Світлана Талан

Матусин оберіг

Збіг прізвищ та імен прошу вважати випадковим

***

А й правда, крилатим ґрунту не треба.

Землі немає, то буде небо.

Немає поля, то буде воля.

Немає пари, то будуть хмари.

В цьому, напевно, правда пташина…

А як же людина? А що ж людина?

Живе на землі. Сама не літає.

А крила має. А крила має!

Вони, ті крила, не з пуху-пір’я,

А з правди, чесноти і довір’я.

У кого – з вірності у коханні.

У кого – з вічного поривання.

У кого – з щирості до роботи.

У кого – з щедрості на турботи.

У кого – з пісні, або з надії,

Або з поезії, або з мрії.

Людина нібито не літає…

А крила має. А крила має!

Ліна Костенко

Частина перша

Розділ 1

Олеся поцілувала маму в щічку. Дівчинці здалося, що в неньки, яка лежала в ліжку, покотилася сльоза та завмерла в неглибокій зморшці під оком. Олеся провела пальчиком по обличчю жінки, і він справді став мокрим.

– Матусю, ти плачеш? – дівчинка подивилася на маму синіми озерцями очей.

– Ні, донечко, ні! – сказала їй жінка. – Тобі, моє сонечко, здалося.

На безкровному, восково-жовтому обличчі хворої майнула ледь помітна усмішка. Чоловік, який стояв поруч, потай від дівчинки витер зволожені очі й поклав долоню на плече Олесі.

– У тебе слізка, – промовило дівча, розглядаючи свій вологий пальчик.

– То, напевно, порошинка в око потрапила, – жінка знов усміхнулася донечці.

– У тебе справді нічого не болить? – сині оченята дивилися пильно.

– Справді нічого не болить, – запевнила мати.

Жінка простягнула худеньку руку до Олесі, і тремтячі тонкі пальці ледь торкнулися кругленької дитячої щічки. Дівчинка відчувала, що ненька хоче щось іще сказати їй, і запитально дивилася на неї. Мама усміхалася, але якось незвично, сумно.

– Мамусю, присягнися, що в тебе все добре, – попросила Олеся й долонькою притиснула до щічки мамину прохолодну руку.

– Лесечко, справді, усе добре, – лагідно й тихо промовила жінка. – Іди, доню, спати, уже час.

– На добраніч, матусю, – сказало дівча й поцілувало неньку в щоку.

Олесі страшенно не хотілося йти у свою кімнату, але вона знала, що мама хвора і їй потрібно відпочивати. Дівчинка зітхнула й усміхнулась до матері.

– Доброї ночі, – побажала їй жінка й подивилась услід довгим сумним поглядом.

– На добраніч, – сказала Олеся й послала матері повітряний цілунок, дмухнувши на долоньку.

Дівчинка неохоче пішла до своєї кімнати. Вона ввімкнула світло, вдяглась у піжаму, забрала ляльку Марійку з тумбочки. Її улюблениця була все ще в літньому сарафанчику, бо тепла сукня, яку Олеся з мамою почали шити для неї, так і не була закінчена.

– Будеш спати зі мною й не змерзнеш, – сказала ляльці Олеся та поклала її на своє ліжко.

Дівчинка вимкнула світло, і в тихій кімнаті гучно протупотіли дитячі ніжки від дверей до ліжка. Олеся обняла Марійку, натягнула ковдру аж до очей. Раніше мама її вкладала щовечора спати. Перед сном читала книжку або просто сідала на краєчок ліжка, і вони довго розмовляли стишеними голосами. Потім ненька дбайливо вкривала свою доню ковдрою, цілувала й бажала спокійної ночі. Узимку мама захворіла й незабаром уже не ходила на роботу. Спочатку Олеся навіть раділа з того, що жінка чекала вдома її повернення зі школи, на кухні пахло чимось смачненьким і не доводилося самій розігрівати обід у мікрохвильовій печі. Аж до вечора мама була поруч із нею, і дівчинка тішилася з того. Вони разом готували вечерю, і ненька детально розповідала й показувала Олесі, як готувати ту чи ту страву. Дівчинці це подобалося, і вона відчувала себе майже господинею на кухні. Вони жартували, куховарячи, і так було їм весело! Якось мама сказала:

– Олесю, чоловіки без нас померли б із голоду! Їм легше піти до крамниці, купити заморожені пельмені та зварити, ніж самим щось приготувати вдома, тож, якщо я буду в лікарні, тобі доведеться самій готувати їжу для тата. Тепер ти розумієш, чому я тебе навчаю хазяйнувати?

Мама підморгнула Олесі, і вони довго сміялися. Згодом мама навчила Олесю користуватися пилососом і пральною машинкою, показала, як акуратно заправляти після себе ліжко, навчила заплітати косички. Дівчинці така мамина школа настільки подобалась, що вона майже перестала бігати гуляти на вулиці з подружкою Ніною. Лише коли мама почувалася зле, вона силоміць змушувала Олесю піти до подруги.

Останні кілька днів ненька не вставала з ліжка. Олеся все допитувалася, що в неї болить, але мама постійно віджартовувалась.

– Просто заслабла, – завжди відказувала вона, коли дівчинка надокучала їй питаннями.

Але Олесю важко обманути – вона чула, як зітхали сусідки, коли стиха гомоніли про те, що «страшна хвороба в Яни» і «треба ж такому горю статися, а дитина ще зовсім мала!» І тато ходив похмурий та невеселий, а коли мама злягла, то взагалі став мовчазний і сумний.

Олеся повернулася на бік і задивилась у вікно. Там, на вулиці, скаженів вітер, розгойдував стару яблуню, вона скрипіла, і той скрип був схожий на людський тужний плач. Яблунева гілка раз по раз стукала у вікно, немов просила прихистку в хатньому теплі, та вітер не чув її плачу – він вив пововчи й безжально розхитував беззахисну яблуньку. Олеся натягла ковдру на вуха, щоб не було чути того виття за вікном, і заплющила очі. Їй стало сумно, незатишно. Хотілося побігти в кімнату до мами, як колись, залізти до неї в ліжко, почути лагідний голос і спокійно заснути в її теплих обіймах, але не можна: мама хвора, і їй потрібен спокій. Дівчинці хотілося плакати, але вона згадала, як повчала ненька:

– Не треба плакати, бо ти засмучуєш мене, і я буду плакати разом із тобою.

Олеся не хотіла, щоб мама плакала, їй найбільше подобалося чути її сміх. Дівчинка усміхнулася, згадавши веселу маму, обняла міцно Марійку й незабаром заснула.

Уранці Олеся прокинулася від людських голосів, які долинали із сусідньої кімнати. Вона, не знімаючи піжами, пішла подивитися, хто там розмовляє. Дівчинка прочинила двері й зупинилася на порозі: кімната була повна чужих людей. Одна із жіночок, помітивши Олесю, швидко пішла їй назустріч, узяла за руку й майже силоміць завела назад у кімнату.

– Дитинко, тобі туди не можна, – схлипнувши, промовила вона. – Зараз твого батька покличу.

Олеся відчула, що трапилось якесь лихо. Вона висмикнула свою ручку і скрикнула:

– Пустіть! Я хочу до мами!

Жінка не встигла й рота розкрити, як Олеся забігла до материної кімнати й крізь натовп жінок прослизнула до ліжка. Від побаченого вона заклякла на місці. На заправленому ліжку лежала її мама, гарно вбрана, чомусь у хустці, зі складеними на грудях руками.

– Мамо, – тремтячим стишеним голосом покликала Олеся.

Мама була не схожа на її колишню веселу, смішливу і красиву маму. Перед Олесею лежала ніби інша жінка із завмерлим восковим обличчям і заплющеними очима.

– Нема у тебе мами, дитинко, – зітхнула якась бабця. – Померла твоя мама.

– Ні! – закричала Олеся. – Ви брешете! Це неправда!

Дівчинка стиснула кулачки й почала гамселити ними ненависну чужу злу бабцю. Вона плакала, била й била кулаками стареньку, потім – жінку в чорній хустці, увесь час кричачи, що вони їй брешуть. Прийшов батько, підхопив доньку на руки, поніс до її кімнати. Олеся кричала, пручалася, била батька по обличчю, по голові й голосно плакала. Чоловік схопив її в обійми та притиснув до себе.

– Тихо, сонечко, тихо, – промовляв він стишеним голосом, – не треба так, уже нічого не зміниш.

– Ви всі брехуни! – промовила спересердя дівчинка і схлипнула. – Мама не могла померти! Вона не могла мене покинути! Не могла! Вона мене любить, а ви всі – злі!

– Так, Олесю, мама тебе любить, але вона була хвора, дуже хвора, – тихо промовив батько, послабивши обійми, коли донька перестала пручатися. – І вона не померла, а…

– А що? – Олеся подивилася батькові прямо в очі.

Він не витримав того погляду, утупив очі в землю, тяжко зітхнув.

– Тепер мама буде на небі, – сказав ледь чутно.

– Чому не зі мною?

– Вона завжди буде з тобою, у твоїх думках, у твоєму серці.

– Я хочу до мами, – знову повторила дівчинка.

– Зараз ти вдягнешся і побудеш у сусідки. Добре?

– Чому?

– Бо в тата багато справ, – пояснив він, перевдягаючи дівчинку, – я впораюсь і заберу тебе. Домовилися?

– Можна я візьму Марійку?

Батько кивнув на знак згоди. Він хотів узяти Олесю на руки, але дівчинка заперечила:

– Я вже доросла.

Чоловік узяв за руку доньку, провів повз натовп жінок, що були біля її мами. Олеся вже не плакала. Вона мовчки пройшла кімнатою, вийшла надвір, слухняно подибала за батьком до сусідчиної хати, переступила поріг, витерла ноги, привіталася.

– Ти, Олесю, побудеш тут, – сказав батько, знявши з доньки курточку, – а потім я прийду по тебе.

– Я ще побачу маму? – спитала Олеся.

– Так, – кивнув головою батько й швидко пішов із хати. Як тільки не намагалася сусідка тітка Ліда розговорити дівчинку – усе марно. Сіла на стілець біля вікна, обняла свою ляльку й дивилась у вікно. А там лив дощ, і геть нічого не видно було. Тітка намагалася погодувати Олесю – та ніби не чула її, так і просиділа до вечора. Коли за вікном споночіло, жінка роздягла Олесю, поклала спати у своїй хаті. Дитина не противилась, не зронила жодного слова – слухняно лягла на велике тітчине ліжко, обняла ляльку й заплющила очі.

Погода змилостивилася, і на похоронах не бешкетував вітер, навіть дощ стих. Олеся мов заклякла на кладовищі біля материної труни. Мама їй здавалася чужою жінкою, яка вбралась у мамин одяг і прикинулася нею. Коли почалося прощання, жінки заплакали, запричитали, завили, по Олесиних щоках покотилися великі горошини сліз. Дівчинка плакала по-дорослому, душею, не зводячи очей із завмерлого, незвичного обличчя матері. Олеся сама підійшла ближче до труни, поцілувала в щоку матір. Вона була холодна і якась чужа.

– Матусечко, прощавай, – стиха промовила дівчинка, і навколо неї ще голосніше затужили й запричитали жінки.

Дівчинка заглянула в могилу – вона була глибокою та страшною. Колись їй наснився сон, де була майже така ж глибока яма, страшна і холодна, а тепер у таку мають покласти її маму.

– Їй там не буде холодно? – спитала Олеся в батька, який міцно тримав її за руку.

Труну опустили на саме дно ямки, й Олеся туди з острахом зазирнула. Батько промовчав, і дівчинка сказала:

– Моя бідна мама! Їй там буде холодно і самотньо.

– Ні, Олесю, мама тепло вдягнена, – відповів батько, витерши шапкою очі.

– Ходімо додому, – сказала Олесі тітка Ліда і взяла дівчинку за руку.

– А тато? – запитала дитина.

– Він зараз прийде.

Увечері Олеся знову сиділа біля вікна з лялькою в руках. Вона мовчки дивилась у непроглядну темінь, ніби намагаючись розгледіти постать найріднішої людини. Батько сів поруч, обняв дитину за плечі.

– Олесю, сонечко, у тебе є я, і ми маємо разом навчитися жити…

– Без мами? – тихо і сумно промовила дівчинка.

– Так, – зітхнув батько.

Чоловік помовчав, намагаючись знайти доречні слова, але вони десь застрягли, грудкою здавили горло. Він тяжко підвівся, вийшов із кімнати і за мить повернувся назад.

– Олесю, у тебе незабаром день народження, – сказав чоловік.

– Я знаю. Першого травня, але не хочу дня народження без мами, – промовила дівчинка, не відриваючи погляду від вікна.

– Мама тобі дещо залишила.

– Мені?! – дівчинка повернула голову. – Що саме?

– Ось це!

Чоловік сів поруч, тримаючи в руках товсту паперову теку. Він розв’язав її й дістав товстезний зошит, також на зав’язках.

– Що це? – здивовано запитала Олеся.

– Бачиш, тут написано «Олесі, моїй донечці»? – вказав він на запис на зошиті. – Щороку у свій день народження ти будеш відкривати один лист і читати, що там мама тобі написала, – пояснив батько. – Бачиш, перший аркуш заклеєний, і ти не можеш його розкрити раніше свого дня народження.

– Чому?

– Бо тут мама написала «Відкрити Олесі у день її восьмиліття». Незабаром тобі виповниться вісім років, й у свій день народження ти матимеш право розклеїти папір і прочитати. Коли тобі буде дев’ять рочків, ти прочитаєш наступний запис, і так будеш робити щороку.

– А зараз не можна відкрити?

– Ні, не можна, – відповів батько.

– Але чому? До дня народження чекати так довго!

– Не зовсім. Місяць мине непомітно, і ти матимеш гарний подарунок на свій день народження, – сказав батько, передаючи теку доньці. – Нехай буде в тебе, чи мені сховати?

– Це моє! – чітко промовила дівчинка. Вона підійшла до ліжка й поклала теку під подушку. Марно батько вмовляв дівчинку покласти теку в тумбочку – Олеся не хотіла й на мить розлучатися з нею. Дівчинка вдягла ляльку в теплу сукню з одним рукавом, передяглася сама, лягла в ліжко й попросила батька вимкнути світло. Олеся довго не спала, згадуючи минулий свій день народження. Тоді була поруч мама, ще не хвора, весела і щаслива. Вона спекла тортик, і за столом Олеся задула сім свічок, загадавши бажання.

«І чому я загадала гарно вчитися, а не щоб жила мама?» – думала дівчинка.

Їй стало так тужно, так сумно без мами, що вона гірко й невтішно розплакалася. Щоб не чув батько, Олеся плакала, укрившись ковдрою з головою. І лише коли засунула ручку під подушку й торкнулася маминої теки, трохи заспокоїлась і стихла.

Розділ 2

Кілька днів поспіль Олеся не ходила до школи, і батько не наполягав. Він гадав, що дівчинці треба дати трохи часу, щоб вона оговталася від горя, яке звалилося на неї, намагався частіше спілкуватися з донькою, але вона майже не йшла на контакт. Олеся весь час тримала при собі ляльку і жодного разу не згадала ані про подружку Ніну, яка час від часу до них заходила, ані про свій клас. Здавалося, що горе скам’яніло, затверділо десь у глибині її душі, і лише великі виразні сині очі дивилися на світ з німим питанням: «Чому так сталося? І де моя мама?» Дівчинка часто залазила на стільчик біля вікна й дивилася надвір. Так вона могла сидіти годинами, ніби чекаючи на повернення матері.

– Чому ти там сидиш? Що видивляєшся, Олесю? – спитав якось батько.

Він обережно торкнувся плеча дитини і відчув, як воно злегка здригнулося.

– Не знаю, – стенула вона плечима.

– Так не можна. Ти б сходила погуляла, Ніна заходить до тебе щодня.

– Не хочу, – відповіла коротко, не відриваючи погляду від вікна.

– Там нікого нема, – сказав батько, зазирнувши через плече.

– Я знаю.

– І мами ти там не побачиш, – обережно промовив батько.

– Так. Мама померла.

– Добре, що ти це розумієш, – зітхнув чоловік. – То, може, не треба дивитись у вікно, де… де нікого немає?

Олеся різко повернулася, скочила зі стільчика, подивилася батькові у вічі. Від того погляду в нього пробігли по тілу сироти.

– Чому?! – скрикнула дівчинка. – Чому вона померла?! Чому мене покинула? Я її так любила!

Очі Олесі наповнилися слізьми, і великі горошини покотилися по щоках. Чоловік обняв дівчинку, вона притислася всім своїм тільцем до нього.

– Мама тебе не покидала, – сказав він якомога спокійніше. – Вона була тяжко хвора, і нічого не можна було вдіяти.

– Чому її не врятували лікарі? – спитала Олеся глухо.

– Є хвороби невиліковні, але мама… вона тебе дуже любила й не хотіла покидати, однак… Так сталося, доню. Мені також її бракує, але ми разом повинні пережити горе й навчитися жити…

– Без неї? Я не хочу! Я хочу до мами.

Остання фраза прозвучала так щиро, по-дитячому, що чоловік на мить завагався, не знаючи, які слова підібрати, щоб утішити дитину, бо в самого на душі була неймовірна туга.

– Я також хотів би бути поруч із нею, – сказав він згодом, – але ти вже доросла дівчинка й розумієш, що цього не буде ніколи. Нам обом важко, але ми не повинні впадати у відчай – мамі це б не сподобалось.

Схоже, що останні слова дійшли до свідомості Олесі. Вона відсторонилася від батька, знову на нього глянули оченята-озерця.

– Ти так гадаєш? – запитала дівчинка, і чоловікові здалося, що доньчин погляд зазирає в його душу, тому він повинен справдити її сподівання.

– Я впевнений у цьому, – відповів він. – Ми повинні жити так, щоб мама була задоволена, так, ніби вона й зараз поруч із нами. Їй не сподобалось би, що ти не ходиш у школу, – він обережно нагадав про закинуте навчання.

– Я піду до школи, – заявила дівчинка.

– Ось і добре!

Чоловік хотів погладити дитячу голівку, але Олеся швидко пішла до свого столика, дістала портфель, заходилася складати книжки. Батько потупцювався на місці, але донька вже не звертала на нього уваги – вона була зайнята своїми справами. Полегшено зітхнувши, чоловік тихо вийшов із кімнати. Він ще довго сидів на ґанку й палив цигарки, аж поки не завітала сусідка Лідія.

– Тихоне Павловичу, я тут картоплю з качкою стушкувала, тож подумала, що треба й вас пригостити, – сказала Лідія Василівна, і лише тепер чоловік помітив у її руках каструльку, замотану рушником.

– Та навіщо ви? – зніяковів Тихон Павлович. – Я й сам можу готувати.

– Як там Олеся? – спитала жінка, поставивши ношу на ґанок.

– Не дуже, – зітхнув чоловік. – Здається, розумом вона сприйняла смерть матері, а ось душею – ні.

– Менші діти, коли ще не усвідомлюють, що таке смерть, легше переживають, а Олеся… Вона доросла не за роками, хоча й невеличка росточком, – сказала жінка й поквапилася піти.

Здавалося, батько з Олесею порозумівся і трохи заспокоївся. Чоловік накрив на стіл, покликав Олесю вечеряти.

«Може, хоча б сусідчиної страви трохи поїсть, – думав він, – бо вже худнути почала, так їсть погано».

Олеся слухняно прийшла, сіла за стіл, зупинила на мить погляд на материному стільці, подивилася на батька: навіщо, мовляв, кликав?

– Бери ложку, будемо вечеряти, – сказав він.

Дівчинка почала їсти, але було помітно, що її думки десь далеко і вона їсть автоматично. Чоловік знову розхвилювався.

– Смачно? Мені подобається! – награно весело сказав чоловік. – Це тітка Ліда приготувала.

– Не мама, – ніби виринувши із задуми, промовила Олеся. Вона поклала ложку й дивилася на батька. Чоловікові було важко витримати той погляд, і він почав ще швидше працювати ложкою, зосередивши погляд на мисці. – Моя мама померла, – стиха промовила дівчинка, – значить, і ти помреш? Я залишусь сама?

Батько поперхнувся стравою й закашлявся.

– Доню, ну що ти таке кажеш?! – дорікнув він.

– Ти, як і мама, мене покинеш?! – уже кричала дівчинка. – Ви всі мене покинете, і що я сама буду робити?!

Олеся скинула рукою миску зі стола, та жалібно брякнулася на підлогу, а дівчинка розплакалась і побігла до своєї кімнати. Батько підійшов до Олесі, яка ридала на ліжку, ткнувшись обличчям у подушку.

Він узяв дитину на руки, пригорнув до себе. Усі слова втіхи застрягли десь у грудях, і чоловік лише погладжував доньчину спину, яка здригалася від ридань. Він дав змогу виплакатися, аж поки дівчинка не заспокоїлася й тихо промовила:

– Можна я завтра не піду до школи?

– Лише завтра, – погодився батько. – Давай я тобі застелю ліжечко, а ти піди вмийся. Домовились?

Дівчинка мовчки пішла до ванної кімнати. Коли повернулася, то побачила, що мамина тека лежить на тумбочці.

– Навіщо ти її чіпав? – одразу кинулася до папки.

– Вона тобі заважає спати, – пояснив батько. – Я лише переклав на ніч, щоб тобі було зручніше.

Олеся поклала теку під подушку.

– Це моє, – сказала вона й заплющила очі.

Тихон Павлович дотримався слова й дав Олесі змогу ще один день побути вдома. Наступного ранку дівчинка сама вдяглася, розчесала волосся й довго намагалася перед дзеркалом заплести косички. Кілька разів вона їх розплітала, потім починала знову, пригадуючи, як її навчала мати.

– Тобі допомогти? – спитав її батько.

– Я сама! – знову коротке й уперте.

Тихон Павлович відвів доньку до класу, а сам зачекав на вчительку в коридорі.

– Ви вже знаєте? – спитав привітавшись.

– Так, звичайно, – відповіла вона. – Не хвилюйтесь, я намагатимусь бути уважною до Олесі. До того ж, у школі є психолог, тож, якщо ви не будете проти, я відведу дівчинку до нього.

– Будь ласка, я лише «за», – сказав чоловік. – Олеся стала зовсім іншою, і я іноді не знаю, як мені з нею поводитися, що сказати.

Учителька запевнила, що зробить усе можливе, щоб допомогти дитині вийти з такого тяжкого депресивного стану.

Олеся сіла за першу парту поруч із Ніною. Це було її постійне місце, відколи вона прийшла восени до школи. Тоді її привела сюди мама, радісна, усміхнена, і від того Олесі було спокійно на душі. Зараз учителька щось розповідала, Ніна намагалася щось нашептати подружці на вухо, а Олеся не чула ні одну, ні іншу. Її думки були там, першого вересня, коли вони з мамою йшли до школи, і в Олесі був за плечима новенький портфелик, який вони разом купили на ринку…

Пройшли чотири уроки, а сторінки в Олесиних зошитах залишилися чистими – вона так нічого й не писала. Після закінчення занять на неї чекала Ніна, але вчителька відвела Олесю до шкільного психолога. Дівчинка мовчки зайшла до кабінету, сіла на стільчик за стіл.

– Що вам від мене треба? – спитала вона геть не по-дитячому.

– Я хочу з тобою поговорити.

– Про що?

– Про те, що тебе турбує.

Дівчинка відвернулася, і її погляд застиг на вікні. Психолог зрозумів, що з нею буде нелегко.

– Добре, якщо не хочеш розмовляти… – почав він.

– Ви самі знаєте, що моя мама померла! – відрізала Олеся, перебивши чоловіка.

– Можеш просто помалювати, – лагідно промовив він, підсуваючи дівчинці аркуш ватману й олівці.

Олеся різко повернулася, узяла олівці й швидко почала щось малювати.

– Ось! Це все! – сказала вона, подавши аркуш чоловікові.

Дівчинка намалювала могилу з великим хрестом над нею.

– Це – могила мами. Вона там! – сказала Олеся доволі різко. – Я піду й більше до вас не прийду, ви не можете мене сюди тягнути силоміць, не маєте права!

І таки пішла! Наступні дні вчителька намагалася вмовити Олесю піти до психолога, навіть відводила до його кабінету, але дівчинка звідти тікала додому. Вона не виконувала домашні завдання, не відповідала на уроках, і вчителька не знала, що з нею робити. Вона не впізнавала в дитині завжди веселу й комунікабельну колишню Олесю, яка за лічені дні так змінилася. Учителька пропонувала батькові звернутися по допомогу до психіатра, але він був проти.

– Дайте нам ще трохи часу, – попросив Тихон Павлович. – Я спробую ще раз серйозно поговорити з донькою.

Учителька почала щось розповідати про зрив навчального процесу й про те, що Олеся так добре вчилася, а тепер пасе задніх, але чоловік перепросив її та швидко пішов надвір, де на нього чекала Олеся.

– Чому ти не пішла додому разом із Ніною? – запитав він доньку.

– Не захотіла.

– Мені потрібно з тобою поговорити по-дорослому, – сказав він.

– Добре, – погодилася дівчинка.

Тихону Павловичу здалося, що донька навіть не чула, що він їй запропонував, а просто погодилася, бо їй збайдужіло все навколо, і вона часто кивала на знак згоди, аби лише дали їй спокій.

– Олесю, чому ти так поводишся? – почав батько розмову одразу, як прийшли додому. – Ти не хочеш учитися? У тебе погані оцінки, ти не ходиш гуляти з подружкою і почала грубіянити вчительці. Ти вважаєш, що чиниш правильно?

– Скільки днів лишилося до мого дня народження? – запитала Олеся.

«Схоже, що вона мене знову не чула», – подумав чоловік і відповів:

– Тиждень.

– Це цілих сім днів, – чи то спитала, чи констатувала дівчинка.

– Так, сім днів. А що?

– Я чекаю, коли можна буде почитати лист від мами.

– Прочитай зараз, якщо так кортить.

– Не можна! Мамі це б не сподобалось.

– Їй багато чого б не сподобалось! – не стримався Тихон Павлович. – Вона була б засмучена, якби побачила твої зошити або те, як ти мовчиш, коли тебе викликають до дошки!

– Сім днів, – задумливо промовила дівчинка. – Тату, рідненький, прошу тебе! Дозволь мені ці сім днів побути вдома! Благаю тебе! – Олеся кинулася до батька, схопила його за руки, зазирала в очі.

– А тоді що зміниться? Ти будеш поводитися чемно? Учитимеш уроки?

– Я зроблю все, що ти накажеш, – благала дитина, – лише не посилай мене до школи сім днів!

– Гаразд, – чомусь погодився батько.

Олеся подякувала й поквапилась у свою кімнату. Тієї ночі Тихон Павлович довго не міг заснути. Він прихопив із собою пачку цигарок і вийшов надвір. Над ним було розлоге чорне покривало з міріадами світних зірочок, на душі – згусток суму, який не міг розтопити навіть невблаганний наступ теплої весни.

Він думав про дружину, яку безмежно кохав, поруч із якою був щасливий десять років. Також не йшла з думки донька – маленька копія його коханої жінки, дружини, вірної подруги. Вона дивилася на нього очима Яни…

Розділ 3

Цьогоріч Олеся чекала першого травня, як ніколи раніше. Її мучила нетерплячка – дуже вже хотілося прочитати мамин лист. Бажання було настільки великим, що дівчинка вже не чекала на святкування та подарунки, на другий план відійшли навіть спогади про ті щасливі дні народження, коли вони були всі разом за святковим столом, коли вона раділа подарункам і з задоволенням дмухала на торт зі свічками.

Того дня Олеся прокинулася рано. Не взуваючи кімнатні капці, босоніж прошльопала до тумбочки і вийняла з шухляди ножиці. Дівчинка зручно всілася на ліжку, розв’язала теку. «Відкрити 1 травня 2002 року», – прочитала Олеся на першій сторінці. Місце відрізу було позначено пунктиром, і намальовані ножиці вказували, де потрібно різати. Олеся обережно відрізала край аркуша й побачила великий конверт. Звідти дівчинка дістала кілька пронумерованих аркушів і почала читати:

«Моя люба донечко! Найкраща у світі, найгарніша, вітаю тебе з днем народження! Вісім років тому ти з’явилася на цей світ. Звичайно, ти не пам’ятаєш той сонячний день, але я добре пам’ятаю, як ти сповістила про свій прихід голосним криком. Ось такою крихіткою ти була вісім років тому».

Далі була приклеєна маленька світлина, на якій – новонароджена Олеся в пелюшках. У дівчинки очі заслалися слізьми, і вона ладна була розплакатися, але те, що прочитала далі, змусило її оговтатись.

«Лесечко, дитинко, ось тільки не треба плакати! – писала далі мати. – Я буду з тобою говорити, а ти рюмсати? Так не годиться! Я хочу бачити тебе усміхненою, такою, як ти була раніше. Домовились? Я любила тебе всією душею і, коли померло моє хворе тіло, я, як і раніше, продовжую тебе любити душею, бо душа не вмирає. Різниця лише в тому, що я не можу тебе торкнутись і обійняти, але твій настрій, твою любов я відчуваю так, як і колись. Моя душа далеко від тебе, десь там, угорі, але це не заважає мені любити свою донечку й бачити, як вона живе. Твоя душа також продовжує мене любити, а пам’ять береже найкращі спогади про життя, коли ми були разом. Тож, Олесю, не засмучуй мене й не плач. А коли буде погано на душі, то зведи вгору оченятка, подивись на небо і згадай мої слова: мені спокійно, коли ти не плачеш й усміхаєшся. Домовились?»

– Так! – кивнула головою Олеся й поспіхом витерла долонькою очі.

Далі в листі Олеся прочитала про те, що вона має дбати про тата й інколи готувати йому страви, яких навчилася. Мама питала, чи пам’ятає Олеся, як приготувати омлет чи посмажити на пательні картоплю. Звичайно, Олеся не забула й одразу подумала, що й справді потрібно попіклуватися про тата й чимось його порадувати.

– Сьогодні ж на сніданок зроблю для тата омлет! – промовила вона вголос.

Мама ніби й справді бачила, що відбувається з Олесею.

«Невже моя дівчинка почала гірше навчатися? – питала вона. – Ми ж домовлялися, що ти будеш старанно виконувати домашні завдання, слухати вчительку на уроках, щоб потім стати тим, ким тобі захочеться. Лесечко, постарайся, будь ласка, справдити мої сподівання, – просила мама. – Я знаю, що ти в мене не лише красуня, а ще й розумниця!»

– Я буду гарно вчитися! – пообіцяла дівчинка.

Вона читала далі, аж до закінчення:

«Щороку на свій день народження ти будеш відкривати наступний мій лист до тебе, але впродовж року ти можеш перечитувати цей лист, коли захочеш. Пам’ятай, що я люблю тебе, моє сонечко! А зараз тобі від мене поцілуночок!»

На останньому аркуші листа – відбиток губ матері. Олеся вперше за останні дні усміхнулась, уявивши, як мама нафарбованими помадою губами торкається папірця. Дівчинка торкнулася губами відбитка:

– Дякую, матусю! Я люблю тебе!

Тихон Павлович почув, що донька прокинулася раніше за нього, і розхвилювався. Він швидко підвівся з ліжка, одягнувся й хотів зайти до Олесиної кімнати, але дівчинка вже була у ванній. Чоловік чув, як вона чистила зуби, умивалася, закрила кран з водою та швидко пішла на кухню.

– Доброго ранку, Олесю, – сказав батько, здивовано спостерігаючи за тим, як Олеся дістала яйця з холодильника й узялася готувати омлет. – Може, доню, я сам?

– Ні, я сама! – сказала вона, подивившись на батька. У неї був зовсім інший вираз обличчя: здавалося, повернулися давно забуті усмішка, рум’янець на щічках та жвавий погляд виразних очей. Олеся вправно поставила пательню на плиту і згадала про фартушок. Він висів уже не перший день на кухні, на тому місці, де його залишила колись мама. Дівчинка зняла його, і на мить смуток промайнув на її щойно повеселілому личку. Вона зітхнула й зав’язала фартух.

«Доню, ти маєш допомагати татові по господарству, бо тепер лишилася єдиною його помічницею, – дівчинка дослівно згадала слова матері. – Не змушуй тата нагадувати тобі щоранку про те, що маєш чистити зуби, умиватися, застилати своє ліжко, прибирати в кімнаті й іноді готувати сніданки собі й татові».

Усе, чому навчила її мама, вона пам’ятає, а якщо забуде, то знову прочитає її листа. Олеся підсмажила омлет, розклала його на дві тарілки. Він трохи порвався на шматки, але не біда – наступного разу вийде краще. Олеся запросила батька снідати.

– Доню, що тобі подарувати на день народження? – поцікавився за сніданком батько.

– Мікрохвильову піч, – Олеся здивувала відповіддю.

– Піч?

– Так. Стара вже не працює, а я буду в пічці розігрівати їжу, і це зекономить мені час, – по-дорослому сказала дівчинка.

– Може, якусь сукню чи кофтинку?

– Ні, не треба! – чітко відповіла Олеся. Вона налила томатний сік у дві склянки, одну з них поставила перед батьком. – Мушу про тебе піклуватися. Пий, він корисний.

Чоловік був так здивований разючими змінами в поведінці доньки, що поперхнувся напоєм. Олеся була чи то занадто весела, чи то чимось збуджена, і він розгубився, не знаючи, як оцінювати такі зміни. Дівчинка поквапилась у свою кімнату, сказавши батькові, що його черга мити посуд, бо вона звечора не встигла зібрати портфель до школи. За мить Олеся була вже вбрана.

– Тату, ти не забудеш купити мікрохвильову піч? – запитала вона.

– Ні, обов’язково сьогодні куплю! – пообіцяв він.

– У мене буде ще одне прохання.

– Я слухаю.

– Тату, ти зможеш поставити замок на мою тумбочку, щоб я могла її замикати ключиком?

– Можу. Але навіщо? То твоя тумбочка, і я туди не заглядаю.

– Там будуть лежати листи від мами, – пояснила дівчинка. – Їх ніхто не має права читати. То мої листи.

Батько пообіцяв поставити замок, й Олеся сама пішла до школи.

– Доброго дня! – привіталася вона з учителькою й навіть їй усміхнулася.

Олеся сіла за першу парту, приготувалася до уроку й підійшла до вчительки.

– Ви зможете мені давати додаткові завдання? – спитала її. – Мені потрібно наздогнати згаяне.

Учителька здивувалася таким разючим змінам у поведінці дівчинки й радо погодилася їй допомогти. Тепер Олесі потрібно було дочекатися Ніну.

«У кожної дівчинки твого віку є подружка, – писала їй мама, – і ти не виняток. Дівчатка спілкуються одна з одною, часто довіряють свої дівчачі маленькі таємниці. Ніхто не хоче відчувати, що таке самотність, тому дружба – порятунок від почуття одинокості».

Коли Ніна зайшла в клас, Олеся підійшла до неї й спитала, чи можуть вони піти додому зі школи разом. Ніна зраділа тому, що Олеся знову з нею розмовляє, і прошепотіла, щоб не почула вчителька:

– Я тобі таке після школи розкажу!

Ніна таємниче усміхнулася, заінтригувавши Олесю. Після занять подруга зачекала, поки Олеся візьме додаткові завдання додому, і дівчатка пішли разом. Вони давно дружили, хоча були зовсім різні. Олеся здавалася молодшою на кілька років, бо Ніна була вищою чи не на півголови, але мала поганий зір, тому сиділи вони за першою партою. Ніна любила керувати й часто поводилася з подругою так, ніби вона не однокласниця, а старша подруга. Олеся не ображалася, коли Ніна починала командувати, а її прохання часто були схожі на наказ. Тиха й скромна Олеся поруч із подругою відчувала себе більш упевненою й не боялася навіть хлопчаків, які могли її обізвати чи навіть дати стусана – вона знала, що Ніна може за подругу навіть полізти в бійку, знаючи, що сама дістане на горіхи.

Дівчатка йшли поруч, як раніше, розмахуючи портфелями, а згори на них синню дивилося травневе небо. Уперше Олесі не було так тужно й самотньо, і дівчинка розуміла, як їй допомагає мамин лист.

– Що ти робитимеш удома? – спитала вона Ніну.

– Саме це я хотіла тобі розказати! – сказала Ніна й озирнулася. Навколо нікого не було, але вона все одно стишила голос. – Піду гуляти з Анжелкою з п’ятого А.

– Так вона ж старша від тебе! – Олеся здивовано поглянула на Ніну. – Ти з нею вже дружиш?

В Олесиному голосі прозвучали нотки розчарування й навіть образи, але подруга того не помітила.

– Так це ж класно! Уяви, вони мене прийняли до своєї компанії!

– Хто це «вони»?

– Анжелка й хлопці з шостого класу збираються на пустирі біля старої школи, – майже пошепки сказала Ніна. – Я також із ними там тусуюсь.

– І вони кажуть на тебе Мала? – з іронією сказала Олеся.

– Та яка різниця? Головне, що я там уже як своя! – із захопленням розказувала дівчинка. – Хлопці приносили пиво, й Анжелка також пила з ними.

– А ти?

– А що я? Так, зробила ковток, щоб не прогнали, – і все. Гидке! А ще вони там курять! Але дивись, щоб нікому!

– Ти ж мене знаєш! – ображено сказала Олеся й додала: – А я гадала, що ми побудемо разом.

– Ще встигнемо, а сьогодні не можу!

Олеся повернула у свій провулок. Батько був на роботі, тож дівчинка передяглася й одразу взялася за домашні завдання. Як виявилося, вона й справді багато чого пропустила. Робити уроки самій було незвично, але дівчинка знала, що потрібно звикати до нового життя – так хоче її мама, й Олеся змусила себе зосередитися на завданнях. Коли все закінчила, узяла маленький ключик, просунула в нього товсту шовкову нитку й повісила на шию. Тепер її тумбочку, де лежить мамина тека, ніхто не зможе відчинити. Олеся хотіла пообідати, але передумала. Вона відімкнула замок і дістала мамин лист.

«Доню, посади мої улюблені квіти мальви, – просила мама. – Ти знаєш, де вони ростуть: у садку ліворуч, понад довгим парканом. Ці квіти самі можуть насіватися, але трапляється так, що вимерзають узимку, тому я зібрала для тебе насіння».

Олеся усміхнулася, розглядаючи малюнок червоної мальви, який зробила для неї мама. Дівчинка знайшла у шафці насіння квітів, пішла в садок. Вона спушила землю й висіяла насіння. Олеся добре пам’ятала, як вони щовесни з мамою разом сіяли квіти, а потім дівчинка мірялася зростом з високими мальвами, які швидко росли й завжди обганяли її. Мама зривала квітку й прикрашала доньчині коси, а потім вони разом робили з квіточок лялечки в різнобарвних сукнях. Знову сум огорнув дівчинку, і їй хотілося розплакатися, але вона згадала мамині слова, звела очі вгору, туди, де так далеко від неї була матуся. Над дівчинкою синіло високе прозоре небо. Олеся усміхнулася кутиками вуст чи то небу, чи мамі, але усмішка вийшла якась сумна-пресумна.

Розділ 4

До кінця навчального року Олесі вдалося надолужити згаяне в навчанні, і дівчинка думала про те, що мама пораділа б разом із нею. Почалися літні канікули, й Олеся мала більше вільного часу, щоб гуляти з Ніною, але подружка все частіше бігала до старшої компанії. Олесі було неприємно від того, і, можливо, вона образилася б на Ніну, але мама їй написала:

«Може трапитися так, що одна з твоїх подружок почне дружити зі старшою дівчинкою. Ти повинна її зрозуміти, бо в такому віці дівчатка можуть захоплюватись якоюсь старшокласницею – і це природно. Твоя подружка захоче наслідувати старшу дівчинку, може, навіть спробує стати в чомусь схожою на неї, якщо навіть поведінка її не заслуговує похвали. Ти можеш або зблизитися з іншою подружкою, або зачекати, поки захоплення старшокласницею мине, або просто продовжувати спілкуватися зі своєю подружкою, як і раніше, і не перейматися тим, що вона більше часу проводить не з тобою. Домовились? Не перейматися!»

Олеся терпляче чекала, поки Ніна натусується зі старшими й прийде до неї.

У червні Тихон Павлович узяв відпустку, і дівчинка раділа з того, що зможе більше часу бути з ним, а не на самоті, але в перший же вечір батько зайшов до хати, і донька відчула, як від нього тхне перегаром. Раніше він міг випити, але то траплялося дуже рідко й то на свята. Вона питально подивилася на батька, той не витримав погляду, сів на стілець, почав роззуватися.

– Не дивись так на мене, Лесько, – язик у батька заплітався. – Мене ніхто, ніх… ніхто й ніколи не має права засуджувати… Якось так.

Олеся мовчки пішла до своєї кімнати. На столі в кухні холонула смажена картопля, але дівчинка до неї не доторкнулася того вечора. Не став вечеряти й батько. Олеся чула, як він гучно гепнувся на ліжко і вмить голосно захропів. Вона заглянула в кімнату – батько спав в одному черевику. Олеся зняла його й поставила біля дверей.

Уранці батько попросив Олесю сходити в магазин і купити кефіру. У черзі дівчинка чула, як пліткували жінки про її батька.

– Кажуть, що Тихон почав потихеньку випивати, – стишеним голосом сказала одна жіночка. – Та воно й зрозуміло: таке горе звалилося, а тут ще й дитина мала лишилася.

– Так про неї і дбав би, бо сирота ж! – заперечила їй інша. – Казали люди, що на роботі випиває.

– Так тож щоб донька не знала й не бачила!

– А якщо попруть із роботи? Де зароблятиме? Дитину потрібно чимось годувати й одягти.

– Шкода, якщо зіп’ється Тихон! – зітхнула жінка. – Гарний чоловік!

– Якщо гарний, то довго сам не буде. Знайдеться на вдівця якась жінка.

– І то так! Не вік же йому вдівцем бути!

Жінки перевели мову на інше, а Олеся купила кефір і майже побігла додому. Батько на кухні їв холодний борщ. Він поглянув на розчервонілу доньку і спитав, чи все в неї гаразд.

– Тату, ти п’єш горілку? – одразу спитала вона, гепнувши пакетом кефіру об стіл.

– Я? – чоловік поклав ложку на стіл, витер рушником губи. – Ти про вчорашнє? Та ні, Олесю, то я з хлопцями трохи відмітив відпустку.

– Ти не будеш більше пиячити?

– Ні, – винувато всміхнувся він, – не буду.

Почута в магазині розмова не давала спокою дівчинці. Вона не хотіла, щоб її батько став таким, як інші п’яниці. Олеся боялася їх і сторонилася чоловіків, які завжди голосно матюкалися і від яких смерділо. Дівчинка навіть уявити боялася, що таким може бути її любий батько. Звичайно, Олеся не хотіла, щоб у їхньому домі господарювала чужа жінка. Навіть одна думка про мачуху її лякала. Вона вирішила, що потрібно ще більше проявляти турботу про тата, і тоді він не буде пиячити. Того ж дня дівчинка взялася прибирати в хаті. Вона мела, шкребла, пилососила, до блиску натерла віконне скло, зібрала татів одяг і вкинула у пральну машинку. Поки одяг прався, Олеся заходилася готувати вечерю, і коли батько прийшов з городу, у неї все блищало, а на плиті стояла каструля зі свіжим супом, приправленим кропом і зеленою цибулею.

– Ти все це сама зробила? – батько здивовано оглянув кімнати.

– Так! Сама! – Олеся задоволено всміхнулася.

– Яка ж ти молодчинка! – похвалив він доньку.

Того вечора Олеся, ще раз перечитавши мамин лист, заснула задоволеною. Її страхи й сумніви розвіялися. Їй наснилася мама, уперше після смерті. Вона надула багато різнокольорових повітряних кульок і дала їх Олесі. Дівчинка тримала кульки за довгі нитки і побігла з ними по росяній зеленій траві. Ось уже вона ледь торкається ногами травички, кульки набирають швидкість, піднімаються вгору, й Олеся вже зовсім відривається від землі. Вона летить угору, а внизу – зелені дерева, квітучі луки і її мама. Постать мами зменшується, віддаляється, й Олесі стає лячно, коли вона перестає бачити маму.

– Матусю! – у відчаї скрикує вона і прокидається.

За вікном уже ранок, грайливі перші промінчики падають на підлогу. Олеся опиняється в реальності, яка набагато жорстокіша, ніж сон, але знову кутається в ковдру й заплющує очі. Вона хоче продовження сну, схожого на прекрасну казку, де всі барви набагато яскравіші, ніж у житті, де є її люба мама. Сон уже не йде, і дівчинка ще трохи ніжиться в ліжку, прислухаючись до звуків у кімнаті. Зачинилися вхідні двері – напевно, тато пішов на город, поки не спекотно. Олеся неохоче дибає на кухню. На столі – порожня немита миска. Батько вже поснідав і кудись пішов. Дівчинка набрала у відро води й пішла полити мальви, що вже зійшли й виструнчилися попід парканом. Вона полила їх і поглянула на город – батька там не було.

День для Олесі тягнувся довго. Ніна до неї не забігала, а батько повернувся пізно ввечері. Він довго не міг відчинити двері, потім хотів сісти на стілець, щоб роззутися, але впав на підлогу і виматюкався. Дівчинка дивилася на нього з німим докором: батько знову був п’яний як чіп.

– Не дивись на мене очима Яни, – розібрала вона з його нечіткої мови.

Сльози бризнули з дитячих очей, і дівчинка побігла у свою кімнату. Олеся довго й невтішно плакала, укрившись ковдрою з головою, а потім не могла заснути – боялася п’яного батька. Вона чула, як він пішов на кухню, натикаючись на меблі, щось бубонів собі під ніс, потім було чути, як упала на підлогу каструля, і батько довго матюкався. Уже й небо засвітилося зорями, а дівчинка не спала. Лише за північ вона забулась у тривожному сні…

Олеся мала намір прокинутися рано, щоб застати вдома тата й нагадати йому про обіцянку не пиячити, але коли розплющила очі, уже високо піднялося сонце і батька вдома не було. Дівчинка зайшла на кухню. На підлозі у великій плямі супу лежала каструля, яку впустив батько. Вона все прибрала, посмажила яєчню, без апетиту поїла й пішла до Ніни.

До будинку подружки Олеся не заходила – покликала її з вулиці. Ніна вибігла босоніж, заспана й нечесана.

– Ти чому так рано? – протерши очі, запитала вона. – Не спиться?

– Поспиш тут! – сказала Олеся. – Татко знову напився.

– Ну то й що? Мої щодня п’ють, і я вже звикла. Тебе батько сп’яну не бив?

– Що?! – Олеся здивовано поглянула на Ніну. – Бив?

– П’яні завжди б’ються, – спокійно пояснила Ніна. – Мені дістається, якщо потраплю під гарячу руку й не встигну з дому вибігти. Особливо батько звіріє. Знаєш, які в мене бувають синці?

– Я бачила, але ж ти казала, що впала з гойдалки й забилася.

– А що я мала казати? Що мої батьки, алкаші, дубасять мене? – посміхнулася Ніна. – Соромно таке розповідати. Якщо твій тебе не гамселить, то вже добре.

– Гроші проп’є. За що житимемо?

– А ти не знаєш, де їх узяти? – Ніна хитрувато примружила очі.

– Ні.

– Дурненька! Коли нажереться до всирачки й засне, то понишпори в кишенях, витруси все, що там лишилося.

– А… Якщо дізнається, що я вкрала? – розгублено промовила Олеся.

– Дізнається? – засміялася Ніна. – Та наступного дня п’яниці вже нічого не пам’ятатимуть!

– Навіть не знаю, – стенула плечима Олеся. – Я ніколи нічого не крала.

– Та хіба то крадіжка? Ти візьмеш гроші, щоб було чим його годувати, коли вийде із запою. Тоді ще дякувати тобі буде! Ось побачиш!

Олеся задумалася. Можна було погодитися з Ніною, бо якщо батько й надалі пиячитиме, то дійсно проп’є всі гроші, але як узяти чуже? Стати крадійкою?

– Чого так скисла? – Ніна штовхнула подругу під бік. – Ходімо десь погуляємо! Ось тільки шльопки вдягну!

Того вечора батько знову напився. Він плакав, пригортаючи до себе доньку:

– Лесько, як мені тепер жити? Чому так сталося? Сироти ми з тобою, сироти! Пробач свого непутящого батька. Я – свиня! А ти… Ти в мене розумниця. Ось тільки погано, що ти на Яну схожа. Викапана мати!

– Не чіпай маму! – Олеся спалахнула й відштовхнула батька.

– Іди геть! – скрикнув чоловік.

Олеся злякано здригнулась і пішла в кімнату. Коли батько заснув на підлозі, не діставшись до ліжка, вона, переборюючи страх, підійшла до нього, просунула руку в кишеню. Там лежали кілька зіжмаканих купюр. Тремтячими руками дівчинка забрала більші, залишивши дріб’язок. Гроші пекли вогнем, і Олеся швидко заховала їх у тумбочку, замкнула її й лягла в ліжко. Дівчинка довго не могла заснути. Їй здавалося, що батько прокинеться, помітить пропажу і прийде її бити. Цього не сталося – батько нічого не помітив.

Розділ 5

Червень тягнувся для Олесі надто довго. Щоранку її тато обіцяв не пити, потім швидко забував про свою клятву. Дівчинка все менше часу проводила з подружкою і ставала все сумнішою. Іноді до неї навідувалася сусідка. Тітка Ліда пригощала Олесю чимось смачненьким, гладила по голівці, непомітно змахувала сльози з очей і йшла додому. Олесі не подобалось те, що тітка її жаліє, але вона намагалася бути чемною, дякувала жінці й терпляче чекала, поки та, пожалівши «бідну сирітку», ішла геть.

Олеся часто перечитувала мамин лист, папірці якого швидко почали стиратися на згині, тому дівчинка їх обережно складала в конверт. Аркуші не раз були зрошені слізьми, і деякі букви розпливлися, але Олеся вивчила напам’ять кожне слово, яке їй написала мама. Вона доглядала за мальвами, що швидко росли, тяглися вгору до сонця. Дівчинка виходила в садок, милувалася рослинами, виривала бур’янці, а потім виносила низенький ослінчик, сідала в тіні дерев і довго-довго дивилася на небо. Десь там, далеко-далеко, її мама. Вона бачить свою донечку згори. Олеся добре пам’ятала, що ненька просила її не плакати, а всміхатися – і дівчинка усміхалася. Їй подобалося спостерігати за хмарками. Іноді вони були схожі на кудлатих баранчиків, які напаслись на луках і тепер граються в «доганялки». Потім баранчики перетворювались на білих гігантських пташок, які, розправивши великі крила, повільно пливуть небом. Олеся могла дивитися на небо годинами, і її фантазія не мала меж. Дівчина уявляла, що мама також бачить хмарки-картинки, різниця лише в тому, що спостерігає за ними згори…

Коли у батька скінчилася відпустка і він вийшов на роботу, Олеся трохи повеселішала. У неї з’явилася надія, що тепер він не пиячитиме. І справді, її тато приходив додому стомлений, вечеряв, потім виходив надвір і мовчки сидів на ґанку, подовгу смалячи цигарки. Вихідними він знову йшов до своїх почарківців і напивався. І знов Олесю рятував мамин лист. Дівчинка вкотре його перечитувала, хоча й знала кожне слово. Те читання було як розмова з матір’ю: воно надавало їй сил і наснаги для того, щоб дитина йшла вперед, не знаючи, що життя приготувало їй чергове випробування…

Розділ 6

Вона вперше з’явилася в їхньому домі напередодні новорічних свят.

– Раїса Іванівна, – відрекомендувалась Олесі жінка, що прийшла разом із батьком.

Дівчинка оглянула її з ніг до голови. Велика, товста, вона поруч із довготелесим та худим батьком мала занадто огрядний вигляд.

«Схожа на нашу шафу з одягом або на велику гору», – подумала Олеся.

Раїса Іванівна заходилася господарювати на кухні. Вона понюхала в каструлі картоплю, яку відварила Олеся, і невдоволено поморщила носа.

– Треба щось свіженьке приготувати! – бадьоро промовила жінка й викинула картоплю в помийне відро.

– Я її щойно зварила, – несміливо зауважила дівчинка.

Раїса Іванівна невдоволено глипнула на дитину й одразу змінила вираз обличчя.

– Дитинко, тьотя Рая знає, що каже, – промовила улесливо.

Олесі не подобався її вдавано лагідний, навіть солодкий голос. Дитячим серцем вона відчула нещирість. Те кругле червоне обличчя з м’ясистим, схожим на картоплину носом могло змінюватися в одну мить. Господарюючи на кухні, жінка розмовляла з дівчинкою. Коли щось тітці не подобалось, її обличчя червоніло від невдоволення, але вона могла посміхнутися до Олесі. Дівчинка спостерігала, як тітка вдягла мамин фартух, а батько допомагав їй і аж сяяв від задоволення.

– Я піду до себе, – промовила Олеся, не в змозі дивитися, як чужа тітка витирає свої товсті пальці маминим фартухом.

– Лесечко, ми зараз будемо разом вечеряти, – весело повідомив батько.

– Я не голодна, – відказала Олеся й пішла.

З того дня Раїса Іванівна почала частенько до них навідуватися. Олесю тішило лише те, що батько вже не пиячив із друзями й на вихідних бував удома. Раїса Іванівна все більше відчувала себе повноправною господинею в їхній оселі, і дівчинка була змушена змиритися. Одного разу тітка взялася прибирати в її кімнаті.

– Не треба, я сама! – сказала їй дівчинка й хотіла забрати з рук жінки пилосос.

– Відійди! – тітка грубо її відштовхнула.

– Це моя кімната! Мама мене навчила прибирати, – уперто повторила Олеся, не відпускаючи руку.

– Іди геть! – знову відштовхнула її жінка так, що Олеся поточилась і ледь не впала. – І що це за мода замикати тумбочку?! Де це бачено, щоб у селі тримали речі під замком?! Що там у тебе? Золото мати залишила?

– Не ваше діло! – спалахнула Олеся.

Раїса Іванівна штовхнула ногою пилосос так, що він поїхав по кімнаті й уперся в стіну. Жінка присіла навпочіпки біля дівчинки, узяла її руками за плечі.

– Де ключик від тумбочки, Олесю? – солодко проспівала, ніби щойно не ладна була зірвати свій гнів на дитині. – Я знаю, що він у тебе, а мені конче потрібно поприбирати, витерти пилюку, у твоїй тумбочці також…

Жінка ще щось говорила, але Олеся її вже не чула. Уся її увага була спрямована на обличчя Раїси Іванівни. Зблизька дівчинка побачила в Раїси Іванівни вуса. Справжні, як у дядьків, тільки світліші! Від дихання волосинки над губою ворушилися, як живі, і дитина не могла відірвати від них здивованого погляду. «Вусата Гора», – подумала Олеся й усміхнулася кутиками вуст.

– Ти наді мною насміхаєшся?! – гримнула Раїса Іванівна й боляче трусонула Олесю за плечі. – Де ключ, я тебе питаю?!

– Пустіть мене! – злякано промовила дівчинка, коли цупкі товсті пальці жінки боляче вп’ялись у її передпліччя.

– Негідниця! – жінка попустила руки, але пообіцяла: – Я все одно заберу в тебе той клятий ключ! Ось нехай лише батько повернеться додому! Геть розпустили дитину. – Пилосос знову загудів і витягнув довгий хобот. Олеся наостанок встигла почути: – Пороти треба її, а не по голівці гладити та жаліти!

Дівчинка, як ошпарена, вискочила з кімнати, вибігла на кухню й лише тоді торкнулася рукою ключика на мотузці, пересвідчившись, що Вусата Гора його не відібрала. Доведена до відчаю, Олеся побігла до Ніни.

– Я її ненавиджу! – з порога випалила вона подружці.

– Кого?!

– Вусату Гору! – відповіла Олеся й розказала Ніні про вуса жінки.

Подруга довго сміялася.

– Нічого нема смішного, – провадила Олеся, трохи заспокоївшись. – Знаєш, як я злякалась? Ні, не вусів, а того, як вона в мене вчепилася пальцями. Вона злюка!

– А де ти бачила добру мачуху? Мачухи всі злі, – діловито пояснила Ніна.

– Хіба вона мені вже… мачуха? – Олеся здивовано округлила очі й подивилась на подругу.

– Вусата Гора вже спала з твоїм батьком?

– Як… спала? – Олеся закліпала очима.

– Ну так, як сплять чоловік із жінкою. Не знаєш чи що?

– Чому не знаю? Знаю, – дівчинка почервоніла, хоча й до кінця не второпала, що має на увазі Ніна. – Напевно, спала.

– Значить, Лесько, у тебе вже є мачуха! – підбила підсумки Ніна й порадила: – Але ти не переймайся! Буде ображати – не мовчи, пожалійся батькові. Це в мене рідні батько й мати, пожалієшся одному – від другого отримаєш мемелів.

Олеся не стала ябедничати й нічого батькові не розповіла, але страх від того, що Вусата Гора може відібрати ключик, з того дня поселився в ній. Дівчинка намагалася оминати жінку й не потрапляти їй на очі, щоб менше спілкуватися. Відтоді мамин лист вона перечитувала лише ввечері у своїй кімнаті перед сном або тоді, коли Раїса Іванівна до них не приходила.

Розділ 7

Незадовго до Різдва Раїса Іванівна почала ретельно прибирати в усіх кімнатах. Вона прала фіранки, постільну білизну, витирала пил, чистила снігом килимки. Приходила ледь не щодня, приносила пакети з харчами й розпаковувала їх у холодильник.

– На свято познайомишся зі своїм братом, – якось заявила Вусата Гора. – Сподіваюся, що ви потоваришуєте.

– У мене немає брата, – заперечила Олеся.

– Тепер буде! – сказав їй батько.

Олеся взагалі не любила хлопчаків. У школі вона спілкувалась із багатьма дівчатками зі свого класу та з паралельного і майже ніколи – з хлопчиками. Хіба що іноді з Іванком. Він гарно вчився, був акуратним, іноді допомагав Олесі в навчанні, особливо з математики, яку дівчинка не дуже любила. Інші хлопчаки вважали його занудою й не завжди приймали у свої компанії, але то із заздрощів. Іванко займався бальними танцями, і, напевно, хлопчики заздрили його успіхам та красивим партнеркам, з якими той танцював. Олеся іноді уявляла себе на місці танцівниць, у красивому блискучому вбранні та лакових черевичках на невисоких підборах. Інші хлопчики для Олесі були забіяками та бешкетниками, які тільки й можуть, що посміятися над нею або й штурнути в плече. Звісно, бойова Ніна завжди за неї заступалася, але від того хлопчики не ставали кращими в її очах. Олеся спробувала уявити, який буде в неї брат, але, окрім розбишакуватого, розхристаного хлопчика з брудом під нігтями й неохайним виглядом, нічого в голову не йшло, тому вона з хвилюванням чекала свята.

На Святий вечір Олеся з батьком розклали в кухні великий стіл, застелили його білою скатертиною. Гості не забарилися. Раїса Іванівна поважно внесла своє велике тіло у двері, й аж тоді Олеся побачила за нею хлопця. Він був старший за дівчинку, опецькуватий, із веснянками на носі.

– Доброго вечора! – привітався він, знявши шапку.

Мав русяве волосся з рудим відтінком. «Майже рудий!» – подумала Олеся. Чомусь саме руді хлопчаки здавалися їй найбільш нахабними та забіякуватими. За столом Костя сидів біля Олесі, і вона крадькома його розглядала. Він із таким апетитом наминав качку, смажену з яблуками, ніби його рік не годували. Пальці були жирні, і по бороді стікала цівка жиру. Олесі стало гидко, і вона відвернулася.

– Чому сидиш як засватана? – звернувся Костя до Олесі. – Їж, сестричко!

– Я їм, – стиха промовила дівчинка й поклала собі на тарілку курячу гомілку.

Почути, як її називають сестрою, було незвично, й Олеся не могла визначитися, чи їй це приємно, чи ні, тому почала спостерігати за батьком і Вусатою Горою. Вони пили горілку, чаркувалися, голосно і збуджено розмовляли. Ніхто нікого не вітав, не дарував подарунки, і складалося враження, що за столом зібралися не з нагоди Різдва, а просто щоб багато і смачно нажертися й напитися. Олесі стало сумно. Вона почувалася зовсім чужою й нікому не потрібною за цим столом, де всі пили, голосно прицмокували, смакуючи стравами, брязкали чарками, ложками та виделками.

– Їжте, дітки, не соромтеся! – час від часу припрошувала Раїса Іванівна. – Усе свіженьке, сама готувала!

Олеся згадала минулорічне Різдво, коли вона ще не знала, що на них чекає попереду. Мама з татом не пили горілки, натомість була купа подарунків для кожного. Усі тоді раділи й веселились, а зараз тато вперше на Різдво їй нічого не подарував. Їсти Олесі перехотілося, і вона тихенько вислизнула з-за столу. Здавалося, що її зникнення ніхто з присутніх не помітив…

Олеся з нетерпінням чекала свого дня народження. Їй не хотілося ніяких подарунків, привітань, тортиків і повітряних кульок – лише б швидше прочитати послання від мами. Того дня вона прокинулася рано. День обіцяв бути сонячним і світлим. Ранні пташки вже співали дифірамби новонародженому дню, і крізь відчинене вікно долинало їхнє веселе різноголосся. За вікном буяв цвітом садок, розносячи навколо запахи свіжості, солодощів і самої весни. Ясно й весняно було на душі в Олесі. Дівчинка усміхнулася травневому ранку, випурхнула з-під ковдри й ключиком відімкнула дверцята тумбочки. Обережно, як найціннішу у світі річ, вона дістала мамину теку, прихопила ножиці та зручно вмостилася на ліжку.

«Ніби для маленької, – усміхнулась Олеся, поглянувши на рівну, відмічену під лінійку, пунктирну лінію відрізу. – Мені вже дев’ять років!» – подумала вона, обережно чикаючи ножицями.

«Вітаю, моє сонечко! Моя кохана, мила, люба, моя найкраща дівчинко у світі!» –

прочитала Олеся перші слова маминого листа. Як не стримувалася, але на очі навернулися сльози. Так лагідно і з любов’ю ніхто її не називає вже другий рік поспіль. Вона вже ладна була розплакатися від чулості, побачивши привітання з днем народження, але прагнула прочитати все до кінця, до останньої крапки. Щоб сльози не застилали очі, дівчинка втерла їх долонькою й читала далі. Мама писала про школу та стосунки з однолітками:

«Іноді тобі може здаватися, що і школа не така, і вчителька, і твої однокласники. Не переймайся, доню, таке трапляється. Тобі, наприклад, одна людина не подобається, а інша вважає її хорошою. Сприймай людей такими, якими вони є, але вчися відрізняти добро від зла. І головне: не накопичуй у душі образи, не засмічуй її брудом. Душа має залишатися чистою…»

Олеся замислилася. Їй одразу не все було зрозуміло і важко второпати, як зберегти чистою душу, але вона вже знала, що має час для того, аби все це збагнути і зрозуміти. Мама писала їй про стосунки з подружками:

«У тебе є добра подружка? Сподіваюсь, що так. З нею ти можеш поділитися секретом та чимось потаємним? Якщо так, то це добре. Слова “моя найкраща подруга” – не просто звуки, дівчатка твого віку вже знають і вміють цінувати дружбу. Хоча іноді буває, що улюблена подруга товаришує з іншими дівчатками, і тоді стає боляче. Не потрібно робити з цього трагедію. Нехай вона поспілкується з іншими, щоб зрозуміти, що саме ти є її вірною й найкращою подружкою. Погано, коли людина залишається зі своїми проблемами сам на сам», –

прочитала Олеся й одразу згадала Ніну. Вона дійсно часто гуляла з іншими дівчатками, але це не заважало їм спілкуватися й далі дружити. Мама радила, як будувати стосунки з однолітками і ще багато цікавого.

«Моя дівчинко, мені здається, що настав час поговорити про хлопчиків, – прочитала Олеся й зашарілася. – Хто, як не мама, повинен почати з тобою таку розмову? У твоєму віці у дівчаток з’являється зацікавленість ними. І не заперечуй! Напевно, і тобі хтось із них симпатичний?»

«Ніби про Іванка дізналася, – майнула думка в дівчинки. – Я ж нікому про це не розповідала!»

«Якщо ти намалювала сердечко, проткнуте стрілою, з іменем якогось симпатичного хлопчика, то це нормально, – прочитала Олеся, і її щоки спаленіли аж до вух. Так, вона якось намалювала таке сердечко, написала ім’я Іванка, але ж нікому не показувала! – Це означає, що ти – нормальна дівчинка, якій починають подобатися хлопчики. Про закоханість і велике кохання тут казати ще рано, напевно, це прояв твоєї симпатії. Може трапитись так, що твій об’єкт уваги не помічатиме тебе, тож будь готова до такого. А інший хлопчик, навпаки, дістає тебе придирками, смикає за коси, показує язика й навіть насміхається. Знай, доню, що хлопчаки не такі романтичні, як дівчатка, тому такою своєю поведінкою можуть показувати, що дівчинка подобається. Складно? Так, життя – складна річ, але я намагатимусь тобі допомогти розібратися…»

У кінці листа – поцілунок, відбиток мамин губ і такі слова:

«Лесечко, пам’ятай, я люблю тебе однаково: коли ти спиш чи коли в школі, коли вдома чи з друзями, люблю тебе, коли ти зразкова дівчинка з янгольським характером і коли показуєш зубки. Мене може засмучувати твоя поведінка, бо вона не завжди може відповідати моїм очікуванням, але я все одно люблю тебе безмежно! Не забувай про це і знай: я завжди поруч із тобою. До нової зустрічі, сонечко, уже за рік!»

– Дякую, матусю, – пошепки промовила Олеся й торкнулася губами відбитку на аркуші. – І я тебе люблю! Дуже-дуже!

На душі в Олесі була суміш суму та радощів. Мама її не забула, вона любить її і знає про життя так, ніби й зараз десь поруч. На мить Олесі здалося, що вона відчула запах улюблених маминих парфумів. Дівчинка навіть озирнулася, чи, бува, немає мами поруч, чи не вийшла вона на хвильку з кімнати, написавши їй листа? Навколо нікого, лише сонечко піднялося над землею, заглянуло у квітучий садок, потім у кімнату й пустило до неї свої грайливі промінчики. Олеся понюхала папір. Так і є! Аркуші пахли маминими парфумами! Дитина приклала лист до щоки й довго так сиділа, насолоджуючись знайомим запахом. Аркуші пахли конвалією й весною. Дівчинка поцілувала кожен листочок, де мамина рука старанно вивела кожне слово. Увесь минулий рік мамин лист був порадником і другом, її надією, рятівним колом, самим життям. Зараз мама подарувала їй іще один рік надії, й Олеся тішилася з того, що тепер можна буде перечитувати кожне слово, аж поки не вивчить увесь лист напам’ять. Дівчинка не знала, що біда вже чекала на неї, причаївшись десь у темному куточку оселі, там, куди не дісталися світні теплі промінчики весняного сонечка.

Розділ 8

Щойно закінчився навчальний рік і розпочалися літні канікули, до будинку під’їхав білий мікроавтобус. З нього, важко дихаючи, вийшла Раїса Іванівна, й одразу до неї підтюпцем побіг батько, почав вивантажувати клунки. Олеся спостерігала, як речі Вусатої Гори татко переносив до хати. Дівчинка пішла подивитися, куди саме їх носить чоловік. Клунки лежали в маминій кімнаті, на її ліжку. Олеся згадала, як тут востаннє бачила маму живою, як її тремтячі пальці торкалися доньчиного обличчя. Ненька знала, що вже помирає, і того останнього вечора прощалася з Олесею. Дівчинці стало так сумно! Було боляче дивитися, як повеселілий батько метушиться, заносячи речі, кладе їх на мамине ліжко. Доньці хотілося заснути, потім прокинутися, зайти до мами в кімнату й побачити її живою, нехай і хворою, але щоб живою. Олеся вийшла з кімнати, і батько її зачепив великим клунком.

– Не заважай! – кинув чоловік на ходу.

– Не буду, – сказала дівчинка, але він не чув – помчав по інші речі до машини.

Олеся сходила до Ніни, але, крім п’яного батька, нікого вдома не виявилося, і дівчинка пішла на кладовище. Вони жили на околиці селища, тож дорога була не дуже й далека. Олеся вийшла на прямий шлях до кладовища. Вона не любила сюди ходити. Дівчинку лякали великі дерева, які загрозливо шуміли гіллям, вона боялася, що з кущів навколо кладовища вискочить лисиця або навіть вовк, також її жахали високі хрести. Але цього разу бажання побути наодинці з мамою було непереборним і сильнішим за її страхи.

Олеся здалеку побачила гранітний пам’ятник із маминим портретом, і страх як рукою зняло. Вона пришвидшила ходу і вже за хвилю була біля могили матері. Дитина поцілувала портрет. Він був теплим від сонця. Дівчинка сіла на лавку, яку змайстрував батько, задивилася на рідне зображення. До неї усміхалася щаслива мама.

– Привіт, матусю! – сказала Олеся. – Як тобі там? Ти там, із Богом, а я тут, з татком і Вусатою Горою. Ти ще не знаєш, хто це? Напевно, знаєш – тобі згори все видно, але все одно я тобі зараз розповім…

Донька розказувала, як у їхньому будинку вперше з’явилася Вусата Гора, як вона хотіла відібрати в неї ключик, і зізналася, що ненавидить її.

– Я намагатимуся бути чемною, – пообіцяла Олеся, – але не знаю, чи зможу. Вона справжня злюка! Знаєш, мамо, тобі, напевно, буде боляче це чути, але й мені неприємно… Сьогодні ця тітка переїхала до тата. Вона оселиться у твоїй кімнаті, буде вкриватися твоєю ковдрою, спати на твоїй подушці, і я маю все це бачити й терпіти… Знаєш, як мені важко? Ти знаєш, бо ти – на небі, звідти все видно, але я це повинна пережити й добре навчатися. Мамо, я пам’ятаю кожне слово твого листа.

Олеся подивилася вгору. На глибокій сині неба – лише одна маленька хмаринка, схожа на пір’їнку. Десь там, де хмаринка, або навіть ще вище, її люба матуся. Зараз вона дивиться на доньку й усе розуміє.

– Так шкода, що я не можу чути твій голос, – промовила з жалем дівчинка, – але можу прочитати твої листи.

Вона поспостерігала, як хмаринкапір’їнка повільно перетворилася на пінний потічок, і вголос почала читати напам’ять:

«Інколи життя буває не таким, як нам уявлялося або хотілося. Можливо, моя люба дівчинко, і ти стикнешся ще в ранньому віці з його несправедливістю, і перед тобою постане питання “Чому?”. Часом одразу не можна зрозуміти, чому з нами відбувається так чи інакше, але відповідь знайдеться, можливо, трохи пізніше. Мені здається, що потрібно трохи інакше ставити питання. Не “Чому?”, а “Для чого?”, бо в житті нічого не відбувається просто так. Важко мене зрозуміти? Ось дивись, моє сонечко, такий простий приклад. У тебе раптово заболів зуб. Ти ж не питатимеш “Чому?”, бо й так зрозуміло, що в ньому карієс. “Для чого?” Для того, щоб ти його вчасно полікувала. Так і в житті. Усе трапляється для чогось, люди лише не завжди розуміють, для чого. Головне – знайти в собі силу гідно пережити всі життєві труднощі й залишитися людиною».

– Далі, мамо, ти пишеш, що мені важко буде здолати труднощі без підтримки старших, – сказала Олеся, подивившись на материн портрет. – Тепер у нас житиме Вусата Гора, і татко крутиться біля неї, як бджілка біля квітки, а про мене забуває.

Дівчинка замовкла й знову подивилася вгору. Замість потічка на синьому тлі неба вона побачила темну плямку – то завис жайворонок, славлячи новий день своєю піснею.

«Може, то не пташка, а мамина душа? – подумала Олеся. – Ні, мама залишається собою, лише вона не поруч».

– Мені буде нелегко, але я користуватимуся твоїми порадами, – промовила вголос дівчинка. – Саме твої листи мені допоможуть у важкі часи.

Донька попрощалась із мамою, поцілувала її портрет і повільно пішла додому.

Удома був повний розгардіяш: одяг Раїси Іванівни розкиданий, серед нього – речі Кості, мамині речі зібрані у великий прозорий мішок. Дівчинка, проминувши батька та жінку, яка з почервонілим обличчям порпалась у маминій шафі, пішла у свою кімнату, обняла ляльку Марійку і лягла з нею на ліжко. Лялька до цього часу була одягнута в сукню без одного рукава, й Олеся подумала, що мамі не сподобалось би, що вона так і не дошила одежину. Дівчинка вирішила сходити до тітки Ліди й попрохати її викроїти рукав. Але не зараз, не сьогодні.

Батько зайшов до Олесі лише під вечір. Він сів на краєчок ліжка, погладив доньку по руці.

– Лесю, ти вже доросла дівчинка, – сказав він, – і розумієш, що маму не повернеш…

– Я знаю, не дитина, – обірвала його Олеся.

– Так, так! – закивав чоловік головою. – Ти маленька доросла дівчинка. Тобі рано довелося подорослішати.

– Тату, що ти мені хочеш сказати? – Олеся подивилася на нього якось по-дорослому. – Те, що Раїса Іванівна буде жити в маминій кімнаті? Це я вже побачила.

– Не зовсім так, – зам’явся батько. – Раїса Іванівна… Вона стане моєю дружиною.

– Замість мами? – задрижав голос у дівчинки.

– Я ж не можу завжди жити сам. У домі має бути господиня, а в тебе – мама.

– Мама?!

Олеся аж підскочила на ліжку, ніби її обдали окропом. Батько тяжко зітхнув.

– Так, мама, – повторив він стиха.

– У мене є мама, двох не буває. Вона мені мачуха, якщо…

– Що якщо?

– Якщо ти вже з нею спав, – Олеся повторила слова Ніни.

– Олесю! – з докором промовив батько й усміхнувся. – Ми з Раїсою Іванівною розпишемося, і вона стане мені законною дружиною.

– Розписуйтеся хоч сто разів! А я тут до чого?

– Можеш не називати її мамою, зви хоча б тіткою Раєю, – сказав батько і, помовчавши, додав: – Поки що.

– Домовились.

– Завтра тітка Рая забере Костика. Він старший за тебе на п’ять років, але я думаю, що ви вживетеся.

– Костя буде жити з нами?

– Звичайно! Він буде спати в маминій кімнаті, а ми з Раїсою Іванівною в нашій спальні, – пояснив батько.

– Зрозуміло! Ви поспите з нею й одружитеся, тоді вона стане мені мачухою, – сказала Олеся. – Я все зрозуміла.

Батько усміхнувся, обняв доньку, але вона легенько від нього відсторонилася. Їй здалося, що він пахне так, як Вусата Гора, а від тої завжди тхнуло борщем і кислою капустою.

– Ти повинна прийняти їх, – сказав батько й почухав лоба.

– Нехай собі живуть, аби до мене не чіплялися, – відповіла Олеся.

– Ось і порозумілися, – невесело промовив чоловік, – а зараз ходімо вечеряти.

Розділ 9

Перші дні Костя поводився спокійно й тихо, тож Олеся зраділа, що зведений брат їй не дошкуляє. Вона сходила до сусідки, і тітка Ліда викроїла їй рукав для ляльчиної сукні. Удома Олеся взялася його пришивати, коли до її кімнати зайшов Костя.

– Що ти робиш? – запитав він.

– Шию. Чи не бачиш?

– Ти й досі граєшся ляльками? – гигикнув хлопець.

– А тобі яке діло? Іди до хлопців і з ними гасай вулицями.

– Я ще нікого тут не знаю, але встиг заприятелювати з твоєю подругою, вона обіцяла познайомити з деким.

– Ніна? – Олеся глипнула на Костю. – Та познайомить! Там тебе навчать і пиво пити, і курити.

– А ти буцімто не куштувала пиво! – посміхнувся хлопець.

– Уяви собі, що ні! І не смалю цигарки, бо вони смердять!

– У мене є пачка цигарок. Хочеш спробувати? Можу навчити курити, – запропонував Костя.

– У тебе з головою все гаразд?

– Не бзди, Лесько! Твій таточко не дізнається!

– Та йди ти знаєш куди?! – сказала сердито Олеся.

– Сама пішла туди! Коза драна! – розізлився Костя й гепнув дверима.

– Козел! – крикнула йому навздогін дівчинка.

З того дня в них почалися непорозуміння. Олеся намагалася не чіпати Костю, але той за столом наступав їй боляче на ногу й дивився, чи пожаліється вона батькові. Дівчинка мужньо терпіла, хоча іноді від болю на очі наверталися сльози. Він міг ущипнути її непомітно від батьків або смикнути за косу. Коли вони залишалися вдома самі, Костя курив у садку і, якщо там була Олеся, пускав на неї дим і погрожував розказати батькам, що то вона курить і від неї тхне димом. Дівчинка знала, що Ніна його водила до старших дівчат і хлопців, і він там іноді випивав, але мовчала, хоча хлопець щодня перетворював її життя на пекло.

Усе частіше Олеся йшла з дому і гуляла десь із Ніною. Іноді вони з Іванком ходили на шкільний стадіон або десь подалі від дому, знаходили серед багатоповерхівок гойдалку чи каруселі і там проводили разом час. Якось Олеся зізналась Іванкові, що не може дочекатися, коли почнеться навчальний рік.

– Ти хочеш у школу? – здивувався він.

– Так, хочу.

– Чому? Невже тобі не набридло сидіти за книжками? Учитися?

– Краще вже сидіти на заняттях, ніж бути вдома з так званим братиком, – зізналась Олеся й розповіла дещо про знущання над нею.

З того дня вони з Іванком почали проводити разом ще більше часу. Одного разу їх випадково у дворі побачив Костя зі своїми новими друзями. Хлопці підійшли, штовхнули Іванка в плече й почали кепкувати з них обох.

– Малюк, а ти вже цілував свою кралю? – хихикнув Костя.

– Що її цілувати, коли в неї ще й цицьки не виросли?! – сказав його друг, і обоє зареготали.

Іванко кинувся до старшого хлопця, але той був набагато більший за нього, ударив кулаком в обличчя. Іванко не втримався на ногах, упав, з носа заюшила кров, але хлопець не хотів так легко здаватися, підвівся і знову кинувся на кривдника.

– Не треба! – Олеся відтягла його вбік.

Вона схопила камінь, замахнулася на Костю.

– А я до чого? – він зробив крок назад. – Дурна чи що?

– Дурна! І зараз голову тобі ним розіб’ю!

– Навіжена! – сплюнув Костя і покрутив пальцем біля скроні. – Зовсім того?

– Та ну їх! – махнув рукою Костин друзяка. – Ходімо, нехай милуються голубки!

За вечерею Олеся все розповіла. Костя боляче смикнув її під столом за руку, але дівчинка терпіти далі знущання вже не могла.

– Костику, синку, це правда? – Раїса Іванівна зі співчуттям подивилася на сина. – Ти ображав сестру?

– Ви її побільше слухайте! – сказав Костя. Хлопець набурмосився, й Олеся побачила, як у нього почервоніли кінчики вух. – Вона ще й не таке вигадає. Не хоче, щоб я тут жив – ось і оббріхує мене!

– Це правда! Можете спитати в Іванка, – сказала Олеся.

– Лесю, ти правду кажеш? – запитав її батько.

– Мама навчила мене завжди казати правду.

– Навіть не знаю, – стенула плечима жінка. – На сина ніколи не було нарікань. Я не вірю, що він міг тебе, Олесю, ображати.

– Лесю, може, ти того… Трохи вигадала? – невпевнено промовив батько.

– Я не брешу! – спалахнула Олеся, ображена тим, що їй не вірить навіть тато. – Він і вдома мене не раз ображав!

– І ти мовчала? – скептично спитала жінка.

– Бо не хотіла ябедничати!

– Вона бреше! – закричав Костя. – Я її й пальцем не чіпав! Мамо, ти мені віриш?!

– Вірю, синку, вірю, заспокойся, – лагідно промовила Раїса Іванівна. – А ти, Олесю, навіщо вигадуєш таке? Обмовляєш свого брата?

– Ви… Ви всі… – Олеся встала з-за столу. – Ви всі мені бридкі! – скрикнула вона крізь сльози й побігла у свою кімнату.

Дівчинка довго плакала, обнявши ляльку. Потім, щоб заспокоїтися, дістала мамині листи й почала їх перечитувати.

Костя помстився Олесі за кілька днів. Дівчинка пішла в садок подивитися, чи не потрібно полити мальви, бо вже кілька днів нещадно палило сонце і стояла спека, коли побачила витоптані квіти. Вона довго й невтішно плакала над кожним зламаним стебельцем.

– Мої любі, – крізь сльози промовляла Олеся, піднімаючи зламані стебла, – ви ж мали незабаром зацвісти!

Кілька мальв уціліли, і дівчинка спушила навколо них землю, потім полила водою.

– Що мені робити, мамо? – питала вона, звівши очі до неба. – Як із ними жити?

Олеся вирішила помститися Кості. Коли того не було вдома, узяла ножиці й порізала його улюблені джинсові шорти. Зробивши таке, дівчина злякалася своєї витівки. Вона пішла до Іванка й попросила побути з нею до пізнього вечора.

«Коли я повернуся, усі вже полягають спати, – розмірковувала Олеся. – До ранку всі заспокояться, охолонуть і вже не так будуть сердитися».

Вона помилилась. На неї чекали всі і, ледь пустивши за поріг, почали лаяти.

– Ви всі мене ненавидите! – скрикнула Олеся.

Дівчинка затулила вуха долонями й побігла до себе. За нею придибала Вусата Гора. Цупкими руками вона стягнула дитину з ліжка й потягла в куток.

– Тут стоятимеш! – наказала жінка. – Наступного разу поставлю на коліна, – пригрозила, – ще й пшона насиплю на підлогу!

– Раєчко, може, не треба? – несміливо запитав батько, зайшовши до кімнати.

– Нічого з нею не станеться! Наступного разу спочатку подумає головою, а не сракою!

– То хоча б недовго стоятиме?

– Поки не попросить вибачення в Костика! – сказала Вусата Гора. – А ти чому приперся? Іди на кухню до хлопця! – гримнула на чоловіка.

Олеся не попросила вибачення і простояла в кутку аж до ранку.

Розділ 10

Олесині канікули Костя перетворив на справжнє жахіття. Дівчинка майже ніколи не жалілася на нього, бо вже добре усвідомила, що Вусата Гора все одно вигородить свого Костика й усю провину звалить на неї. Донька не хотіла довірятися навіть своєму батькові. Вона бачила, як той дуже швидко стає схожим на зацьковану тваринку. Варто було Раїсі Іванівні зиркнути на нього лихим і невдоволеним поглядом, він одразу замовкав, якось зіщулювався, згорблювався, ніби намагався зменшитися, стати менш помітним, і в усьому погоджувався із жінкою. Нова дружина крутила ним, як хотіла і коли хотіла, й Олеся не впізнавала свого батька. Колись веселий і добрий, її тато змінювався на очах, ставав схожим на безхребетну амебу. Доньці здавалося, що він навіть боїться Вусату Гору не менше, ніж вона, а з іншого боку, їй було так шкода батька! Дівчинка спостерігала, як часто після вечері чоловік іде в садок, сідає на лавку, де вони колись любили відпочивати разом із мамою, подовгу курить, не помічаючи нічого навколо себе, і стає сумним-сумним. Якось Олеся спробувала підійти до нього, коли він звично палив цигарку й подумки був не тут, а десь далеко, напевно, у тому минулому, коли поруч із ним була його Яна, яку він у прямому й переносному сенсі носив на руках, а вона дивилась на нього закоханими очима.

– Тату, – Олеся підійшла й легенько торкнулася рукою його плеча.

Чоловік здригнувся від несподіванки, немов прокинувшись від глибокого і щасливого сну, розгублено глипнув на доньку, кинув під ноги недопалок, розчавив його, як ненависну гадину.

– Чого тобі? – спитав він.

– Нічого. Просто хотіла побути з тобою поруч, поговорити, – відповіла Олеся, примостившись на краєчок лавки.

– Говори, – якось байдуже промовив батько.

– Навіть не знаю, з чого почати.

– Будеш знову жалітися? Костик ображав? Він – хлопчик, трохи старший за тебе, можливо, грубіший, – сказав чоловік. – А ти – ніженка, тому тобі здається, що Костик тебе ображає.

– Здається? – Олеся іронічно посміхнулася. – То ти також вважаєш, що я все вигадую й обмовляю його?

– Не так тих штурханців, як твоїх сліз і шмарклів!

У доньки тьохнуло серце, і від таких слів щось ніби застрягло в горлі. Батько їй не вірить! Він ніколи з нею раніше так не розмовляв! Що з ним сталося? Чому він так змінився, коли в їхньому житті з’явилася Вусата Гора? Куди подівся її чуйний, уважний і люблячий тато? І в кого тепер шукати захисту?

– То що мені робити, тату? – стиха промовила дівчинка.

– Іди спати, Олесю! Бо побачить тітка Раїса тебе тут зі мною – отримаєш знову на горіхи!

– Мені чи обом дістанеться? – спитала Олеся, пильно глянувши батькові в очі.

Чоловік підвів із землі важкий, сумний до болю погляд, подивився на доньку.

– Як ти схожа на свою матір! – зітхнув він.

– І на твою дружину, – сказала Олеся й пішла до хати.

– Покійну, – видихнув батько їй услід.

…До нового навчального року залишалися лічені тижні. Серпень розкидав по садках запашні яблука та груші з ароматами літа, квітів та меду, порозкладав по городах пузаті кавуни та гарбузи, позолотив, налив солодощами соковиті дині. І всі запахи літа: квітів, динь, яблук та грушок – змішав із терпкістю часникових стрілок, зеленню кропу, петрушки та всього того, що виростили дбайливі руки людей.

Олеся вже раділа, що незабаром розпочнуться заняття, вона піде до школи й принаймні півдня не бачитиме Костика, який стиха постійно намагався їй накапостити.

Зрідка Костя й Олеся лишалися самі вдома, і тоді дівчинка намагалася кудись піти з хати. Коли її батько був на роботі, а Вусата Гора пішла в магазин купити хліба, Олеся швидко зібралася, щоб не залишатися наодинці зі зведеним братом, але Костя вже чекав на неї. Він став на шляху дівчинки у вузькому коридорі, загородивши собою вихід.

– Стоп, малявка! – розставив він широко ноги та руки.

– Пропусти!

– А чарівне слово? – Костя нахабно посміхався.

– Будь ласка, відійди, – попросила дівчинка.

– Даси свій золотий ключик – пропущу!

– Не дам!

– Ну й не треба! – пхикнув хлопець. – Дуже потрібні мені твої цяцьки-брязкальця!

Костя пропустив Олесю, не забувши при цьому боляче смикнути її за косу. Дівчинка пішла до Ніни, але її мати сказала, що та ще зранку подалася з подругами на річку, тож Олеся мала намір приєднатися до них. Вона пройшла вже півдороги, коли в душу закралася тривога. Костя лишився сам удома і чомусь саме сьогодні проявив таку цікавість до ключика від її тумбочки. Дівчинка зупинилась у роздумах.

«Невже Вусата Гора підмовила його виманити ключик? – роздумувала Олеся. І раптом її як окропом обдало: – Тумбочка!»

Вона прожогом кинулася додому. Їй по спині били коси, підстьобуючи, мов батоги. Дівчинка спіткнулась, перечепившись за якусь гілляку посеред дороги, упала, розбила коліно, підхопилась і знову побігла, забувши про біль. Одна коса розплелася, але Олеся не помітила, та й це було для неї зараз неважливо: вона відчула, що може втратити найдорожче – єдиний зв’язок із мамою.

Дівчинка не помилилась. Захекана, спітніла, розпатлана, з розчервонілим обличчям, перелякана та схвильована, вона фурією влетіла до своєї кімнати. Костя стояв навпочіпки біля її тумбочки й викруткою довбався в замку. Кілька дерев’яних трісок уже були на підлозі, й Олеся зрозуміла, що замок ось-ось буде зламано.

– Геть звідти! – щосили закричала дівчинка.

– Ти що, малявка, зовсім страх втратила?! – зле кинув їй хлопець, продовжуючи розколупувати замок.

– Я сказала: відійди звідти!

– Зараз! – кепкував з неї Костя. – Ось тільки побачу твої скарби!

Олеся підбігла до хлопця і спробувала його відтягти за руку, але він відштовхнув її від себе так, що дівчинка впала. Не тямлячи себе від гніву, вона схопила стільчик і з розмаху вдарила Костю, який сидів навпочіпки спиною до неї. Він заволав від болю, й Олеся побачила на голові в хлопця кров.

– Сука! – просичав він, схопившись за голову. – Ти мене вбила!

Перелякана до смерті дівчинка тремтіла, як осиковий листок на вітрі. Розширеними від страху великими очима вона дивилась, як розростається кривава пляма на голові хлопця, як рудувате волосся стає червоним і кров просочується між пальцями.

– Я… Я його вбила… – прошепотіли її губи саме тоді, коли до хати нагодилася Раїса Іванівна.

Жінка запричитала, заойкала й кинулася до сина.

– Це вона! Вона мене вдарила! – Костя тицяв у бік зблідлої Олесі скривавленим пальцем. – Хотіла мене вбити!

– Ой, леле! Потрібно викликати швидку! – заметушилася Вусата Гора. – Дитину ледь не вбили!

Олеся вибігла надвір, сховалась у садку, за розлогим старим кущем смородини. Перелякана дівчинка вже не знала, чого більше боїться: помсти брата, гніву мачухи чи того, що її тепер посадять за ґрати. Її всю лихоманило, пальчики дрібно тремтіли, очі застилали сльози, й Олеся беззвучно, зовсім не по-дитячому, плакала.

Коли швидка поїхала від будинку, забравши Раїсу Іванівну та Костю, Олеся трохи заспокоїлася. Сльози були виплакані, але на душі легше не стало. Дівчинка побачила на великому листку смородини маленьку комаху – сонечко. Посланець сонця, його дитинка, у червоному вбранні з чорними крапинками весело снував по листочку. Сонечко перебралося на кінець листочка і, міцно тримаючись маленькими лапками, швидко бігало по ньому, потім зупинилося на мить, ніби роздумуючи, чи правильним шляхом рухається. Олеся всміхнулася комасі, підставила долоньку й легенько струснула її. Сонечко опинилося на долоні, завмерло, потім почало хаотично снувати в різні боки.

– Не бійся, маленьке! – Олеся нахилила голову й піднесла сонечко ближче до обличчя. – Я тебе не скривджу!

Вона піднесла руку вгору й промовила:

Сонечко, сонечко,

Відчини віконечко,

Та скажи мені,

Де маму знайти?

Комашка вибралася на кінчик вказівного пальця, стріпнула крильцями. З-під червоно-краплистого вбрання визирнули менші темні, майже прозорі крильця.

– Любе сонечко, полети до моєї матусі, – попросила дівчинка сумно і, примруживши очі, додала: – Передай їй, що я – погана донька й тепер буду сидіти в тюрмі.

Сонечко стріпнуло крильцями, злетіло вгору, туди, де серед баранчиків-хмаринок зависло жовтогаряче сонце, і за мить зникло з поля зору.

– Лесю! – дівчинку покликав батько. – Ти де?

– Я тут! – озвалося дівча і сміливо вийшло зі своєї схованки.

Олеся зрозуміла, що довго ховатися за кущем не зможе і що швидше сяде у в’язницю, то краще буде для всіх.

– Де ти була? – спитав батько. – І куди йдеш?

– Я пішла збиратися, – відповіла донька, проходячи повз нього до хати.

– Куди? – чоловік здивовано закліпав очима.

– У тюрму.

Батько ледь помітно усміхнувся.

– Сідай, – показав він на лавку, – поговоримо.

Олеся покірно сіла, поклала долоньки на коліна. Її погляд зупинився на пелені синього літнього платтячка, яке вони колись купували разом із мамою. «Незабаром буду носити смугасту піжаму, – подумала Олеся й зітхнула, – а з платтячком доведеться розпрощатися».

– Чому ти його вдарила? – запитав батько.

– Бо Костя хотів зламати замок у моїй тумбочці.

– Невже не можна було якось усе вирішити мирно? Га?

– Я його попередила, але він не зрозумів. Я захищала своє особисте майно, – упевнено й чітко промовила дівчинка. – Мені пом’якшать вирок за зізнання? Врахують на суді те, що Костя хотів викрасти мої речі?

– Лесю, що ти говориш? – здивовано промовив чоловік. – І звідки така… обізнаність? Такі терміни? Ти ж зовсім ще дитина! Маленька дівчинка!

– «Якій рано довелося стати дорослою», – повторила Олеся слова з маминого листа.

– Який вирок? Ти думаєш, що тебе… Ой, дурненька! – усміхнувся батько й хотів її обійняти, але донька відсунулася від нього подалі.

– Не чіпай мене, – серйозно сказала вона. – Хтось побачить і вирішить, що ми з тобою змовилися.

Чоловік не стримався, розсміявся.

– Тобі смішно, а мені не дуже. Тату, коли мене заберуть до в’язниці?

– Лесю, не мели дурниць. Ніхто тебе нікуди не буде забирати.

– Якщо не заберуть, то мене вб’є або тітка Райка, або Костя.

– Не бійся, нічого тобі не буде, – заспокоїв доньку батько. – Хіба що доведеться вибачитися за скоєне.

Олеся промовчала, але вже твердо вирішила, що краще сидітиме за ґратами, ніж вибачиться перед «братиком». Вона вважала, що має рацію, бо вчинок Кості гидкий, тож справедливість має бути відновлена.

Вусата Гора повернулася додому надвечір. Вона одразу покликала на кухню чоловіка й Олесю.

– Є розмова, – сказала, сідаючи за стіл.

Олеся зрозуміла одразу, що розмова буде важкою й неприємною.

– Ти розбила дитині голову, йому наклали десять швів! – Вусата Гора тикнула товстим пальцем у бік Олесі й свердлила її ненависним поглядом. – Чому?!

– Він хотів зламати замок, – ледь чутно промовила дівчинка.

– Костик тебе бив?

– Штовхнув.

– А ти б відійшла – і все! Якби ти мені пожалілася, то я б сама його покарала.

– Вас не було вдома, – сказала на те Олеся. – До того ж, я його речі не чіпала, а він хотів зламати замок, де мої особисті речі.

– Усе! Мій терпець уривається! – скрикнула Раїса Іванівна й так гепнула кулаком об стіл, що Олеся від несподіванки аж підскочила на місці. – Потрібно цьому покласти край, а то ви повбиваєте одне одного!

– Олесю, я ж просив тебе не сваритися з братом, жити мирно, – промимрив собі під ніс чоловік.

– Іди звідси геть! – шумно видихнула Вусата Гора, і її великі груди піднялися вгору й опустилися. – Мені з батьком потрібно серйозно поговорити.

– Звичайно, Раєчко! – закивав чоловік на знак згоди. Олеся вийшла. Вона ніколи не мала звички підслуховувати дорослі розмови, але за нею двері самі прочинилися від протягу, залишивши вузьку щілину. Дівчинка зробила кілька кроків від кухні, але цікавість її зупинила, і вона тихенько, навшпиньки, котячими безшумними кроками повернулася назад. «Так чинити не можна!» – казала вона сама собі й наказувала ногам іти звідси, але вони вросли в підлогу, як коріння дерева в землю.

Вусата Гора довго говорила, яка Олеся нечемна, невихована, часом огризається й зовсім відбилася від рук.

– Я б і надалі терпіла її свавілля, якби не цей випадок, – обурювалась жінка. – У мене одна дитина, і я не хочу її втратити. Розумієш мене?

– Звичайно, Раєчко, дитина – це святе, – улесливо підігравав дружині батько. – Але ж, Раю, зрозумій, що Олеся в мене також єдина дитина, – несміливо нагадав він.

– Трошо, любий, зрозумій мене правильно, – лелійним голоском промовила Вусата Гора. – Чи я ворог Олесі? Чи не розумію тебе? Якби я погано ставилася до дівчинки, то одразу б написала заяву в міліцію, і її ув’язнили б «по малолетці».

– Вона ще малаʹ, щоб… – почав був чоловік, але Олеся вже не слухала.

Дівчинка прочинила двері, зайшла до кімнати.

– Вибачте, але я випадково все чула, – сказала вона. – Що можна з собою взяти до в’язниці? Я піду збиратися.

Груди Вусатої Гори заколихалися, як хвилі на річці від вітру, вона голосно розреготалася.

– Зовсім здуріла! – сказала тітка крізь сміх. – Іди краще до Костика й негайно попроси вибачення.

– Не піду й не буду! – набурмосилося дівча. – Краще вже в тюрму!

– Ось бачиш! – жінка боляче ткнула пальцем у плече дівчинки. – Уперта, як сто віслюків!

– Якщо не вибачишся, то… – затинаючись, почав несміливо батько.

– Здамо тебе в інтернат! – закінчила його думку Вусата Гора.

– Добре! – погодилася Олеся й пішла.

За кілька хвилин вона повернулася. Чоловік і жінка обернулися на її тихі кроки. На порозі стояла Олеся, одягнена у в’язану шапочку та синю курточку. В одній руці вона тримала свій портфелик, другою притискала до грудей теку.

– Що це за «явлєніє народу»? – Раїса Іванівна здивовано вирячила очі.

– Я вже зібралася, тож можете везти мене до інтернату, – спокійно промовила дівчинка.

– Ясно, – посміхнулася жінка. – А шапка та куртка влітку навіщо?

– Теплий одяг коштує недешево, тож в інтернаті можуть не видати, а на порозі осінь, – пояснила дитина.

– Вона й справді в тебе якась… трохи не сповна розуму, – хмикнула Вусата Гора, й Олеся побачила, як її вуса заворушились, ніби молода травичка від вітру. – Іди до себе, роздягайся, – відмахнулася жінка. – Нам із батьком треба поговорити, а ти заважаєш!

Дівчинка пішла у свою кімнату, склала речі та одяг і подалася до Ніни. Коли вона все розповіла подрузі, то не на жарт її розсмішила.

– І ти з мене регочеш, – Олеся ображено насупилася. – Чому?!

– Ти й справді вирішила, що тебе посадять у тюрму? – запитала Ніна.

– Я знаю Вусату Гору. Вона все одно мене кудись запроторить, аби лише я не була вдома, – сказала Олеся. – Як не в тюрму, то в інтернат.

– Кому ти віриш?! – махнула рукою Ніна. – Он мої щодня погрожують, що відправлять мене в інтернат, а я й досі вдома. Просто лякають і все! Учора батько ходив на шабашку, грошенят підзаробив, тож цілу ніч із мамкою та друзяками квасили, але й я не дрімала! Коли всі поснули, я розжилася грошенятами. Гайда в кафешку, морозивом пригощу!

– За крадені гроші? – Олеся поглянула на неї широко розплющеними очима. – Ні, я не можу.

– Чому?! – щиро здивувалася Ніна. – Ти ж їх не крала? Ходімо вже! – і весело потягла подружку за руку.

Розділ 11

За три дні після того, як Олеся вдарила брата, вона застала його знову за тим самим заняттям: хлопець намагався зламати замок.

– Попереджаю: не підходь, сучко! – просичав Костя. Олеся й не підійшла. Вона підбігла до нього й з усієї сили дала копняка. Хлопець не втримався на ногах і впав уперед на коліна, ударився лобом об кут тумбочки, скрикнув, і дівчинка побачила, як на долівку закапали червоні краплі.

«Мені кінець!» – майнула думка. Олеся кинулася навтьоки. Вона бігла за порятунком до тітки Ліди, але Костя наздогнав її ще у дворі й боляче заїхав кулаком в обличчя.

Того вечора Олеся підслухала, як батько з мачухою вирішували, що їм далі робити з дітьми. Вусата Гора була набагато переконливішою за слабкодухого добряка батька. Ще до оголошення вердикту Олеся знала, що її здадуть в інтернат, а Костика залишать удома.

Коли про своє рішення батьки повідомили дітям, Олеся не плакала, не істерила, не благала – усе сприйняла як належне, лише стиха запитала:

– Чому я, а не Костик?

– Бо він на п’ять років старший і буде допомагати вдома по господарству. А ти – меншенька, тобі потрібно вчитися й бути під наглядом дорослих, – пояснила Вусата Гора. – Двічі на місяць ми будемо тебе забирати додому на вихідні, а Костика на цей час відправляти до бабусі.

– Розумне рішення, – сказала на те дівчинка. – Чи могла мачуха вчинити інакше?

Олеся вийшла.

– Ось бачиш?! – почула вона крізь нещільно зачинені двері громовий жіночий голос. – Нема з нею зладу!

Кінець серпня видався напрочуд гарним. Спека вже не докучала, але й осінні дощі не прийшли. Олеся назбирала насіння мальв, висушила його, склала у власноруч зшиту торбинку з тканини та поклала на зберігання в тумбочку. Вона не була впевнена, що Вусата Гора дотримається свого слова і її будуть забирати додому, як обіцяють, а мамині улюблені квіти все одно потрібно буде висадити навесні. Дівчинка допомагала батькам збирати городину, але стала мовчазна й сумна. Лише один день перед від’їздом вона провела з подружкою.

– Я буду сумувати без тебе, – зізналася Ніна. – Ми ж дружили з дитинства.

– У тебе є інші подружки, – зауважила Олеся.

– А! То так, просто приятельки, а в тебе будуть нові.

– Я буду приїжджати, – сказала Олеся й усміхнулася кутиком губ.

– І то так, – зітхнула Ніна, – але все одно якось це неправильно. Я тепер думаю: нехай у мене батьки пиячать, аби лише були живі… Щоб не втрапити в інтернат.

– Така моя доля, – по-дорослому промовила Олеся. А в день Олесиного від’їзду зранку вперіщив дощ. Він лив як з відра, ніби намагаючись зупинити батьків, і дівчинка в душі сподівалася, що вони останньої миті передумають і залишать її вдома. Родина мовчки поснідала, і лише Костя не приховував своєї радості. Він навіть устиг непомітно показати язика Олесі та смикнути за косу.

– Збираємось, – дала команду мачуха, – дощ уже надтих.

– Я вже готова, – відказала їй Олеся.

До зупинки було рукою подати, тож мачуха, батько й донька вже за десять хвилин сиділи в маршрутці, яка везла дівчинку в не відоме їй нове життя.

– Ось побачиш, Олесю, як наша Станиця Луганська знаходиться близько від Луганська, – говорив їй бадьорим голосом батько, намагаючись утішити дочку. – Це зовсім поруч!

Олеся не чула його. Навіщо слова втіхи, якщо вони зараз нічого не варті? Дівчинка задумливо дивилась у вікно. Десь там, зовсім недалеко, кладовище й могила її мами. Водяні потічки рухалися по віконному склу, змінюючи напрямки. Вони то ширшали, то ставали вужчими й стікали донизу. Дощ не вщухав, і все навколо було, як у густому тумані: скільки не вдивляйся в далечінь – нічого не розгледиш. Олесі не видно було навіть дерев на кладовищі та заростів кущів, які оточували його з усіх боків і так лякали її. Але ще більше Олесю страхала невідомість. Вона не знала, що її чекає на новому місці, але не сподівалася на щось хороше – недаремно ж дітей лякають відправкою в інтернат. Дощ монотонно шумів, і його звук зливався з шумом коліс, до них вплітав свій басовитий голос двигун маршрутки. У салоні панувала тиша. Похитування авто під шум дощу заколисувало людей, заспокоювало, і вони клювали носом. Лише Олесі було не до сну. Її уява малювала найжахливіші картини майбутнього життя, де зла вихователька, ще більша за Вусату Гору, за будь-яку провину зачинятиме її в темній комірчині, у якій живуть довгохвості зубасті щури. Дівчинці було по-справжньому страшно. Жах сковував тіло настільки, що здавалося, ніби вона сама вже перетворилась у кам’яну холодну статую, не здатну поворухнутися. Зараз уже навіть грізна Вусата Гора та задерикуватий бешкетник Костя здавалися не такими загрозливими порівняно з одним лише словом «інтернат».

– Ти, Лесю, не подумай, що ми тебе спекалися, – крізь її сумні думки прорвався голос батька. – Ми ж для тебе, для твого блага стараємося. Ти не можеш і не маєш права на нас ображатися. Ось побачиш – тобі там сподобається!

За ними сиділа Вусата Гора. Вона мовчала. Коли автобус колихався, потрапляючи у вибоїни на дорозі, Олесі здавалося, що його розхитує своєю вагою мачуха.

Розділ 12

В інтернаті Олесю провели в кімнату, де вона мала жити. Дівчатка її віку та трохи старші з неприхованою цікавістю дивилися на новеньку, розглядаючи її з ніг до голови.

– Я – Олеся, – відрекомендувалася дівчинка.

– Там вільне місце, – вказала їй жінка, яка привела сюди. – Зараз ти познайомишся зі своєю вихователькою.

Олеся сторожко пройшла в кінець кімнати, застелила постільною білизною своє ліжко. До неї підійшла жінка, висока й худа, з довгим гострим носом. «Нагадує якусь пташку, – подумала Олеся. – І зовсім не схожа на Вусату Гору».

Від серця трохи відлягло, і було вже не так страшно.

– Я – твоя вихователька, – сказала жінка, безцеремонно оглядаючи дівчинку. – Мене звуть Алла Альбертівна. Зрозуміла?

– Так! – кивнула головою дитина.

– Тобі, Олесю, доведеться вивчити правила нашого закладу й жити за ними.

Жінка говорила нудним голосом на одній ноті, ніби не промовляла, а проспівувала. Вона пояснювала, а Олеся лише мовчки кивала головою на знак згоди, намагаючись усе запам’ятати. Алла Альбертівна показала їй шафу з поличками, де треба складати одяг.

– Дякую, – видавила з себе Олеся.

– А це що в руках? – поцікавилася вихователька.

– Тека… Моя, – тихим тремтячим голосом відповіла Олеся.

Алла Альбертівна різким рухом вирвала з рук дівчинки теку. Вона зробила це так швидко, що Олеся не встигла й рота розкрити.

– Книги, зошити, теки потрібно зберігати тут! – сказала вихователька, ставлячи папку на полицю. – І що ти там назбирала? Така важка!

Олеся з острахом дивилася, як її найцінніша в житті річ стала на полиці із зошитами та підручниками. Заперечувати виховательці Олеся побоялась і зараз хаотично намагалася знайти вихід. Мамині листи повинні бути в неї! Але як це зробити? Де знайти схованку?

Коли Алла Альбертівна пішла, Олесю оточили дівчатка, і вона почала з ними знайомитися.

– Тобі дев’ять років?! – здивовано перепитала височенька дівчинка. – Така мала! Я гадала, що ти першокласниця!

– У мене й мама була невисокою, – пояснила Олеся.

– І де вона зараз? Забухала? – поцікавилась Тетяна.

– Ні, вона померла.

– Буває, – сказала Тетяна. – А тобі родичі кишенькові гроші дали?

– Ні.

– Погано! Наступного разу попроси в них хоча б трішки, – наказала дівчина. – Тільки не здумай патякати, що для мене!

– Добре.

– Будеш з Тетяною дружити – проблем не буде. Затямила, мала?

Олеся кивнула. Цю розмову чула її сусідка по ліжку Карина. Дівчинка була такого ж низенького зросту, як і новенька. Вона привітно всміхнулась Олесі, і та відповіла тим же. Олеся відразу відчула прихильність сусідки і зрозуміла, що вони зможуть подружитися. Карина – смаглява, з рум’янцем на круглих щічках, схожа була б на циганку, якби не кирпатий носик і коротко стрижене пряме лискуче волосся. Вихователька зайшла й покликала дітей на обід, але Олеся заявила, що не голодна.

– Ти не в себе вдома, де можна робити що завгодно й коли завгодно, – монотонно й нудно промовила Алла Альбертівна. – У нас єдині правила, і порядок був, є й буде. І ми не дозволимо робити кожному з вас те, що йому хочеться. Я зрозуміло пояснила?

Вихователька зуділа, як муха, й Олесі здалося, що вона не говорить, а читає з писаного, лише не видного тексту. Дівчинка зробила висновок, що краще їй не перечити, і пішла разом з іншими до їдальні. Карина сиділа з Олесею за одним столом і підбадьорююче їй усміхалась.

– Ти не хвилюйся, звикнеш, – стишеним голосом сказала вона Олесі. – Головне – не показувати, що ти боїшся, але й випендрюватися тут не можна. А Танці й справді потрібно іноді трохи грошей підкидати, бо згноїть.

– У мене їх нема, – зізналася Олеся.

– Нічого! Десь роздобудемо! – Карина таємниче усміхнулась.

Олеся подумала, що новій подрузі можна довіряти. Після обіду вона сказала Карині, що має кудись переховати теку, але не знає, де знайти надійне місце. Та пообіцяла подумати, й Олеся перепросила, що не може дати папку в руки навіть їй.

– Це єдине, що в мене залишилося від мами після її смерті, – пояснила Олеся й розповіла про мамині листи.

Невдовзі тека була передана Людочці – так мешканці інтернату називали Людмилу Анатоліївну, ще одну виховательку, з гарними розкосими розумними, але сумними очима. Вона в присутності Олесі поклала теку на полицю сейфу у своєму кабінеті й замкнула його.

– Олесю, ключ лише в мене, – сказала вихователька дівчинці, – тож сюди ніхто, окрім мене, не має доступу, а я ніколи чужого не візьму, тож можеш бути спокійною.

– А я зможу її брати, коли потрібно? – запитала Олеся.

Дівчина довірилася виховательці й розповіла про мамині листи. Олеся не знала чому, але саме в Людмилі Анатоліївні та Карині побачила своїх перших друзів на новому місці. Карина їй одразу здалася милою й тихою дівчинкою, якій можна довіряти, а у виховательці було щось материнське, миле, манливе, від неї линуло тепло і світло, яких не можна побачити – лише відчути душею.

Потяглися звичайні, розмірені будні, коли дні – схожі один на одного близнюки, вечори – нудні, і весь уклад життя, до якого мала призвичаїтися Олеся, нагадував їй вишкіл солдат, коли всі мають прокидатися й лягати спати разом, ходити гуртом до їдальні та на заняття. Усе треба було робити, як усі, не залежно від настрою чи бажання. Олеся дуже сумувала за домом, навіть попри те, що там сталося. Їхнє подвір’я, будинок, садок, вулиця, кімната – усе це в спогадах було пов’язане не з останніми подіями, а з минулим, коли там жило справжнє щастя. Олесі бракувало Ніни, і вона ладна була забути колишні образи і її дружбу зі старшими подружками. Дівчинка часто згадувала Іванка, із яким встигла потоваришувати останнім часом. Олеся сумувала за батьком, тільки не за теперішнім, зсутуленим, ніби з нього вийняли хребет, не за тим, хто завбачливо схиляє голову перед Раєчкою та дурнувато до неї всміхається, а за тим, колишнім, щасливим, з доброю, відкритою усмішкою та ясним поглядом.

«Минуле пам’ятати потрібно, але жити ним сьогодні не варто», –

писала їй мама. Лише за кілька тижнів нового життя далеко від дому Олеся збагнула ці слова, і спогади трохи менше їй боліли, ніж раніше. Минуле залишилося позаду, ніби прекрасна казка, що колись закінчується, минає, як усе на світі. Проте Олеся усвідомила й інше:

«Не шкодуй, що щасливі часи лишились у минулому – вони ж усе-таки були! Не думай про лихе, і воно не прийде до тебе. Продовжуй мріяти. Нехай твої мрії будуть навіть божевільними й нереальними, але вони мають здатність здійснюватися, хоча б частково».

І Олеся мріяла! Вечорами, ночами, коли всі спали. Часто вона підводилася з ліжка, підходила до вікна, вилазила на підвіконня й подовгу дивилася на зорі. Дівчинка мріяла про майбутнє, коли зможе покинути стіни інтернату й розпочати власне, не залежне ні від кого життя. Олеся мріяла, коли Людмила Анатоліївна вечорами дозволяла їй узяти материні листи й залишала дівчинку в кабінеті наодинці зі своїми думками про майбутнє. Щоразу дитина уявляла своє майбутнє по-різному, але там ніколи не знаходилося хоча б маленького місця для Кості та мачухи.

Розділ 13

Після місяця проживання в інтернаті до Олесі приїхав батько.

– Лесю, збирайся швиденько, поїдемо додому! – сказав він доньці.

Олеся збиралася недовго, лише передяглася й попрощалася з новою подружкою.

– Каринко, не сумуй, я незабаром повернуся, – сказала вона їй і обняла.

– Може, уже не побачимось, – зітхнуло дівча. – Твої батьки можуть передумати й залишити тебе вдома.

– Удома?! Та ти що! Такого ніколи не буде! – упевнено промовила Олеся. – Вусата Гора, напевно, радіє, що мене спекалася!

– Я чекатиму на тебе! – сказала Карина, і її очі стали вологими. – І сумуватиму без тебе, – додала вона на прощання.

Олеся сиділа в маршрутці поруч із батьком і дивилась у вікно. Вона думала про те, чи не буде вдома Костика, якого не хотіла бачити. Дівчинка розуміла, що відправити її в інтернат було ініціативою мачухи, яка знайшла для цього привід. А от батько… Чому він її не захистив? Чому так швидко забув, яким був щасливим поруч із мамою? І як можна було віддати свою єдину доньку в інтернат?

– Лесю, удома на тебе чекають смачні домашні страви, – сказав їй батько. – Тітка Рая потурбувалася, щоб тебе відгодувати за вихідні. Узагалі, вона добра, а суворість у неї напускна. І все, що вона робить для тебе з Костиком – то все задля вашого блага. Ти мене розумієш?

– Так, – кивнула головою дівчинка.

Їй узагалі не хотілося бачити мачуху, але так тягнуло до рідної домівки! Задля повернення туди хоча б на кілька днів вона ладна була погоджуватися з кожним батьковим словом. Олеся неуважно слухала його й відповідала «так» або «ні», аби лише не заважав їй роздивлятися навколишні краєвиди за вікном мікроавтобуса. Осінь сипнула на землю всю палітру кольорів, і дерева, кущі, трава – усе було розфарбоване різними барвами. Поруч із жовто-сонячним убранням дерев – жовтогаряче, як пекуче сонце, а ще й зеленаве, світлого та темного відтінків, там – багрянець на деревах, інколи – зовсім червоне. І все так гармонійно поєднане, що очей від тої краси не відірвати!

– Голодна, доню? – знову батько.

– Ні, нас добре годують.

– Усе одно не так, як удома! Ось Раєчка щось як приготує, то не хочеться із-за столу вставати! Вона справжня майстриня на кухні! Тобі подобається, як Раєчка готує?

– Мама краще готувала, – Олеся не втрималася і сказала, що думала.

Батько замовк і деякий час сидів тихо, давши змогу Олесі спокійно дивитись у вікно. Хвилин за десять чоловік обняв доньку за плечі й сказав:

– Ми з Раєчкою хотіли розписатися, тобто одружитися, щоб усе було законно… Хотіли, щоб я всиновив Костика, а Раєчка стала тобі справжньою матір’ю…

– У мене є мама, – перебила його Олеся.

– Але ж вона померла.

– Вона є, хоча й мертва. У кожної дитини одна мама.

– Так ось, – продовжив чоловік, – хотіли ми так зробити, але подумали й вирішили, що не варто. Якщо ми так зробимо, то Раєчка не зможе отримувати кошти за Костика як мати-одиначка, та й тебе в інтернат не візьмуть. А так ти зможеш там жити й навчатися, бо напівсирота.

Олеся зрозуміла, що жити в інтернаті їй тепер не один рік. Десь у душі вона ще сподівалася, що від’їзд із рідної домівки – то покарання з випробувальним терміном на рік, тепер стало зрозуміло, що надовго. Дівчинка зітхнула. Вона себе вже майже налаштувала на життя в інтернаті впродовж одного року, тепер доведеться змиритись і звикати.

– Тату, мені потрібно трохи грошей, – сказала дівчинка, згадавши Тетяну.

Олеся вирішила, що тітка Рая грошей не дасть, і потрібно скористатися слушною нагодою, поки вони з батьком наодинці.

– Навіщо? Вас там годують, одягають, дають підручники та зошити.

– Мені потрібно на власні потреби, – сказала Олеся, – зовсім небагато.

– Лесю, розумієш, гроші всі в Раєчки, тож якщо треба, то попросиш у неї.

– Я ж багато не прошу, – зауважила дівчинка. – Вона тобі дала на дорогу?

– Так-так! Дала! – спохопився чоловік і поліз рукою до кишені штанів.

Він дістав дріб’язок і дві гривні.

– Ось, це все, що лишилося. Бери, доню! – віддав їй гроші.

Олеся знала, що цього занадто мало, щоб Тетянка залишила її в спокої, тож доведеться просити в мачухи. Вона так просто не дасть ні копійки, тож потрібно вигадати щось правдоподібне.

Удома Вусата Гора зустріла дівчинку з розкритими обіймами. Улесливим голосом проспівала про те, як Олеся подорослішала та схудла, тож треба її відгодувати. Дитині неприємним було все, що робила жінка: її обійми, солодкі слова – усе тхнуло нещирістю. Олеся швидко поїла, подякувала й поквапилась у свою кімнату. Серце наповнилося щемом, коли побачила рідні стіни, своє ліжко, тумбочку, де ховала листи від мами. Дверцята виявилися напіввідчиненими, і дівчинка заглянула всередину. Там було порожньо, на тумбочці сиділа улюблена лялька, вдягнена у сукню, пошиту ще мамою. Олеся взяла ляльку в руки, притиснула її до грудей, і на душі стало спокійніше й тепліше. На вікні – ті самі квіти, на ліжку – її ковдра. Усе так, як і було до від’їзду.

Олеся відчинила шафу – одяг на місці. Вона прилягла на ліжко, не випускаючи з рук ляльку, і незчулася, як задрімала. Їй наснилася мама. Вона схилилася над донечкою, погладила по голівці, лагідно всміхнулась і промовила: «Доню, сонечко моє, час прокидатися!» – «Зараз, мамо!» – крізь сон промовила дівчинка. Вона була в тому стані, коли вже розуміла реальність, але сон ще не відпускав, і їй не хотілося, щоб сновидіння скінчилося, а разом із ним зник образ мами, такої милої, доброї, найкращої у світі!

– Мамо, не йди! – скрикнула дівчинка, коли дорогий образ розтанув.

Олеся розплющила очі. Вона у своїй кімнаті, де все, як колись, тільки вона тут, а мама – у снах. Дівчинці хотілося заснути знову, щоб побачити маму, і вона ще раз заплющила очі, але сон уже пропав. Олеся трохи полежала в ліжку, підвелася, посадила ляльку на тумбочку й надумала піти до Ніни.

Подруга зустріла її радісно, защебетала, як за нею сумує. Дівчатка погуляли вулицями, розповідаючи одна одній новини.

– Як там Іванко? – поцікавилась Олеся.

– Як? Нормально. Сама спитай його, – усміхнулася Ніна. – Закохалась чи що?

– Та ну тебе! – зашарілась Олеся. – Ніно, мені потрібно трохи грошей, – сказала дівчинка й розповіла про Тетянку.

– Точно треба їй трохи дати, хай би вдавилася! – погодилась Ніна. – А то вона тебе чмирити постійно буде.

– Отож! А мачуха не дасть, я це знаю. У неї снігу взимку не випросиш.

– Потрібно виручати подругу! – Ніна задумалась. – Чекай на мене завтра ввечері, щось роздобуду.

– Де ти візьмеш?

– То вже моя проблема! – усміхнулась Ніна.

– Я не знаю, коли зможу віддати борг.

– Я ж не сказала, що дам у борг. Просто допоможу тобі, а колись ти мене виручиш.

– Гаразд.

Увечері Олеся попросила грошей у мачухи.

– Навіщо тобі, квіточко? – лелійним голоском запитала жінка.

– Потрібно на дрібнички, – сказала Олеся. – То ампулка не пише, то зошита не вистачило, тож треба підкупити.

– Неподобство! – настрій у жінки змінився. – Держава такі кошти виділяє на утримання бідних дітей, а в інтернаті ще й гроші вимагають?! Я сама поїду туди, піду до директриси й розберуся!

– Не треба, прошу вас, – попросила Олеся. – Якось обійдуся без грошей.

– І правильно, Лесю! – подав несміливий голос батько. – Ти вимагай, щоб усе необхідне тобі видавали, а то виховательки й справді знахабніли!

– Добре, – зітхнула Олеся.

Як і обіцяла, Ніна принесла їй гроші.

– Тримай, тут десять гривень, – сказала подруга. – Могла б роздобути й більше, але не треба ту Таньку привчати. Зараз даси двадцять, а наступного разу вона вирішить, що ти зможеш їй підкинути вже тридцять. Скажеш, що більше не змогла дістати, а якщо вимагатиме більше – пошли її в жопу!

– Дякую! – розчулено промовила Олеся. – Я буду записувати, скільки тобі винна, щоб потім віддати.

– Коли? Після школи? – усміхнулась Ніна. – Чи коли почнеш працювати? Вважай, що я вже забула про борг.

Повернувшись в інтернат, Олеся віддала гроші Тетянці.

– Щось малувато, – промовила дівчинка, ховаючи купюру в кишеню штанів.

– Мені взагалі батьки нічого не дають, – пояснила Олеся. – Добре, що виручила подружка.

– Вітання подружці! – хихикнула Таня й пішла задоволена.

Карина так зраділа поверненню Олесі, що ледь не розплакалася від хвилювання. Вона обняла подругу й прошепотіла, що боялася її неповернення.

– Знаю, що тобі вдома краще, – сказала вона, – але не могла уявити, як буду без тебе.

– Я привезла тобі гостинець, – сказала Олеся. – Мачуха дала на дорогу пиріжків із картоплею та печінкою, а я їх не з’їла – тобі берегла.

– Тоді ходімо на наше місце й поїмо разом! – запропонувала Карина.

Їхнім улюбленим місцем стали бетонні плити, які лежали за стадіоном, під будівлею сараю. Бетон де-не-де потріскався й розсипався, але на них можна було сидіти, сховавшись у затінку дикого винограду, який пнувся до даху будівлі, утворивши шатро.

Дівчатка тут часто ховалися від сторонніх очей і могли годинами розмовляти. Особливо гарно було ввечері, коли можна було сидіти на теплих, нагрітих за день сонцем плитах і спостерігати за заходом сонця. Перед ними простиралося кукурудзяне поле і відкривався простір, де сонце опускалося все нижче й нижче. Воно забарвлювало небо в рожевий і поволі ховалося за горизонтом. Дівчатка примружували очі, і тоді здавалося, що останні сонячні промені також рожевого кольору. Подружки смакували пиріжками й мріяли про майбутнє доросле самостійне життя, яке здавалося їм таким же рожевим, як і промінчики сонця на горизонті.

Розділ 14

Олесю та Карину в інтернаті дражнили Маленькими Мавпочками. Дівчатка були невисокого зросту, дрібненькі й завжди ходили разом, узявшись за руки. Часто вихователька вкладала їх спати у свої ліжка, а зранку знаходила подружок в одному. Щоб розрізняти їх, діти називали Олесю Білою Мавпочкою, а Каринку – Чорною. Образливі прізвиська не заважали подружкам товаришувати, навпаки, їхня дружба та довіра з часом лише міцніли. Вони розуміли одна одну з півслова, ніколи не сварились і навчилися не довіряти іншим. Іноді Олеся брала один із маминих листів, і дівчатка йшли на своє улюблене місце, де Олеся читала уривки подрузі.

Один із таких листів Олеся вирішила прочитати Карині. Вона взяла його в кабінеті Людочки, і дівчатка пішли на плити.

– Маленькі Мавпочки знову разом! – кепкувала Таня під хіхікання свої подруг. – Серія триста шоста! Чорна та Біла Мавпочки йдуть морозити жопи! Покажете їх нам потім? Вони будуть червоні?

Олеся й Карина звикли не реагувати на випади Тетяни й пройшли повз неї мовчки. Олеся подумала, що якби її не виручала Ніна, даючи гроші, то жилося б несолодко, а так нехай кепкують, якщо від того їм легше.

Подружки на плиті розклали стару хустку, сіли близенько одна до одної. Весна вже була на порозі. Її запах відчувався в повітрі, наповнюючи свіжістю, озивалась вона дзюркотінням перших несміливих струмочків, потемнілим снігом на полях та сонечком, яке сміливо визирало з-за хмар.

Олеся дістала аркуш, притулила його до щоки. Здавалося, що він і досі зберігає тепло маминих рук.

– Хочеш, я тобі щось цікавеньке прочитаю? – запитала Олеся подружку.

– Якщо можна.

– Можна. Гадаю, мама не образилась би. Ти ж моя найкраща подружка.

Олеся знайшла потрібне в тексті й подивилась на Каринку.

– Ти ж розумієш – щоб нікому!

– Звичайно! – кивнула головою дівчинка. – Наші секрети ніхто не знатиме.

– Тоді слухай, – сказала Олеся й почала читати:

«Доню, незабаром ти виростеш і станеш дорослою жінкою, як твоя мама. У тебе з’являться груди і виросте волосся у певних місцях. Напевно, ти вже чула про місячні від старших дівчаток? Коли я була такою, як ти, я дуже боялася, що поява крові на трусиках – це боляче. Зараз про це є багато літератури, але мені здається, що про такі інтимні речі все одно дівчинці краще дізнатися від своєї мами. Пам’ятаю, як я хвилювалась і боялася, що місячні почнуться, коли я буду в школі, і не знала, що мені робити. У мене вони розпочалися в одинадцять років, тож тобі слід їх чекати в такому ж віці, хоча це буває й раніше. Ти повинна бути готова до них і не боятися. Для того, щоб не виникло неприємностей, носи з собою гігієнічну прокладку, особливо тоді, коли без причини в тебе почне боліти живіт. Доню, я не буду витрачати час на пояснення фізіологічних процесів, які відбуваються в організмі дівчинки під час дорослішання. Скажу лише, що це – звичайний процес, а не хвороба, і місячні сповістять про те, що ти з дівчинки стаєш дівчиною».

– Як усе зрозуміло пояснила твоя мама! – сказала Карина. – Якщо почнуться місячні, то це означає, що ми стали дорослими? У десять років?

– Ти що?! Ні, мама ж написала, що ми станемо вже не дівчатками, а дівчатами, тобто подорослішаємо. Ось слухай далі: «Перші місячні не означають, що ти стала вже дорослою та дозріла статево». Зрозуміла? – Олеся уважно подивилася на подругу.

– Тепер так, – промовила Карина й зітхнула. – Шкода, що мені мама ніколи такого не пояснить. Хоча я її жодного разу не бачила, але вона десь є.

– Звідки знаєш?

– Баба Проня казала.

– І де твоя мати живе?

– Не знаю. І бабця не зізнається – каже, що ще мала. Вона обіцяла розказати все про мою матір, коли мені виповниться вісімнадцять, а доти нічого не хоче розповідати, – пояснила Карина.

– Може, я спробую в неї дізнатися, коли поїдемо ще раз до неї?

– Ага! Так вона тобі й розповість! – усміхнулася дівчинка. – Чекатиму свого вісімнадцятиліття!

– Це так довго! А якщо баба Проня…

– Помре? Вона сказала, що тоді я про все зможу дізнатись у Людочки.

– То розпитай зараз! Людочка добра – вона розкаже! – збуджено сказала Олеся.

– Ні, не виходить. Уже пробувала. Лесю, ти поїдеш зі мною до моєї матері, коли ми станемо дорослими?

– Питаєш! Звичайно, що поїду! Полечу з тобою! Чи ти б не поїхала зі мною, якби моя мама була жива? – Олеся взяла Каринку за руку.

– На край світу поїхала б! – запевнила її подруга. – А ти давно бачила Костю?

– З місяць тому, – відповіла Олеся. – Краще б його сто літ не бачити!

– Знову чіплявся?

– Як реп’ях! І де він узявся на мою голову?! Ненавиджу! Якби ти бачила його пику!

– Я ще не бачила й не маю бажання бачити! – сказала Карина.

– Тобі пощастило, що не знаєш його! – усміхнулась Олеся. – Швидше б уже стати дорослою й не бачити його взагалі.

– То помріймо про доросле життя, – запропонувала Карина.

Під весняним сонцем, яке посилало вниз теплі промінчики, двоє дівчаток мріяли про самостійне життя, у якому не було місця ані мачусі Олесі, ані забіяці Кості, ні Таньці, ні сухій виховательці Аллі Альбертівні. Їхні мрії були крихкі, тендітні, ранимі, і дівчатка не знали, що вони можуть розбитись об реальність, міцну, як кремінь. «Потрібно завжди вірити в чудеса, кохання й хороших людей», – так писала Олесина мама. І дівчинка жила вірою в краще.

Розділ 15

Олеся жила маминими листами. Вона зростала, і мама ніби була завжди поруч зі своїми ненав’язливими порадами. Дівчинка відчувала її невидиму присутність, бо – випадково чи ні – мама знала, що з нею відбувається і про що настав час розповісти. Коли Олесі було десять років, вона вже знала від старших дівчаток про секс і вагітність, тож їй не потрібно було додаткової інформації, але коли про це розказує найрідніша й найближча людина – то інше. Разом із Кариною Олеся не раз перечитувала лист, де мама розповідала про те, що дорослі люди кохають одне одного і від їхньої любові народжуються діти. Тема, про яку люблять говорити дівчатка пошепки, була викладена жінкою на папері, й Олеся читала ці сторінки пошепки своїй подрузі по кілька разів поспіль: як з’єднуються клітинки й утворюється ембріон, який протягом дев’яти місяців живе в материнському лоні. Дівчатка вже знали, що від поцілунків не можна завагітніти, але читали про це ще не раз, для певності.

Олеся щоліта їздила з Каринкою до її бабусі. Бабця Проня жила в передмісті Луганська. Її стара хата, покошена від старості на один бік, стояла поодаль від інших будинків, у самому чагарнику, де, здавалося, нема живої душі. Єфросинія Остапівна була така ж стара та самотня, як і її хата. Неговірка, тиха, з виразом смутку на обличчі в суцільних глибоких зморшках, вона здалася Олесі при першому знайомстві страшною, схожою на відьму. Дівчинка стежила за кожним жестом далекої родички Карини, вслухалась у слова, які ніби виринали з безодні. Згодом Олеся зрозуміла, що бабця Проня з дивацтвами, проте зовсім не зла – просто мовчазна. Жінка, спираючись на палицю, дибала по хаті, прибирала, готувала їжу для онуки. Від подруги Олеся дізналася, що в бабці, окрім Карини, нікого з родичів немає, і дівчинка її дуже любить.

– Бабі Проні не дозволили взяти наді мною опіку, – пояснила Карина Олесі. – Вона вже старенька, отримує малу пенсію, хата валиться, та й далека вона мені родичка.

Згодом Олеся звикла до дивакуватої самотньої жінки, із якої зайвого слова не витягнеш, але бабця Проня опікувалася Кариною, як могла, шкодувала її та любила. Бабця Проня, вимивши волосся онуки відваром трав, мовчки його розчісувала, милувалася косами, потім обіймала дівчинку, притискала до грудей, колихала, ніби вкладала маля спати, і тихо промовляла: «Дитинко, моя Кариночко! Ти найкраща!» Як Олесі хотілося бути на місці Каринки, потонути в рідних обіймах, почути такі лагідні слова!

Олесі дуже хотілося запросити подружку до себе, але мачуха заперечувала. Дівчинка вмовляла її дозволити приїхати подружці хоча б на два дні, але Вусата Гора була категорично проти.

– Дитинко, ти ж розумієш, що з нашими статками ми не можемо годувати ще один рот, – удавано лагідно промовляла жінка. – Ми вас двох годуємо, тож нам і так нелегко. Ти нас розумієш?

– Можна я не буду їсти й віддам свою їжу подружці? – якось спитала дівчинка.

– Тобі, Лесю, сказали, що не можна, тож слухайся! – озвався батько, зловивши задоволений погляд дружини.

Згодом Олеся вже не зверталася з таким проханням до батьків, але коли їй було чотирнадцять і вона почала ходити на побачення до Іванка, то дуже хотіла познайомити подружку з хлопцем і знову поговорила з родичами.

– Костик сюди не тягає своїх друзів, – невдоволено сказала мачуха, – тож і тобі зась!

Іванко зазвичай чекав Олесю на розі двох вулиць. Вони гуляли там, де мало сторонніх очей. Одного вечора сиділи в альтанці, узявшись за руки. Їхні плечі торкалися, й Олеся вперше відчула не відоме досі хвилювання. Від того дотику їй стало спекотно, і щось приємно-тепле наповнило груди. Дівчинці хотілося, щоб той тихий спокійний вечір під музику коників-стрибунців був нескінченним. Хотілося ось так, тримаючись за руки, довго-довго дивитися на світні зорі, і щоб ранок ще довго не наставав. Іванко обняв її за плечі, несміливо пригорнув до себе, і дівчинка відчула його подих зовсім близько. Хлопець торкнувся її вуст своїми, й Олеся не злякалася, не відштовхнула його, а вони вперше по-дорослому поцілувалися. Яким солодким видався їй перший цілунок! У голові шуміло від щастя та збудження, і вони цілувалися знову та знову.

Додому Олеся повернулася пізно, коли вже всі спали. Вона тихенько прочинила вхідні двері – вони й не рипнули, та одразу наткнулася на людину. Від несподіванки дівчина скрикнула, й одразу хтось затулив їй рота рукою та потягнув надвір.

– Костю, ти здурів?! – вона вирвалася з братових рук. – Так можна налякати до смерті!

– Ти де була? – спитав він невдоволено.

– А твоє яке діло?!

– Я – твій старший брат! – заявив Костя.

– Міг би не повторювати! Про таке «щастя» я вже знаю не один рік! Що з того, що ти брат?

– Я піклуюся про тебе!

– Ага! Пожалів вовк кобилу – залишив хвіст і гриву! – невдоволено промовила Олеся. – Хочеш знати, де я була? На побаченні! Цікавить, із ким?

– Здогадуюся, – зітхнув Костя.

– Більше питань нема? – сказала Олеся й зібралася йти до хати, але хлопець притримав її за руку.

– Не потрібен він тобі.

– Що-о-о? Ти так за мене вирішив? Пусти! – смикнула руку, але Костя її тримав міцно. – Що тобі від мене треба?

– Якщо ще раз підеш до нього, я тому ботаніку ноги повисмикую! – злісно прошипів хлопець.

– Тільки спробуй! – блиснула на нього очима Олеся.

Дівчина із силою смикнула руку і, звільнившись, пішла спати.

За місяць по тому Олеся знову приїхала додому та пішла на побачення. Вони ходили з Іванком, узявшись за руки, і дівчина відчувала на собі чийсь погляд. Вона сторожко озирнулася – нікого, але відчуття, що за ними стежать, не покидало її весь вечір. Закохані цілувалися під густим віттям старої розлогої липи, коли боковим зором дівчина помітила людську тінь неподалік, під деревом.

– Там хтось є, – стиха сказала Іванкові.

Хлопець озирнувся і, нікого не помітивши, сказав Олесі, що їй здалося. Вони знову цілувалися, і в обіймах коханого дівчина заспокоїлася, подумавши, що й справді їй привиділося. Коли Олеся зайшла у двір, за нею прийшов Костя.

– То це ти шпигуєш за мною? – запитала дівчина.

– Я! І що?

– Чому? Можеш пояснити?

– Я не хочу, щоб ти з ним зустрічалася!

– Але чому, Костю?!

– Ти знаєш, хто його батьки? Вони – заможні люди, тож ти – не їхнього поля ягода. Тепер зрозуміло?

– То не твій клопіт, – спокійно відказала Олеся. – Не ходи за мною, будь ласка, не сором мене. Домовились?

Костя нічого не відповів. Він пройшов повз Олесю, зачепивши її міцним плечем, попрямував до хати. За ним гучно гепнули двері.

Наступного разу, коли Олеся приїхала додому, вирішила поговорити з Ніною. Вона розповіла їй про брата, який не дає їй проходу, шпигує за нею й узагалі контролює кожен її крок.

– Ти щось розумієш, Ніно? – спитала Олеся.

– Та все ясно як білий день! – усміхнулася Ніна. – Він твій старший брат – ось і турбується про тебе! Напевно, не хоче, щоб у пелені принесла!

– І на який ляд мені така його турбота?! – обурено промовила Олеся. – Краще б знайшов собі дівчину й відчепився від мене!

– А може, у нього вона є? – Ніна хитро примружила очі.

– Ти?! – здивовано запитала Олеся.

– Не зовсім так, але він мені подобається! – зізналася Ніна.

– Так і зустрічайся з ним.

– Не все так просто, – зітхнула Ніна. – Поговорити зі мною – будь ласка, випити чарчину – також не проти, а так… Тільки натякну – одразу каже, що в автомайстерні роботи багато чи ще щось вигадає. Можна подумати, що він там єдиний автослюсар!

– Не єдиний, але ж він щойно почав працювати, тож потрібно себе добре зарекомендувати, – почала Олеся.

– Не захищай! – перебила її Ніна. – Зараз морду від мене верне, а потім бігати буде.

– Звідки така впевненість?

– А я його насінням, змащеним місячними, нагодувала, – прошептала Ніна. – Баби кажуть, що тоді чоловіки голову втрачають за жінками.

– Фу! Яка гидота! Ніно, та то ж дорослі жінки вигадали, а ми ще не дорослі!

– І вже не діти! – зауважила Ніна. – Ледь не забула! У мене для тебе подарунок! Відгадай, який?

– Не знаю, – стенула плечима Олеся.

– Ну! Твоя мрія!

– Мобільник?!

– Відгадала! Тримай! – Ніна подала Олесі мобільний телефон. – Щоправда, потасканий, але працює справно. Картку я викинула, тож купиш собі нову сімку.

– Де ти взяла? Бува, не поцупила десь?

– Ні. Знайшла. Користуйся й не став зайвих питань, – посміхнулась Ніна.

Олеся подякувала, але не повірила Ніні. Їй так хотілося мати мобільник, що не вистачило сил відмовитися. Удома Олеся роздивлялася телефон, коли до кімнати зайшов Костя.

– Де взяла? – запитав він дівчину.

– Ніна подарувала.

– Крадений?

– Ні. Знайдений.

Костя подивився на мобільник, промовив: «Старий!», – але Олесі було байдуже. Майже у всіх вихованців дитбудинку вже були телефони, а в неї не було.

– Хочеш, я тобі із зарплатні куплю новий? – спитав він. – Крутий!

– Мені нічого від тебе не треба! – чітко промовила дівчина і сховала мобільник у тумбочку.

– Ти дурепа, Лесько! – скривив у посмішці губи хлопець і вийшов із кімнати.

Розділ 16

Олеся з Кариною пішли на своє улюблене місце. Усівшись на бетонній плиті, почали розмови про хлопчиків. Подругам конче було потрібно розібратися, чи в них кохання, чи закоханість. Карина також почала нещодавно зустрічатися з Андрієм, вони навіть уже кілька разів цілувалися.

– Мені здається, що я кохаю Іванка, – зізналась Олеся. – Хоча це може бути просто закоханість.

– Він до тебе ще не чіплявся? – запитала Карина.

– Що ти маєш на увазі?

– Ну… Сама знаєш що. Не ліз до грудей?

– Трішки торкався, – сказала Олеся й зашарілася.

– Тобі було приємно?

– Якось приємно й трішки млосно. А в тебе як?

– Я ще не дозволяла, але він робив спробу. Узагалі, ми з тобою несучасні, відсталі якісь.

– Чому?

– У нашому віці вже багато дівчат займаються сексом і не бояться.

– Ні, я не хочу, – зізналась Олеся. – Пам’ятаєш, мама писала: «Не можна керуватися тим, що “у всіх уже було, а в мене ще ні”. Зближення тіл можна починати тоді, коли є зближення душ та кохання»? До того ж, можна завагітніти, а аборт шкідливий для здоров’я, як і рання вагітність. Ти як хочеш, а я не збираюся займатися сексом з Іванком.

– Хіба я сказала, що прагну сексу? Просто хочу зрозуміти, чи кохаю Андрія, чи лише він мені подобається.

– Почитаймо щось із маминих листів! – запропонувала Олеся.

Дівчина дістала великий конверт, складений учетверо, вийняла кілька аркушів і почала читати:

– «Закоханість – сильне, яскраве почуття, здатне повністю оновити людину. Тобі приємно бути в одному з ним просторі, ти цінуєш час, проведений разом, тобі хочеться ділитися з ним своїми думками», – читала Олеся. – Так, мені хочеться проводити з Іванком більше часу, – промовила вона мрійливо, – але я не знаю, чи прагне цього він. Можна спитати, але буде здаватися, ніби я сама йому нав’язуюся.

– Цих хлопців до кінця нам усе одно не зрозуміти, – усміхнулася Карина. – Мені здається, що в них одна мета – затягти нас у ліжко й переспати, щоб потім друзям хвалитися своїми «подвигами».

– Треба бути з ними обережними, бо не встигнеш і оком кліпнути, як залізуть тобі в труси.

– Отож!

– Я все думаю, чому до мене чіпляється Костя? – задумливо промовила Олеся. – Коли були дітьми, то сварилися – і це було зрозуміло. А зараз? Ходить за нами з Іванком, як привид. Набридло вже!

– І справді, що йому від тебе треба?

– Ніби рідний батько піклується! – промовила Олеся невдоволено. – То забороняє зустрічатися з моїм хлопцем, то гроші мені тиче. Навіщо вони мені?

– Чому ж не береш?

– Щоб потім бути винною? Хай він ними задавиться!

– Може, він на тебе запав? – обережно спитала Карина.

– Що?! – Олеся блиснула очима. – Не мели дурниць! Він мій брат.

– Зведений.

– Та яка різниця? І взагалі, давай не говорити про нього, неприємно. Краще тобі щось почитаю. Хочеш?

– Так!

Олеся погортала аркуші, вибрала один із них.

– «Стосунки хлопця та дівчини починаються із симпатії один до одного. Часто дівчатка одразу думають, що до них прийшло справжнє кохання. Але не варто поспішати. Олесю, це важко, але потрібно бути мудрою дівчинкою, щоб зрозуміти, чим кохання відрізняється від закоханості. Спробую, доню, тобі пояснити. Закоханість схожа на хворобу. Ти прокидаєшся з думкою про нього й засинаєш, він навіть приходить у твої сни. Тобі хочеться зробити неймовірний вчинок, і ти готова заради нього на все. Іноді здається, що ваші серця б’ються в унісон і ви створені одне для одного. Вам хочеться цілуватися без упину, обійматися, відчувати тепло коханої людини. У такі хвилини віриться, що так буде завжди, що це – справжнє кохання. Ти впевнена, що немає тієї сили, яка може зруйнувати ваші почуття, що ти вже ні з ким такого не відчуватимеш. Але це не так. Звичайно, пам’ять назавжди збереже найсолодший перший поцілунок, який і справді неповторний. Але закоханість, як несвідомий вибір людини, підвладний почуттям та емоціям, не вічна. З часом ти, доню, опустишся на землю і зрозумієш, що закоханість минає, і навіть усміхнешся зі своєї наївності. Можливо, ти закохаєшся не в ту людину чи не в той час, але все мине, повір! І доріжками закоханості прийде до тебе справжнє кохання, хоча буває, що воно виростає саме із закоханості. Головне – не втратити здоровий глузд», – Олеся закінчила читати й обережно вклала аркуш у конверт, який сховала за пазуху.

Дівчатка довго сиділи мовчки, розмірковуючи над прочитаним. Вони вірили, що до них прийде справжнє кохання, поруч буде та людина, за якою вони будуть готові у вогонь й у воду.

– Яке складне доросле життя, – порушила мовчанку Карина.

– Спробуй у всьому розібратися, – погодилась із нею Олеся.

Розділ 17

Олеся ставала дорослішою, і Костя їй уже не давав проходу. Він не відступав від дівчини ні на крок, коли вона приїздила додому. Його надмірна увага дратувала Олесю, і та намагалася менше навідувати батьків. Її зустрічі з Іванком були вже не такі романтичні, як раніше. Хлопець почав її домагатися, й Олеся зробила висновок, що ці стосунки себе вичерпали. Вона намагалася поставити в них крапку, але щось її стримувало.

– Напевно, я звикла до нього, – сказала дівчина Карині. – Коли не бачу його довго, то тягне зустрітися, а на побаченнях розумію, що все вже не так, як раніше. Наші зустрічі зводяться до того, що після поцілунків він починає руками нишпорити моїм тілом, як у власних кишенях. Тільки й чую: «Ну давай! Чому ти така дика? Я хочу тебе!» А чи я готова до близьких стосунків, чи ні – йому байдуже.

– То, може, уже час? – обережно спитала Карина. – Хлопці шукають дівчат, із якими можна переспати, а ти відмовляєш. Дивись – так знайде собі іншу.

– Гадаю, що плакати за ним не буду. Можливо, якби кохала його по-справжньому, то дійшло б і до сексу, а так… Ні, я не бажаю з ним спати. Хочеться чогось більшого, піднесеного, романтичного, а він… Він – як пісний борщ, – усміхнувшись, сказала Олеся.

– То чого не порвеш з ним?

– Усе ще сподівалася, що наші стосунки з часом стануть іншими, а виявилося, що вони себе потихеньку відживають. Нехай буде, як є. З часом усе вирішиться. До того ж, Костя – як привид: куди не глянь – він усюди.

– Він у тебе закохався!

– Не мели дурниць! Брат кохає сестру? Мені здається, що він узагалі не може нікого любити.

Припущення Карини підтвердила й Ніна. Вона завела розмову здалеку, намагаючись вивідати ставлення Олесі до Кості.

– Він мій брат, – сказала їй Олеся. – До того ж, не найкращий. Костя мені з дитинства сидить у печінках, тож не діставай хоч ти мене ним!

Олеся мала серйозну розмову до батьків, тож не хотіла теревенити довго з Ніною про брата. Вона закінчувала дев’ятий клас, і потрібно було вирішувати подальшу долю. Олеся мріяла стати лікарем, але освіта в медичному виші була платною. Про навчання за державний кошт годі було й мріяти – мачуха з батьком побралися, обоє працювали, тож Людочка сказала Олесі, що потрібно готуватися до платної форми. Для того, щоб вирішити, чи згодні батьки фінансувати навчання, чи не варто закінчувати одинадцятий клас, дівчина мала вже зараз усе з’ясувати. Олеся припускала, що розмова буде важка, тому довгий час відтягувала, але залишалося кілька місяців до кінця навчального року, і в інтернаті вимагали визначитися, щоб сформувати класи на майбутнє.

Олеся стільки часу мріяла про професію лікаря, що навіть не уявляла, як зможе розпрощатися зі своєю мрією, якщо батьки відмовлять. Читаючи мамині листи, де було написано про вміння ставити мету й досягати її, Олеся стільки разів уявляла себе то в білосніжному халаті з фонендоскопом на шиї, то в синьому костюмі, який бачила в молодих медсестер, то навіть за операційним столом. Її мрії здавалися майже реальними, і вона була від них за кілька кроків-років, уже навіть почала вивчати анатомію за книжками, які скачувала з Інтернету в бібліотеці інтернату. Дівчина знала, що стане хорошим фахівцем, чуйним до людського болю. Вона знала, що обов’язково триматиме руку пацієнта у своїй, бо хвора людина, як ніхто інший, потребує підтримки. Тепла рука лікарки, яка м’яко торкнеться пацієнта, утішить його, можливо, навіть угамує біль краще за будь-які ліки. Олеся по собі знала, як погано залишатися на самоті і наскільки важливою є чиясь підтримка. Вона буде поруч із хворими людьми навіть не у свою зміну. Лише так пацієнт зможе подолати хворобу. Олеся навіть уявляла, як їй дякуватимуть пацієнти після одужання.

«Усе має бути добре, – втішала вона себе перед важливою розмовою з батьками, – інакше бути не може».

Але інші, тривожні думки не давали їй спокою, та ще й Костя постійно набридав.

«Не створюй собі проблем заздалегідь – і їх не буде», – згадала вона мамині слова і трохи заспокоїлась.

Розмову про своє майбутнє Олеся почала за вечерею, коли всі зібралися разом. Вона сказала, що потрібно визначитися, чи продовжувати навчання далі в інтернаті.

– Середня освіта зараз необхідна, – мовила вона. – Без неї вхід до вишу зачинено.

– Я ось пішов навчатися після дев’ятого класу – і все нормально, працюю, заробляю непогано, – утрутився в розмову Костя.

– І нам навіть допомагає, – підтримав його батько. – Тебе вдягати треба, то мобільний рахунок поповнити, то курточку модну придбати.

– А все це гроші, – озвалася Раїса Іванівна. – Це ж добре, що тобі в інтернаті якусь одежину видають, а то як би самі впоралися? Та й Костик то з харчів щось купить, то підкине грошенят на твої потреби.

– Ще трохи попрацюю – і машину куплю! – похвалився Костя. – Нам іноді приганяють дешеві, биті, та руки в мене є, куплю, підремонтую й буду їздити, – сказав і кинув погляд у бік Олесі, спостерігаючи за її реакцією.

Олесі було начхати на його автівку, її турбувало рішення батьків.

– Мені б хотілося продовжити навчання в інтернаті, – промовила вона стиха й завмерла.

– Навіщо?! – мачуха вирячила очі. – На який ляд тобі середня освіта?!

– Щоб можна було вступити у вищий навчальний заклад, – стримано пояснила дівчина.

– І що ти там забула? – хихикнув Костя.

– Який такий заклад? – подав тихий голос батько.

– Я давно мрію стати лікарем! – на одному подиху випалила дівчина. – Хочу навчатись у медичному!

Перестали бряжчати ложки-виделки, і повисла тиша, від якої в Олесі побігли по шкірі мурашки. На неї всі дивилися так, ніби побачили привид.

– Ти вважаєш, що ми повинні тебе тягти ще стільки років?! – сказала мачуха. – Це ще два роки інтернату, потім років шість чи сім, поки почнеш заробляти якусь копійку?

– Саме так! – додав Костя. – Копійки! Ти знаєш, скільки лікарі заробляють? Мізер!

– Стільки вчитися й зарплатня маленька, – промовив батько. – Це хіба завідуючі відділень або головні лікарі жирують, бо хабарі беруть. А простий лікар у кращому разі подячну шоколадку отримає.

– А якщо буде сім’я, то як її утримуватимеш? – запитала мачуха. – Ти про таке подумала?

– З цим якось розберуся сама, – відповіла їй Олеся. – Зараз я вас дуже прошу, як ніколи: дозвольте мені втілити свою мрію в життя!

– Я також мріяла не про таке життя, як зараз, – зітхнула Раїса Іванівна, – але життя складніше за мрії.

В Олесі від хвилювання тремтіла кожна клітинка тіла. Вона повинна переконати батьків! Інакше не переживе поразки!

– Я хочу стати лікарем, рятувати людські життя, допомагати хворим одужати, – почала вона схвильовано. – Хтось ставить за мету заробляння грошей, а для мене важливо інше: допомагати людям. Повірте, я виправдаю вашу довіру, якщо дасте мені можливість навчатися… Ось побачите: ви зможете мною пишатись… Я буду добре вчитися, влаштуюся санітаркою й буду підробляти… Я зроблю все, щоб вивчитися.

Дівчина говорила незв’язно й сумбурно. Урешті замовкла. На неї дивилися люди, які її зовсім не розуміли. Вона виливала їм душу, а вони скептично посміхалися. Дівчина відчула себе приниженою, хоча її ніхто не перебивав і навіть слова не промовив. Її просто не розуміли! Найближчі, найрідніші люди, які були поруч і водночас так далеко від неї! Олеся відчула, що її заповітна мрія починає віддалятися, губитись у цих стінах серед нерозуміння людей, на яких вона покладала надію. Дівчина дивилася на них широко розплющеними очима, розгублено, але з останньою надією, не розуміючи, чому вони слухають її й не чують.

– Так не повинно бути, – тихо промовила Олеся. – Ви маєте мене почути.

Дівчина подивилась у вічі батькові. Він не витримав її погляду, втупився у тарілку з недоїденою стравою.

– Тату, я звертаюся до тебе, – сказала донька. – Мене підтримала б мама – я впевнена, але зараз її нема з нами поруч, то ти маєш сказати слово за себе й за неї. Ти ж хочеш, щоб мрії твоєї доньки здійснилися?

– Я… Я навіть не знаю, – стенув худими, гострими плечима батько. – Хіба я тобі ворог? Якби були інші часи… А так… Що я? Я так, як Рая. Ми ж одна родина?

Він так і не подивився на доньку. Сидів, зіщулений, утягнувши голову в плечі, ніби намагався стати менш помітним, маленьким, щоб сховатися від неприємної розмови, коли його слово не має ваги – є лише Раєчка.

– Раїсо Іванівно, ви були до мене завжди добрі, – роблячи над собою зусилля, мовила Олеся. – Дуже прошу вас не відмовити в моєму великому проханні та знайти кошти на навчання.

– Що?! – мачуха вирячила очі. – Так за навчання ще й платити треба?!

– Звичайно.

– Ти, Олесю, зовсім знахабніла! Я гадала, що ще десяток років твого навчання будуть за державні кошти, а виявляється, що ми маємо ще й платити?! Звідки в нас стільки грошей? Самі ледь кінці з кінцями зводимо!

– Але ж я не буду сидіти, піду підробляти санітаркою, – промовила Олеся.

– Ось Костик без усяких вишів працює й заробляє!

– Він – чоловік, тож фізична робота для нього… – почала дівчина.

– Але ж він – трудяга! – викрикнула жінка й додала: – І ти можеш працювати деінде, щоб робота була неважка.

– Я хочу стати лікарем, – повторила Олеся, – дайте мані змогу навчатися в медичному. Прошу вас, благаю!

– Іди до нас в автомайстерню, у нас не вистачає мийників машин, – сказав Костя з посмішкою.

– Олесю, ми не потягнемо твого навчання, – промовив батько, глипнувши очима на доньку. – Вибач, – і знову погляд у тарілку.

– За що ти просиш вибачення? – недобре зиркнула жінка на нього. – За те, що дбали стільки років про неї? А тепер, щоб не працювати, їй хочеться вчитися? Нема грошей, Олесю, нема! Крапка.

– Хоча б на медсестру можна вивчитися? – зовсім втрачаючи надію, запитала Олеся. – Навчання коротше, тож я піду працювати…

– Клізми ставити дідусям? – хіхікнув Костя.

– А хто платити буде? – невдоволено промовила жінка. – Хочеш з нас останню шкуру здерти?

– То що ж мені робити? – тремтячим голосом промовила дівчина.

– Вступиш у професійне училище, вивчишся на продавця продовольчих та непродовольчих товарів. Я вже дізнавалася, там після дев’ятого класу три з половиною роки навчання.

– Стати… продавчинею? – розгублено промовила Олеся.

– Так, саме нею! А чому б і ні? Там і підробити можна, обрахувавши покупця, і продукти зі знижкою придбати чи й прихопити щось непомітно.

– Ви ж знаєте мене – я не можу дурити й красти.

– Досвідчені продавчині швидко розкажуть таку «науку», навіть плати не візьмуть! Влаштуєшся на роботу, почнеш самостійно жити, а там хоч в інститут іди, хоч заміж. Це моє останнє слово, – сказала Раїса Іванівна.

Жінка демонстративно поважно підвела своє тіло і вийшла з кухні.

– Вибач, – тихо промовив батько. Він відсунув стілець і побіг за дружиною: – Раєчко, зачекай!

– Сімейна нарада скінчилася! – Костя ляпнув долонями по столу. – Усі вільні! Ну що, Лесю, підеш до нас машини мити?

– Іди ти знаєш куди?!

Олеся підхопилася, побігла з кімнати. Костя схопив її за руку.

– Пусти!

– Бо що?

– Бо вб’ю! – блиснула очима дівчина.

– Ти така гарна в гніві! – промовив він, не відпускаючи руку. – Ти мені така подобаєшся!

– А ти – гидкий! Завжди! – випалила вона.

Олеся із силою смикнула руку і, звільнившись, побігла з хати. Сльози застилали перед нею дорогу, коли бігла на кладовище. Усе було ніби на картині, написаній аквареллю, тільки на неї хлюпнули склянку води. Дівчина знала, що потрібно зараз виговоритися, виплакати біль, інакше він її задушить. Лише біля могили вона зупинилася, сіла на траву й дала волю сльозам. Олеся довго плакала, підвивала, як побите беззахисне щеня, аж поки прийшло отупіння. Вона підвелася, поцілувала мамин портрет на мармуровій плиті. Він був ще теплий від сонця, і дівчина притулилася до нього мокрою щокою. Олеся прикрила очі, і на мить їй здалося, що то не тепло мертвої бездушної плити, а милі мамині руки.

– Матусю, рідненька, – промовила вона стиха.

Дівчина сіла на невеличку лавку, змайстровану батьком. На неї дивилася матуся, лагідна, мила, усміхнена й молода. Дитині здавалося, що її усмішка з присмаком суму, ніби мама й досі поруч і чула їхню розмову.

– Я знаю, що лише ти мене розумієш. Мені зараз так тяжко! Здається, що я – у глибокій прірві, із якої не вибратися, а там, нагорі, світло. Я знаю, що то – моя нездійсненна мрія. Вони відібрали її в мене, цинічно й нахабно, і тепер я без неї. Не знаю, як жити далі… Так важко її втрачати! Ніби частину мого тіла вирвали живцем, ще й солі насипали на рану. Але ти, мамо, мене вчиш бути сильною, і я буду такою. Обіцяю! Попри все, я маю бути сильною й стану щасливою, хоча не знаю, як це зробити й де взяти сили…

Дівчина помовчала. Вона вже не плакала – відчувала повне спустошення.

– Матусю, дякую тобі за листи. Не знаю, як би жила без них, – продовжила Олеся. – Вони – як ковток живильної води в пустелі для самотнього подорожнього.

Доньці здалося, що мама з пам’ятника дивиться на неї вже не з сумом в очах, а з розумінням і схваленням. Невідомо звідки та як сплили, дослівно згадалися рядки з маминого листа:

«Люди, що тебе образили або розчарували, не варті уваги, як і ті, що не зрозуміли тебе чи принизили. Не тримай на них у душі зла, просто залиш їх позаду разом із їхнім болотом, у якому самі живуть – вони не варті твоєї уваги і твоїх сліз».

– Дякую, мамо! – розчулено промовила Олеся. – Я так і зроблю. Зараз мене не зрозуміли, не допомогли, але я буду щасливою. Просто мушу стати такою! Люблю тебе, матусю!

Дівчина торкнулася губами обличчя жінки на плиті й повільно пішла додому. Уже дорогою згадала, що не розповіла мамі про її квіти. Вусата Гора для мальв виділила клаптик землі в кінці садка, у самому затінку, але вони все одно росли, пнулися до сонця, радіючи життю навіть у такому місці. Олеся зупинилася біля першого будинку, замислилась, чи варто повертатися на кладовище, чи розказати про квіти матері наступного разу. Вона не помітила, як ззаду до неї підійшов Іванко.

– Привіт, Олесю! – сказав він занадто голосно, і дівчина від несподіванки злякано здригнулася.

– Чому така полохлива? – засміявся хлопець.

– Вітаю! – відповіла Олеся.

– Ти чомусь засмучена? Знову з братом полаялися?

– Ні.

– Не хочеш казати – не треба, не дуже й цікавить! Сьогодні ввечері зустрінемося?

Дівчина подивилася на Іванка так, ніби бачила його вперше.

– На мені щось не так? – спитав він.

– Усе не так, – відповіла Олеся. – І до тебе ввечері я не прийду.

– Їдеш у Луганськ?

– Їду від тебе.

– Тобто?

– Я їду у своє майбутнє, а тебе залишаю в минулому. Назавжди!

Олеся повернулась і пішла далі.

– Невелика втрата! – почула вона позаду себе. – Ненормальна!

Олеся лише всміхнулася кутиком губ.

Розділ 18

Повернувшись в інтернат, Олеся одразу розповіла Карині про розмову з батьками. Вони сиділи на улюбленій бетонній плиті, там, де народжувалися їхні мрії та плани на майбутнє. На тому ж місці Олеся їх і поховала.

– Не впадай у відчай, – сказала їй Карина й узяла за руку. – Якщо є мета, то треба до неї йти, не опускаючи руки за першої невдачі. Ти сама мене так учила.

– То мене так навчала мама, – уточнила Олеся. – Але життя таке несправедливе!

– Тобто ти вирішила поставити крапку на мрії? Легко ж ти здалася!

– А що мені робити? Не йти ж грабувати банк?

– Батьки дали згоду на навчання в профтехучилищі – і це вже не так погано.

– Вважаєш, що стати продавчинею – це класно? – посміхнулась Олеся.

– Не класно, але й не смертельно! Я піду з тобою вчитися, ми будемо разом жити, а потім – працювати.

– Ти ж хотіла стати кравчинею. Передумала?

– Не передумала, а змінила плани. Тимчасово! Потім ми працюватимемо, будемо економити, потроху відкладати кошти, щоб згодом здійснити свої мрії. Ти підеш у медичний виш, а я можу закінчити курси, – збуджено говорила Карина. – Моя мрія не така вже й висока!

– Не вигадуй! Іди вчитися туди, куди мала намір. Це я така нещаслива, – зітхнула Олеся. – Потрібно було реально оцінювати свої можливості, а я розмріялась! Що вище злітаєш, то болючіше падати – потрібно було не забувати.

– Не подобається мені твій настрій!

– Мені також.

– Олесю, домовмося одразу: ідемо разом вчитися на продавців, потім удвох винаймемо житло й будемо рухатися до здійснення мрій. Нам немає на кого надіятися, тож ми самі повинні торувати собі шлях у майбутнє. Якщо не будемо сильними й опустимо руки – саме життя відкине нас за борт. Так, так! Опустиш плечі – одразу знайдеться той, хто захоче на них усістися. Ми не такі! Скажи, що ти зі мною згодна?

Олеся примружила очі, як у дитинстві. Сонячні промені змінили траєкторію – стали горизонтально.

– Усе можна змінити за бажання, – уже впевненіше промовила Олеся. – Я згодна з тобою. Дякую, що ти є в мене!

– А я дякую долі, що зустріла тебе! До речі, як там твій Іванко?

– Уже не мій, – мовила Олеся й розповіла про розмову з хлопцем. – Схоже, він не дуже засмутився, тож я все зробила правильно.

– Не сумуватимеш за ним?

– Хіба трішки, – усміхнулась дівчина.

Карина розповіла подрузі новину, яка розхвилювала Олесю. Їхня улюблена вихователька Людмила Анатоліївна незабаром розраховується з роботи й виїжджає з Луганська до своєї матері, у Сєвєродонецьк.

– Ти ж знаєш, що вона потерпала від свого чоловіка, – сказала Карина, – він її зневажав і навіть піднімав руку.

– Ходили такі чутки, але вона про це нікому не говорила, не жалілася, а лише замазувала тональним кремом синці на обличчі.

– Подейкують, що він знайшов собі іншу, молоду коханку, привів її додому, а нашу Людочку три дні тримав без їжі та води в погребі.

– Та ти що?! От сволота! Людочка – добрячка, яких ще пошукати! Як вона вижила?

– Я підслухала розмову Людочки з нашою медсестрою, – стишеним голосом сказала Карина. – Людочка їй розказувала, що знайшла камінчик, ним пробила в банці компоту отвір і пила його, а з однієї банки викинула огірки, щоб туди ходити в туалет. І в цей час її чоловік забавлявся з коханкою на їхньому ліжку! Уявляєш?!

– Бідна Людочка! А як же її сини? Не захистили свою матір?

– Вони десь навчаються, то, може, і не відали, що коїть батько. Ти ж знаєш Людочку: вона буде терпіти й мовчати до останнього.

– Ходімо до неї. Не можна її залишати на самоті. Їй потрібна наша підтримка.

Дівчата знайшли свою виховательку в кабінеті. Було помітно, що жінка нещодавно плакала: очі червоні, повіки спухлі.

– О! Мої дівчатка! – усміхнулася до них жінка. – Заходьте, хоча в мене тут не прибрано.

У кутку, на підлозі, був розстелений ватяний матрац, на ньому – інтернатівська постільна білизна, ковдра та подушка.

– Людмило Анатоліївно, ми все знаємо, – сказала Олеся. Дівчина підійшла, обняла жінку.

– Ви стали дорослими, – промовила вихователька розчулено. – Як швидко плине час!

– Ви нас не покинете? – спитала Карина.

– Допрацюю до кінця навчального року, а далі… Тоді ви залишитесь з іншими вихователями, а я виїду звідси.

– Ми також тут до кінця навчального року, – сказала їй Олеся й розповіла про подальші плани.

Дівчатка з вихователькою були разом до самої вечері. Вони стиха вели розмови, пили чай і виливали душі. У Людмили Анатоліївни був вихідний, тож вона відправила дівчаток вечеряти, а сама залишилась у кабінеті.

– А ви що їстимете? – запитала жінку Олеся.

– У мене є бутерброди, заварю собі чаю. Ви не турбуйтеся про мене.

– А де ви будете жити? – поцікавилась Карина, ковзнувши поглядом по матрацу.

– Тут, – указала Людочка на постіль на підлозі. – Це тимчасове моє житло.

За вечерею дівчатка поділили одну порцію сирної запіканки між собою, другу понесли Людочці.

– Вам треба поїсти щось гаряче, – сказала Олеся, коли вихователька відмовлялася брати. – До того ж, я з дому привезла дещо, тож ми з Кариною не голодні, – збрехала вона.

Того вечора подружки відпросились у виховательки, щоб заночувати в кабінеті Людочки. Усі троє вмостилися на долівці на матраці, дівчатка поприлипали до жінки з обох боків. Вони відчували тепло не лише її тіла, але й душі. Про що тільки не говорили! А ніч коротка, тож під ранок, коли небо почало сіріти, відчули, що надходить сон.

– Я не хочу спати, – протяжно промовила Карина.

– Розкажіть нам ще щось, – попросила Олеся. – Наостанок.

– Мої хороші! У кожної людини свої проблеми. У когось сьогодні нема грошей, і він вважає, що це – велика проблема, навіть глобальна, – тихо сказала жінка. – В інших тріщать рахунки в банках – і це для них проблема. Хтось губиться у великій кількості кімнат власного маєтку, іншому ніде переспати ніч. І важко сказати, хто щасливіший: жебрак, якому нічого втрачати, але він вільний, чи багатій, який живе, як на пороховій бочці, бо щохвилини може втратити награбовані статки або навіть власних дітей. Щастя крихке: сьогодні є, а завтра Фортуна обійшла тебе стороною. Тож, мої любі дівчатка, потрібно цінувати те, що маєте, а не зациклюватися на дрібних проблемах. Ми з вами відчуваємо тепло одне одного, підтримку, маємо руки, ноги, зір, тож не так усе й погано. Потрібно просто жити, бачити захід сонця і зустрічати його схід, милуватися зорями, радіти дощу та просто ходити босоніж по траві. А все інше… То дрібниці, які можна вирішити. Згодні?

– Так, – промовили дівчатка в один голос і міцніше притиснулися до виховательки.

Розділ 19

Олеся не просила батьків купити їй нову сукню на випускний вечір. Образа за те, що вони не підтримали її прагнення навчатись у медичному виші, засіла в душі глибоко і, як вона вважала, надовго. Дівчина обмежилася новою блузкою та спідницею, яку їй перешила Карина зі старої. Та й сам вечір не був наповнений піднесеним настроєм та радістю. Усе нагадувало просто прощання з улюбленою вихователькою, хіба трохи тішило те, що незабаром подруги позбудуться прізвиська «Дві Мавпочки».

Карина з Олесею подали документи до профтехучилища. Там їм пообіцяли на час навчання надати кімнату в гуртожитку. Олеся мала провести літо вдома. Уперше їй не хотілося бути там, тому на кілька тижнів вона поїхала з Кариною до її бабусі. Бабця Проня зовсім занедужала, тож дівчатам було чим зайнятися. Вони пофарбували в хаті вікна та підлогу, усе пересушили, вичистили й вимили. Іноді їздили погуляти в Луганськ, де могли собі дозволити посидіти в кафе, посмакувати морозивом, випити склянку соку або чашку кави.

Дівчата не дуже витяглися вгору, але й не залишилися невисокими – мали середній зріст, але їхня тендітність, молодість та свіжість привертали увагу хлопців. В обох дівчаток була непідробна краса, яка не одразу впадає у вічі – потрібно придивитися уважно, щоб її помітити. Вони майже не користувалися косметикою, не фарбували волосся, тож були менш примітні, ніж яскраві брюнетки чи блондинки з червоними великими губами. Карина розсталася зі своїм Андрієм, так і не зрозумівши, чи то було її перше кохання, чи приязнь до хлопця, який уперше звернув на неї увагу. Вони щиро вірили, що їхнє справжнє всепоглинаюче кохання ще попереду, потрібно лише його терпляче дочекатися.

Олеся мала намір ще пожити в Карини та її бабці, коли їй зателефонувала мачуха й повідомила, що вони всі їдуть на відпочинок до моря.

– І ти поїдеш з нами! – сповістила вона так, ніби летить на Марс.

– Я? – здивовано промовила дівчина.

– Аякже! Ти – член нашої родини. Ми всі, окрім тебе, відкладали кошти на цю поїздку, але не переймайся, колись повернеш.

Олесю ніби ножем у душу вдарили. Вона б і не поїхала з ними, бо Костя їй не давав проходу й набрид до нестями, але мачуха й тут не проминула нагоди пустити шпильку.

– Дякую, але я не поїду, – сказала дівчина.

– Ти що?! Ми кілька років збиралися, щоб побути разом.

– То їдьте. Хіба я проти?

– Ти мусиш поїхати! – наполягала Раїса Іванівна.

– Я хочу побути вдома, відпочити.

– То й відпочинеш на морі!

– Раїсо Іванівно, ви мене чуєте чи ні? Я хочу побути вдома. Сама!

– Баба з воза – кобилі легше, – невдоволено сказала жінка. – Але ти все одно повертайся додому, потрібно комусь приглядати за будинком.

– Гаразд, приїду.

Олеся гадала, що питання відпочинку вирішене, але їй зателефонував Костя й почав просити поїхати з ними.

– Що я там з батьками буду робити? Слухати їхні розмови, які мені не цікаві? – сказав він Олесі.

– Знайдеш собі дівчину й вестимеш з нею цікаві розмови.

– Так вони і кинулися на мене!

– То бери з собою Ніну, вона поїде з тобою залюбки!

– Я хочу, щоб поруч зі мною була ти!

– Перехочеш! Бувай! – закінчила Олеся й відімкнула телефон.

Олеся приїхала додому разом із Кариною, коли рідні вже вирушили на відпочинок.

– Нарешті ти в мене! – радісно сказала Олеся. – Маю тобі показати нашу Станицю Луганську, хоча особливого тут нема нічого. А ще ми сходимо до мами на могилку, потім я тебе познайомлю з Ніною.

– Так, але зауваж: я довго не можу затримуватися, бабця хвора, тож потрібно її доглядати, – мовила Каринка.

Дівчата відчували себе повними господарями, тож спали досхочу, ходили купатися, засмагали, побували на кладовищі, зробили трохи заготівок огірків на зиму. Іноді до них приєднувалась Ніна, але Олеся помітила, що Карині вона не сподобалась.

– Чому тобі не подобається Ніна? – запитала Олеся подругу наодинці.

– Не знаю. Не подобається – і все!

– Вона мені допомагала грошима, коли Танька їх вимагала, подарувала мобільник. Так, вона не проста, бо батьки пиячать, ніколи не займалися вихованням доньки, але вона добра, – сказала Олеся.

– Вона не щира. Це відчувається одразу. Такі можуть зрадити чи підставити, якщо це буде вигідно. Не говорімо більше про неї. Домовились?

Подруга погодилась. Вона зробила висновок, що Карина звикла до того, що вони завжди з нею удвох, тож зараз не хоче, щоб Олеся ще з кимось спілкувалась.

За кілька днів Карина змушена була повернутися до бабці, й Олеся лишилася сама вдома чекати повернення рідних з відпочинку. Кілька місяців літа пройшли, як у пеклі. Костя ходив по п’ятах, брав відпустки за свій рахунок, щоб крутитися біля зведеної сестри. Іноді зникав на ніч, а потім повертався під ранок п’яним у дим і звинувачував у всьому Олесю.

– Ти, сучко, у цьому винна! – тицяв у неї пальцем. – Якби не ти…

Вусата Гора вкладала його спати, а коли Костя був тверезим, то казав, що такого не могло бути – він ні в чому Олесю не звинувачує.

– І коли вже почнуться ті навчання? – бубоніла не раз мачуха. – Ви мене вже дістали!

Олеся знала, що то звинувачення в її бік, але мовчала. Наприкінці серпня вона з Кариною поїхала на навчання в Луганськ і з полегшенням зітхнула. Подругам пощастило – їм виділили маленьку кімнату в гуртожитку. Це було їхнє перше окреме житло, яким вони не могли натішитися. Згодом почалося навчання і студентські будні зі своїми турботами.

За два тижні до вісімнадцятиліття Карини померла її бабця, так і не розповівши їй про матір. Дівчина невтішно плакала, бо втратила єдину рідну людину.

– Вона обіцяла назвати прізвище моєї матері та розповісти, де вона живе, – сказала Карина після похорону.

– Не встигла.

– Я спізнилася на два тижні.

– Але ж бабця казала, що Людочка також знає, – нагадала Олеся.

– Я зараз не готова шукати матір.

– І не треба! За півроку закінчимо навчання, влаштуємося на роботу й тоді з’їздимо до Людочки, навідаємо її та про все дізнаємося!

– Так буде краще, – погодилася Карина.

На вісімнадцятиліття Карина отримала подарунок – ноутбук. Один із місцевих бізнесменів мав шефство над випускниками дитбудинку й на повноліття кожному з них дарував цінні подарунки. Мрія Карини здійснилася, але дівчина була в такому стані, що й новенький ноутбук її не тішив. Олеся, як могла, підтримувала подругу. Хто, як не вона, знає, як це – втрачати рідну людину?

– Не хочеш зареєструватися на цьому сайті? – запитала якось Олеся, відкривши сайт знайомств.

– Навіщо це мені? – Карина байдуже поглянула на екран.

– Іноді незнайомій людині легше висловити свій біль, – обережно промовила Олеся.

– Хіба можна поділитися болем?

– Але поспілкуватися з кимось, відволіктися – це тобі не завадить.

Карина прийняла пропозицію подруги й зареєструвалася. Згодом Олеся зрозуміла, що мала рацію. Подруга у вільний час почала подовгу сидіти за ноутбуком, щось комусь писала й чекала на відповідь.

– Олесю, подивись, із яким хлопцем я познайомилась! – покликала одного разу Карина. – Його звати Валентин.

– Гарний! – поглянувши на екран, сказала Олеся. – Звідки він? Скільки йому років? Хоч не одружений?

– Йому двадцять три. Живе в Сєвєродонецьку, закінчив виш, уже працює, пише, що не одружений, – пояснила подруга. – Ти знаєш, у нас збігаються погляди на життя!

– От бачиш! А ти не хотіла реєструватися!

– Це ще нічого не значить. Люди різні у віртуальному й реальному житті.

– Не завжди. Якщо він відкритий до спілкування, щирий, то такий буде і в повсякденному житті, а якщо брехун – то залишиться ним назавжди, – усміхнулась Олеся.

Карина щодня спілкувалася з новим знайомим. Олеся не могла натішитися з того, адже було помітно, як дівчина виходить із депресії, повільно, з болем, але те листування їй неабияк допомагає.

– Валентин пропонує зустрітися, – сказала Карина після піврічного спілкування.

– Ти погодилась?

– Я поки не готова, – відповіла Карина. – Він хоче зустрітися, бо їде на кілька місяців до Польщі на заробітки.

– У нього ж була робота.

– Пише, що затримують зарплатню, яка й так невелика, тож хоче підзаробити. Що ти мені порадиш?

– То погоджуйся!

– Думаю так: якщо я йому потрібна, то дочекається зустрічі після повернення, а якщо ні… То значить така наша доля, – усміхнулась Карина.

– Як знаєш, – стенула плечима Олеся. – Я б на твоєму місці не затягувала. Дивись, бо якась полячка відіб’є в тебе хлопця.

– Він ще не мій, – сказала на те дівчина.

Частина друга

Розділ 20

Отримала ноутбук у подарунок і Олеся на свій день народження, але найбільшим щастям було для неї відкрити черговий лист від мами. Розрізаючи його по лінії склеювання, Олеся з жалем відмітила, що лишилося лише два листи. Вона навіть не уявляла, як буде жити далі без них. Що не рік – то чекання нової уявної розмови з матір’ю, спілкування через листи від неї.

«Мама або не встигла більше написати, або вирішила, що у двадцять років я стану дорослою й самостійною», – подумала Олеся, відкривши лист.

Рідний до болю, такий знайомий почерк! Навіть не вірилося, що матері нема серед живих стільки років, а її листи й досі доходять до доньки. Вони – як живильний бальзам: коли боляче або тяжко, можна прикласти до рани, щоб швидше загоїлося.

Олеся швидко пробігла очима написане. Скільки ж любові та ніжності було в кожному слові! Дівчина подумала, що, напевно, крім матері, ніхто не може вкласти стільки душі у свою дитину. Знаючи, що вимушена покинути її, мати не впала у відчай, жодного разу не поскаржилася ані на біль, ані на долю, намагаючись підтримати доньку впродовж багатьох років. Мама писала про життя, давала поради.

Вона вирішила, що в такому віці з донькою потрібно говорити про кохання. Жінка писала про вік, коли дівчина стурбована стосунками з хлопцями, тому намагалася бути поруч, стати порадницею хоча б через листи.

«Люба моя донечко, сподіваюся, ти вже зустріла своє кохання… Раніше я тобі розповідала про закоханість і перше кохання – зараз спробую розповісти, що таке справжнє кохання. По-перше, це чисте та спокійне почуття, коли ти готова повністю довірити своє життя тому єдиному обранцю, коли розраховуєш на його підтримку й сама готова розірватися на частини, щоб допомогти йому та підтримати. Кохання – це свідомий вибір твого серця, коли не можеш пояснити, за що кохаєш. Але любити не так просто. Кохання потребує не лише розуміння одне одного, а й терпіння, роботи над собою та своїми емоціями, самодисципліни й поваги. Інколи одне необдумане слово може поранити коханого, навіть охолодити почуття чи й знищити їх. Наразі, Олесю, тобі вісімнадцять, і ти маєш уже відрізняти підліткову закоханість від справжніх сильних почуттів. Кохання – дар Божий, який отримує не кожен. Якщо ти його отримала, то збережи його в чистоті. Кажуть, що закохатися можна в зовнішність, а полюбити – тільки душу. Якщо справжнє непідробне кохання – не лише його оболонка, то відстань і час ніколи не стануть перепоною для нього. Кохання – це реальність, закоханість – ілюзія. Якщо закохані двоє – між ними нема бар’єрів, стіни непорозуміння, є повна довіра, але треба пам’ятати, що кохання – тендітне, крихке, його слід оберігати, леліяти, цінувати, бо воно потребує захисту й тиші. Якщо ти й досі не зустріла свого коханого, то знай: кохання вже близько. Ти мені віриш, моя люба дівчинко?»

Олеся зітхнула, притулила аркуш до щоки, намагаючись відчути тепло материнської руки.

– Матусю, рідненька, я ще не зустріла того єдиного, посланого мені долею, – промовила стиха, – але дякую за надію, яку ти мені даєш.

Дівчина продовжила читання. Мама розповідала, як вони познайомилися з батьком, покохали одне одного, як вирішили одружитися. Олеся на мить відволіклася від читання, згадавши, яким став батько. «Мама б його не впізнала», – подумала, згадуючи батька колишнього й теперішнього.

Дочитавши лист до останньої крапки, дівчина ще довго сиділа в задумі, потім уважно перечитала лист ще кілька разів і лише тоді помітила приклеєний до аркуша маленький згорток. На ньому був підпис «Моїй донечці подарунок на 18-ліття». Олеся акуратно відкрила його, і в долоню вислизнув, блиснувши на сонці, золотий ланцюжок, а на ньому – невеличкий хрестик із зображенням Ісуса. У дівчини защеміло серце, і вона ледь не розплакалася від чулості. Це був неймовірний подарунок! Олеся не мала жодної золотої прикраси й особливо не прагнула їх, але хрестик від мами – це справжнє щастя. Дівчина підійшла до шафи з одягом, відчинила дверцята, де на внутрішній частині було велике, майже в людський зріст дзеркало. Вона наділа ланцюжок на шию, торкнулася хрестика пальцями.

– Він буде зі мною завжди, мамо! – промовила стиха. Олеся відчула, як на душі одразу стало якось спокійніше й затишніше.

– Дякую, рідненька, за такий подарунок! – сказала Олеся й зачинила дверцята.

…Весна буяла в усій красі, коли Олеся з Кариною були на практиці і керівник дала їм три дні для відпочинку.

– Куди б гайнути? – роздумувала Олеся вголос. У невеликій гуртожитській кімнаті простору й так було мало. Весна, як надія на краще, манила на вулицю, туди, де раділо птаство й буяли цвітом сади. – Додому не хочеться.

– Їдьмо до мене, – запропонувала Карина. – Там навколо хати навесні справжній рай.

– А може, навідаємо нашу Людочку?

– Ми з нею спілкуємося телефоном щотижня, але… Я вже скучила за нею.

– То збираємося?

– Гаманець у сумочку – і всі мої збори! – весело відповіла Карина.

Людмила Анатоліївна, як з’ясувалося, жила не в самому Сєвєродонецьку, а в селі, що починалось одразу за містом. Жінка до подробиць пояснила, як туди дістатися.

– Можна навіть пішки, тут недалеко, але ви не знаєте місцевості, тож краще вже маршруткою, – сказала дівчатам Людмила Анатоліївна.

Подруги на Луганському автовокзалі дочекалися рейсового автобуса до Сєвєродонецька й за годину з гаком уже були в місті. Маршруткою швидко доїхали до села, де на зупинці їх уже чекала улюблена колишня вихователька.

– Які ви гарненькі! – жінка обняла їх, розцілувала. – Справжні красуні! Одна чорнява, інша – білявочка!

– Це нам не заважає дружити! – усміхнулася Карина. У Людмили Анатоліївни дівчата почувалися, як удома.

Затишна охайна невеличка хата, старенька мати, просторе подвір’я, садок, невеликий город – усе здавалося таким домашнім і рідним, хоча подруги були тут уперше. Після вечері Карина поскаржилася, що в неї розболілася голова. Людмила Анатоліївна дала їй пігулку і сказала, що таке може бути від перенасиченого киснем повітря.

– Тобі таке з незвички, то так організм зреагував, – заспокоювала дівчину. – Зараз зроблю тобі чаю з м’ятою та медом.

– Нічого не треба, не переймайтесь, я зараз піду добре висплюсь – і все минеться, – сказала Карина.

Людмила Анатоліївна постелила постіль дівчині, а Олесі спати не хотілося.

– То піди погуляй на вулиці, – порадила жінка.

– А там безпечно?

– Звичайно! Тут село – не місто, – усміхнулась Людмила Анатоліївна.

Олеся вийшла з двору, але кудись іти таки побоялася. Вона сіла на лавці біля старенького дерев’яного паркану, сперлася на нього спиною, вслухаючись у спів соловейка – справжнього майстра вокалу. Чомусь згадалося колись прочитане, що не можна дівчині заслуховуватися солов’їним співом, бо вийде заміж за старого. Але як тут не піддатися чарам пташиної пісні, коли лунають такі неповторні трелі, що не хочеш, а заслухаєшся?

Олеся так заслухалася солов’їним співом, що не помітила юнака, який підійшов до неї.

– Доброго вечора! – привітався він.

Від несподіванки Олеся здригнулася. Перед собою побачила високу струнку постать хлопця у світлій футболці та джинсових шортах.

– Вітаю! – відповіла вона.

Юнак сів поруч.

– Слухаєш спів солов’я? – спитав так, ніби вони були давно знайомі.

– Так.

– Кажуть, що важко знайти двох солов’їв, що співають абсолютно однаково. Кожен птах має свою особливу пісню.

– Можливо. І довго вони співатимуть?

– Спочатку вони треллю сповіщають про своє повернення, згодом – закликають подруг. Десь у другій половині червня солов’ї перестануть співати так натхенно, вони допомагатимуть самиці висиджувати яйця, годуватимуть її, а іноді будуть розважати своїм співом, – пояснив юнак.

– Цікаво!

– Ще цікавіше те, що ці птахи відлітають від нас завжди ввечері й мовчки, а прилітають весною вночі, сповіщаючи про своє повернення співом.

– Як люди. Повертаючись додому, радіють, – задумливо промовила дівчина й додала: – Якщо дім рідний.

– А це не твій дім, – усміхнувся юнак.

– Звідки ти знаєш? Іноді чужий дім може бути ріднішим ніж свій.

– Усе в житті може бути, – погодився він. – До речі, я – Ігор, місцевий, тож усіх тут знаю, а тебе раніше не бачив.

– Олеся. Немісцева і знаю лише Людмилу Анатоліївну та її маму.

– Ось і познайомилися! Може, прогуляємось? Вечір тихий, лагідний, теплий.

Дівчина погодилась. Ідучи поруч із Ігорем, вона змогла його краще роздивитися. Худорлявий, довгошиїй, темно-русяве, коротко стрижене волосся, прямий ніс, чітко окреслені вилиці, гарні очі, відкритий погляд. Ігор розповідав, що солов’ї прилітають із вирію одними з останніх на початку травня, а Олеся слухала його й була трохи збентежена та розгублена. Вона намагалася йти поодаль від юнака, але час від часу ненароком їхні руки торкалися, і від того дотику дівчину кидало в жар. Пахло бузком, свіжістю, квітучими садами, весною й чимось таким, від чого було п’янко в голові.

– Ходімо назад, – запропонувала Олеся.

– Але чому? Я хотів тобі показати наше село.

Ігор зупинився, і їхні погляди зустрілися. В Олесі завмерло серце. Таке було з нею вперше, і дівчина злякалася нового почуття.

– Мені час додому, – тихо промовила вона.

Їй хотілося дивитися йому в очі до безкінечності, але щось лякало, хвилювало й бентежило. Олеся поквапилася додому.

– Виходь завтра раніше, погуляємо довше, – запропонував Ігор.

Він хотів узяти її за руку, але Олеся висмикнула її й побігла у двір.

– На все добре! – промовила вона, поспіхом зачиняючи хвіртку.

– Я чекатиму тебе завтра! – почувся голос юнака.

Олеся завмерла на місці, прислухаючись. Кроки хлопця віддалилися, і схвильована гостя пішла до хати. Вона не вмикала світло, навпомацки знайшла розстелене ліжко – напевно, подбала подружка, – тихенько роздяглася й лягла. Поблизу неї – відчинене вікно. Свіже повітря наповнювало кімнатку запахом квітучих дерев та співом соловейка. Лише весна й вона в тій весні, але чомусь сон не йшов. Зустріч із Ігорем розбурхала щось усередині, і не знайомі досі відчуття сповнювали душу чимось незвичним, хвилюючим і таким приємним.

Розділ 21

Зранку дівчата пішли на город допомогти Людмилі Анатоліївні прополоти грядки. Не встигло щось проклюнутись із землі, як бур’яни починали рослинку глушити, тож потрібно було їх виполоти, поки вони не окупували грядки.

– Як учора погуляла, Олесю? – запитала жінка.

– Добре.

– Сама гуляла чи з кимось познайомилась?

– З Ігорем, – відповіла зашарівшись Олеся.

При одній згадці про юнака дівчина розхвилювалась і гострим лезом сапки ткнула не туди, куди потрібно.

– Вибачте, я зрубала аж три паростки огірків! Я ненавмисно, чесно! – розпачливо промовила дівчина. – Я така незграба!

– Та пусте! – жінка сама собі всміхнулась. – Їх тут он скільки багато посходило! І як тобі наш сусід? Сподобався?

– Нормальний хлопець.

– Здається, я все проспала! – усміхнулася Карина. – Так Олесю й заміж заберуть, а я не знатиму!

– Не мели дурниць, – блиснула на неї очима Олеся. – Язик без кісток, то можна ляпати.

– Ой, Олесю! Щось тут нечисте! – засміялася Карина. – Я ж тебе добре знаю! Зізнавайся: запрошував на побачення?

– Яке побачення? Домовились увечері погуляти – і все.

– І все? – не вгавала подруга.

– І все! Уважніше дивись, бо повирубуєш усі огірки, як я. Працювали дівчата недовго – сонце піднялося вище й не на жарт припікало.

– Усе на сьогодні, дівчатка! Ідемо мити руки та снідати, – дала команду Людмила Анатоліївна.

За нехитрим сніданком зі смаженої яєчні на салі Карина наважилася на серйозну розмову.

– Людмило Анатоліївно, бабця казала, що ви знаєте щось про мою матір, – почала вона.

Олеся бачила, яка ця розмова важка для подруги. Вона поклала свою руку на її, як це дівчата робили не раз в інтернаті, намагаючись так показати свою підтримку.

– Так, знаю, – відповіла жінка.

– Я хочу її знайти.

– Знаєш, дитинко, багато хто з наших випускників одразу намагався відшукати своїх батьків, – провадила Людмила Анатоліївна. – І знаходили! Але скільки розчарувань було й душевних травм! Ти повинна розуміти, що жінка, яка покинула тебе в пологовому будинку й до цього часу не знайшла, найпевніше, не зрадіє тобі.

– Можливо.

– І ти готова до такого?

– Я вже зрозуміла, що їй не потрібна, але все одно хочу знайти її, подивитися, яка вона, дізнатися, чому так вчинила. Легко засуджувати інших, а ось зрозуміти – набагато важче.

– Воно й так, але чи потрібне їй твоє розуміння? Найчастіше такі жінки створюють потім родини, народжують дітей і намагаються назавжди забути ту крихітку, яку бачили кілька хвилин у своєму житті. Ось уяви: у неї своя сім’я, яка нічого не знає про покинуте маля, діти, чоловік, довіра в родині, і раптом – ти! Усе, що вона будувала роками, ураз руйнується. Тож чи зрадіє вона тобі? Ти про це подумала?

– Я не маю наміру руйнувати її родину чи щось у неї просити. Я прагнула материнської любові, коли була дитиною, і не отримала, тож що таке матеріальне порівняно з материнською ласкою? – сказала Карина й подивилася Людмилі Анатоліївні просто у вічі.

– Що б ти не казала, Кариночко, я знаю, що ви всі хочете побачити в очах матері каяття, – зітхнула жінка. – Не сподівайся. Такі випадки бувають, але то радше виняток із правил.

– Можливо, і так. Хотілося б, щоб вона відчула провину, але я не дуже на це сподіваюсь. З роками я себе налаштувала на будь-який сценарій, тож готова до всього. То ви знаєте, де вона живе?

– Точніше, де жила раніше, – сказала жінка. – Минуло стільки років, тож вона могла змінити місце проживання.

– Спробую знайти, де б вона не жила, – рішуче мовила Карина.

– Твою матір звуть Надія Іванівна, прізвище – Стрельник, на час твого народження жила в Сєвєродонецьку, на вулиці Сметаніна, народжувала в Луганську.

– Не знаєте чому?

– Можливо, навчалася там чи жила. На той час, судячи з документів, вона була незаміжня, тож, можливо, народила, а рідні й не знали про це. Залишила дитину в лікарні після пологів і могла повернутися додому, – зробила припущення жінка.

Карина записала адресу, і Людмила Анатоліївна розказала, як краще дівчатам дістатися на вулицю Сметаніна.

Подруги знайшли потрібний будинок. Це була стара двоповерхова будівля на два під’їзди. Поруч – лавки, занедбані клумби. Тільки бузок не потребував особливого догляду й буяв рожевим цвітом.

– Готова? – Олеся взяла подругу за руку.

– Зараз. Лише зберуся з духом.

– Ходімо вже. Назад дороги нема.

Карина подзвонила в металеві двері. За мить вони відчинилися. Перед ними стояв чоловік років тридцяти, здивовано розглядаючи незнайомок.

– Ви з енерго? – запитав він.

– Ні. Ми шукаємо… Раніше тут проживала Стрельник Надія Іванівна, – схвильовано сказала Карина.

– Стрельник? Не знаю такої, – відповів чоловік.

– Вибачте, ви давно тут мешкаєте?

– Років з десять. До цього тут жила моя бабуся, але її прізвище не Стрельник.

– Ви не знаєте, хто жив тут до неї?

– Ні, не знаю, а бабуся наша вже померла.

Карина подякувала й уже мала намір іти, коли з квартири навпроти вийшла старенька.

– Спитайте в тітки Віри, – порадив чоловік, – вона тут усіх знає.

Подруги звернулися до бабусі з тим же питанням.

– Пригадую таку, – відповіла та. – Проживала колись у цій квартирі з бабцею. Її батьки загинули в аварії, тож бабуся й виховувала. Потім Надя поїхала на навчання до Луганська, а бабця незабаром померла. Надя приїхала, продала квартиру й кудись виїхала.

– Не знаєте куди?

– Не можу вам, діточки, сказати. Коли виїхала, то вже не поверталася. Хтось мені казав, що років із десять тому бачив Надю в місті, але сюди вона точно не приходила. А ви сходіть у паспортний стіл, там повинні знати, – порадила старенька.

Карина вийшла на вулицю геть засмучена. – Чому ніс повісила? – штовхнула її ліктем під бік Олеся. – Гадала, так одразу й знайдемо?

У паспортному столі нічого нового подруги не дізналися. Нібито жінка мала намір виїхати на заробітки на Північ, а де вона зараз – невідомо. Проте їм сказали, що вона могла вийти заміж і змінити прізвище, тож, не знаючи його, навряд чи її знайдуть.

– Звичайно, вона одружилась, і тепер шукати її – що голку в сіні, – сказала Карина, вийшовши надвір. – Пошуки закінчилися. Час повертатися ні з чим.

– Може, нам щось порадить Людочка, – мовила Олеся, щоб утішити подругу.

– Нічого, переживу! – заперечила та. – Жила до цього часу без неї й далі житиму.

– Шкода, що зараз нема в місті Валентина.

– Чому шкода? У нас випробувальний термін, – усміхнулася Карина.

Олеся бачила, що та усмішка була сумною. Подруги пішли на ринок, поштовхалися там, купили продукти й повернулися в село.

Коли тихий вечір спустився на землю, Олеся вийшла з двору. Ігор уже сидів на лавці.

– Привіт! – сказала дівчина.

– Доброго вечора!

В Олесі серце закалатало, зашаленіло в грудях. «Чому так? – майнула в голові думка. – Я його бачу вдруге у своєму житті».

– Ходімо погуляємо, – запропонував юнак.

– Куди?

– Будь-куди. Весна гарна всюди.

Ігор узяв Олесю за руку. Його прохолодні пальці обпікали, й Олесю ніби обдало окропом. Вони ходили вулицями, спускалися до водойми, слухали солов’я. Ігор тримав Олесю за руку, не відпускав ні на мить. У дівчини завмирало серце від близькості, коли їхні лікті дотикалися. У голову стукав п’янкий запах весни, брав у свій полон, зачаровував, змушував серце калатати ще сильніше.

– Чому тремтять твої пальці? – спитав Ігор, зупинившись.

Він стояв перед нею, такий милий і близький.

Олеся дивилася йому просто у вічі й хотіла, щоб ця мить стала безкінечною. У його очах – сама ніжність.

– Це винна весна і… ти, – стиха промовила Олеся.

Ігор наблизився, і їхні вуста зійшлись у першому ніжному й несміливому цілунку. Його губи пахли бузком, квітучим садом і ще чимось таким, від чого паморочилось у голові.

– У всьому винна весна, – повторила Олеся.

Їй не вірилося, що це відбувається з нею. Усе було ніби в казковому сні. Вони цілувалися під рясними зорями та повним місяцем, і ніч була в їхньому розпорядженні. Його руки обіймали тонкий стан дівчини надзвичайно ніжно, її руки обвили його шию, вуста торкалися вуст, і ті цілунки були солодкі та свіжі, як сама весна.

Вони знову йшли дорогою, узявшись за руки. Олеся ладна була заприсягтися, що навіть дорога, яка вела їх у майбутнє, також пахла весною. Легесенький вітерець пестив її волосся, торкався палаючих щік, ховався серед яблуневих пелюсток. Юнак та дівчина пішли вузькою доріжкою, зовсім поруч, так близько одне до одного. Олесі здавалося, що в її венах тече не кров, а сама весна, яка пробудила всі клітинки її тіла зсередини, змусила розкриватися, як бутон квітки.

– Я не хочу, щоб ця дорога скінчилася, – промовила дівчина. – Ось так би йшла і йшла нею.

– Так і буде. У нас попереду ще багато непройдених доріг, – сказав Ігор.

– Справді? І ми по них підемо разом?

– Звичайно. Таких, як ти, більше немає. Ти одна.

– І ти один. Один-єдиний на всьому світі.

Закохані цілувалися знову, а потім ішли дорогами, бентежними й манливими водночас…

Розділ 22

«Минуло три дні, залишилося стільки ж», – подумала Олеся, прокинувшись.

– Ох і довго ж ти спиш, Олесю! – усміхнулася Карина, побачивши, що дівчина прокинулась. – Напевно, повернулася додому під ранок?

– Відгадала, – сказала Олеся й потяглась у ліжку.

– Гуляли з Ігорем? Можеш не відповідати – сама бачу, що аж світишся вся!

– Каринко, ти навіть не уявляєш, яка я щаслива! І як я жила без нього?!

– Ви знайомі лише три дні.

– А здається, що я знала його все життя. Тепер я розумію, що таке кохання.

– Не поспішай, Олесю, з висновками. Ходімо снідати, бо Людочка вже нам сапки приготувала.

– Так, треба їй допомогти, – погодилась Олеся й хутко підвелася з ліжка.

На шостий день гостювання в колишньої виховательки подруги вирішили надвечір сходити до річки позасмагати. Ігор привів їх на берег, укритий густою молодою травою. Річку щільно обступили дерева та кущі, тож дівчата обрали собі місце таке, щоб і тінь поблизу була, і сонце для засмаги. Було не так спекотно, як удень, тож Олеся лягла на ковдру, постелену на траві, підставила спину сонячним променям, вирішивши, що вже не згорить її біла шкіра. Карина заявила, що вона взагалі не обгорає, тож бігала без упину до води, плавала, потім лягала біля подруги засмагати. Ігор пішов охолодитися до річки, й Олеся задивилася на нього. Високий, доладний, з гарною фігурою, він їй здавався надто гарним для неї.

– Каринко, як ти гадаєш, Ігор кращий за мене? – запитала вона подругу.

– Дивне питання. Як можна порівнювати? І до чого таке питання?

– Мені здалося, що я для Ігоря не досить гарна.

– Тю, дурна! Треба себе любити, щоб інші любили. Вам добре удвох? Якщо так, то не став дурних питань. Домовились?

– Гаразд, – сказала Олеся й лягла на спину.

Коли над річкою повіяло вечірньою свіжістю, Карина почала збиратися додому.

– Може, залишимося тут? – звернувся Ігор до Олесі.

– А як же Карина?

– Ми її проведемо.

– Не треба, – сказала дівчина, почувши розмову, – я сама дійду, а ви залишайтесь.

Олеся з Ігорем сиділи на поваленому стовбурі старого дерева над річкою й проводжали день. Він згасав повільно, розмірено та спокійно, поступаючись місцем ночі. Закохані чекали, поки з’явиться перша найсміливіша зірочка, сповістивши про прихід ще однієї їхньої ночі. За нею на темну ковдру неба посипалися нескінченні світні вогники й поважно виплив місяць уповні. Він стиха спостерігав, як двоє цілуються над річкою, як хлопець ніжно пригортає дівчину до себе, пестить долонями її волосся, плечі, торкається вустами губ, щік, шиї.

Десь поблизу був бузок, і запах його цвіту, без екзотичних домішок, зворушливий, тендітний і разом з тим сильний, п’янив Олесю. До цього аромату примішувався густий, медово-квітковий аромат жасмину, що ріс неподалік на дачних садибах.

Солодкий аромат бузку поєднувався із запахом жасмину, насичувався свіжістю водойми – і все це заспокоювало дівчину, відганяло погані думки, залишивши місце тільки коханню.

– Як пахне бузок, – стиха промовила Олеся, прихиливши голову до плеча юнака.

– Бузок – довгожитель, він може рости до ста років, – сказав він. – У світі існує понад дві тисячі сортів бузку, а його батьківщиною є Мала Азія.

– Я не знала.

– Тепер знатимеш, – сказав Ігор, ніжно обіймаючи дівчину за худенькі плечі. – Цьогоріч бузок із жасмином зацвіли разом, що буває не завжди. Зазвичай, першим зацвітає бузок, який потім передає естафету жасмину. Весна була холодною, тож бузок трохи спізнився.

– Незвичайна весна.

– Так. Бо саме наприкінці її я зустрів тебе, і це буяння цвіту – гімн нашому коханню.

Олеся подивилася хлопцеві в очі.

– Мені не почулося? – спитала вона зовсім тихо.

– Ні, моя люба, ні. Я кохаю тебе.

Він торкнувся її вуст ніжно-ніжно, ніби збирав той смак весни, який був навколо них.

– І я тебе кохаю. Уперше в житті таке зі мною.

– Усе буває колись уперше.

Олеся, у полоні весни й кохання, відчула, як його руки ковзнули донизу, торкнулися ноги. Вона припала до його вуст, п’ючи насолоду, не противилася, коли Ігор зняв із неї легку сукню, розстелив на густій траві простирадло. Закохані дарували одне одному ласки та ніжність, коли їхні тіла з’єдналися, злилися в одне ціле. Здавалося, що це кохання таке ж безмежне, як нескінченність простору над ними…

Наступного дня Ігор провів дівчат до міста, де вони сіли на рейсовий автобус до Луганська.

– Я телефонуватиму щодня, – пообіцяв він Олесі. – Ти лише не журися.

Олеся ладна була розревітися прямо на автовокзалі серед натовпу пасажирів на платформах.

– Я сумуватиму, – промовила вона, ледь стримуючи сльози.

– Я приїду до тебе за першої нагоди. Обіцяю!

– Ти не забудеш мене?

– Ніколи! Як я можу забути своє кохання?

Ігор пригорнув до себе дівчину, поцілував у маківку.

– Пам’ятай, що я кохаю тебе, – сказала вона.

Олеся швидко поцілувала юнака й пішла в салон автобуса. Хлопець чекав, поки автобус не зник із поля зору.

Розділ 23

У наступні вихідні Олесі довелося їхати додому. Дівчина мала намір податися до Ігоря, але мачуха зателефонувала й наполягла, щоб Олеся приїхала допомогти впоратися на городі.

– Як їсти – усі гаразд, а допомоги чекати ні від кого, – сказала їй Раїса Іванівна. – Нічого тобі там у місті дупу відлежувати, приїжджай негайно!

І Олеся поїхала. Цілий день вона приводила до ладу грядки, прийшла до хати надвечір, стомлена, з обпеченими на сонці плечима. Повернулися додому батько з Костею, тож дівчина поквапилася прийняти літній душ, щоб звільнити його для чоловіків. Олеся вдягла легкий домашній халатик без рукавів, приготувала вечерю, усіх нагодувала, помила посуд і вийшла в садок. Вона прихопила з собою мобільний телефон поговорити з коханим, не помічаючи, що за нею спостерігає Костя. Він стояв неподалік, услухаючись у кожне її слово. Коли дівчина закінчила розмову, підійшов до неї, сів поруч.

– Не спиться? – запитав він, прикурюючи цигарку.

– Зараз піду.

– З ким-то ти так приязно щебетала по телефону?

– Зі своїм хлопцем.

– О! У тебе вже є хлопець?

– Є. А тобі яке діло?

– Хотів би на нього поглянути.

– Колись познайомлю.

– Він гарний?

– Найкращий!

Олеся вирішила, що розмова закінчена, коли Костя торкнувся її почервонілого плеча пальцями.

– Болить? – спитав він.

– Трохи.

– Зачекай, я зараз змащу плечі сироваткою.

Костя приніс у склянці сироватку, став позаду дівчини, змастив плечі. Приємна рідина зняла пекучість, і дівчина подякувала.

– Усе. Я стомилась і йду спати, – сказала вона.

Дівчина хотіла підвестися, але Костя притримав її.

– Пусти! – невдоволено промовила Олеся.

– Скажи мені, ти з ним уже спала? – прошипів він їй на вухо.

– Тобі яке діло? Не пхай свого носа, куди не просять!

– Я тебе питаю: ти спала з ним?

Костя міцно тримав її за передпліччя.

– Та пішов ти!

Олеся різко підвелася, але Костя схопив її за руки, повернув до себе обличчям. Таким його дівчина ще не бачила. Він був такий злий, що їй стало страшно, злість у ньому аж клекотіла.

– Не дуркуй, Костю, відпусти, – сказала вона спокійно, намагаючись звільнитися від його цупких рук.

– Поки не зізнаєшся, не відпущу! – блиснув на неї недобрим поглядом.

– Поговорімо спокійно. Чому тебе це так цікавить?

– Бо я – твій брат і нікому не дозволю тебе ганьбити!

– Гаразд. По-перше, мене ніхто не ганьбив. По-друге, я його кохаю, а в храм кохання, де є двоє, нема входу сторонньому.

– Хто він? Звідки?

– Його звуть Ігор. З ним я познайомилась, коли їздила до колишньої виховательки в Сєвєродонецьк.

Олеся навмисно не сказала назву села, побоюючись, що Костя може й там знайти Ігоря.

– Ясно, – промовив він протяжно й примружив очі. – Останнє питання: ти з ним спала вже?

– Здається, це питання було одним із перших. Я вже тобі сказала, що це тебе не стосується.

Олеся з силою смикнула руки, але Костя їх здавив ще міцніше.

– Зізнавайся! – прошипів він їй прямо в обличчя.

– Це вже занадто! – спалахнула гнівом Олеся. – Так! Ми з ним кохалися! Почув, що хотів?! Тепер пусти!

– Сучка! – злісно кинув Костя й відпустив руки. – Підстилка! – додав вороже.

– Ненавиджу тебе! – крикнула Олеся й побігла до хати. Наступного дня надвечір, коли ще названий брат не повернувся додому, Олеся поїхала в Луганськ. Про неприємну сутичку напередодні вона розповіла Карині.

– Не розумію, що йому від мене треба? – сказала Олеся.

– А я тобі казала, що він у тебе закоханий? Казала! Напевно, так і є, бо приревнував! – відповіла подруга.

– Дурня якась! Не хочу про нього й думати!

До Ігоря Олеся приїхала на початку травня. Він зустрів її на автовокзалі в місті, і вони разом поїхали в село.

– Потрібно було щось купити на гостинець Людмилі Анатоліївні, – згадала Олеся вже в маршрутці.

– Ти будеш жити в мене, – сказав юнак. – Мама поїхала до сестри на два дні.

– А якщо повернеться? Буде незручно якось.

– Так, вона повернеться, і я вас познайомлю, – сказав Ігор.

Того літнього безвітряного вечора закохані довго сиділи у дворі під липою.

– З одного дерева липи бджоли збирають до тридцяти кілограмів меду, – сказав Ігор.

– Ого! І де наш мед? Де наші бджоли? – усміхнулась Олеся.

– Хочеш меду? Можу пригостити.

– Ні. Я хочу бути з тобою поруч, вслухатись у твій голос, відчувати тепло твого тіла.

Ігор обійняв дівчину за плечі, ніжно пригорнув до себе.

– А ти знала, що дикоросла липа зацвітає на своє двадцятиліття, а садова – на тридцятий свій рік? – запитав він.

– Ні, не знала, але якось читала, що це дерево може дожити до трьохсот років, а деякі – навіть до тисячі, – мрійливо промовила дівчина. – Уявляєш, ця липа може стати свідком не одного покоління? Нас не буде, а вона стоятиме, квітнутиме, і над нею кружлятимуть бджоли.

– Нас не буде – то будуть наші діти, онуки, правнуки. Тонкий солодкий аромат наповнював повітря, одурманював, п’янив, загострював почуття. Олесі було так спокійно й радісно на душі, що здавалося, ніби навколо них живе саме щастя, і нема більше нічого й нікого, окрім них і безмежного кохання.

– Я не хочу, щоб цей вечір закінчувався, – стиха промовила дівчина. – Ось так би весь вік сидіти поруч із тобою, вдихати п’янкий аромат липи. Мені здається, що навіть бачу цей запах!

– Моя мрійниця! – сказав він лагідно й поцілував дівчину. – Попереду в нас буде ще багато-багато таких вечорів. Ми завжди будемо разом.

– Справді? – спитала Олеся, відчуваючи, як схвильовано закалатало серце.

– Так. Ми одружимося й тоді вже ніколи не будемо розлучатися.

– Ніколи, – луною повторила вона.

– То коли ми одружимося?

– Щойно закінчу навчання.

– І коли цей час настане?

– У лютому.

– Це так довго чекати? – удавано схвильовано запитав він.

– Можна одружитися навесні, коли зацвітуть сади. Ми з тобою тоді познайомилися, тож давай і поберемося навесні.

– Гаразд, домовились, – сказав він, обіймаючи свою кохану.

Перед від’їздом Олесі повернулася Ігорева мати. Хлопець відрекомендував її як свою дівчину. Катерина Захарівна не докучала питаннями, лише сказала, що дуже рада, що її єдиний син має таку гарну дівчину. Жінка запросила Олесю приїжджати до них у гості.

Проводжаючи дівчину, Ігор сказав, що вона сподобалася його матері.

– Ти так гадаєш? Мені здалося, що Катерина Захарівна поводилася дуже стримано, – сказала Олеся.

– Мати одна мене виховувала, – пояснив Ігор. – Батько від нас пішов, коли я ще був маленьким. Я майже не пам’ятаю його, а він до цього часу не виявив бажання зі мною зустрітися. Мама працює вихователькою в дитячому садку, зарплата невелика, тож ми ніколи не розкошували. Вона мені дала все, що могла. У мами добре серце, тож не переймайся. Я знаю, що вона прийме будь-який мій вибір, аби лише я був щасливий.

– Я зроблю все можливе, щоб ти почувався щасливим поруч зі мною. Віриш мені?

– Вірю. І кохаю тебе безмежно.

– Як це? – усміхнулась Олеся.

– До самого неба! Безмежно, як Всесвіт!

– Люблю тебе! – промовила розчулена Олеся й торкнулася його губ при всіх, на платформі автовокзалу.

Наступного разу закоханим вдалося зустрітись у вересні. Олеся взяла ключі від хати Карини, і вони провели там кілька днів. Додому дівчина намагалася їздити нечасто й тоді, коли Костя був на роботі. З Ігорем тієї осені вони змогли зустрітися лише двічі, бо все якось не виходило: то Олеся не мала вихідного, то Ігор працював. Їхнє кохання проходило випробування часом і з того ще більше міцніло.

Розділ 24

Навіть у страшному сні Олесі не могло привидітися те, що відбувалось у лютому дві тисячі чотирнадцятого року. Ігор за першої можливості брав відпустки за свій рахунок і їхав у Київ на Майдан. Олеся поривалася приєднатися до мітингуючих, але Ігор наполягав, щоб дівчина закінчила навчання й отримала диплом.

– Я не можу стояти осторонь цих подій, – казала йому кохана. – Твориться нова історія, а я маю сидіти за підручниками?

– У вас є свій Майдан, у Луганську також має хтось відстоювати права людини та свободу, – переконував Ігор.

І дівчина ходила на головну площу міста разом із Кариною. В училищі їм забороняли брати участь у масових заходах, завантажували курсовими роботами чи ще чимось, аби лише втримати учнів удома. Але подруг уже ніщо не могло спинити. Вони знаходили час і можливість не стояти осторонь, а бути в епіцентрі всіх подій. Місто лихоманило, люди, які були добрими друзями, приятелями чи навіть родичами, опинялися по різні боки барикад. Ця участь не оминула й Олесю. Вона приїхала додому, і перед телевізором зайшла розмова про події в столиці.

– Господи, що коїться! Бандерівці хочуть зруйнувати нашу країну! – сказала Раїса Іванівна. – Працювати не бажають, а за якихось сто гривень на добу мерзнуть на Майдані.

– Казали наші хлопці, що їх там поять чаєм з наркотиками, – сказав Костя.

– Звичайно! А то чи б перли так з дерев’яними щитами? Чи палили б шини? Ненормальні люди! У нас такого не буде! То западенці все чинять за наказом американців!

Олеся не мала наміру з ними сперечатися, але не втрималася, зачепилася – і почалося! Мачуха волала як різана, вискотіла, батько намагався її заспокоїти, Костя з піною біля рота накинувся на Олесю, намагаючись довести, що акції сплановані й проплачені американцями.

– Усе! Досить! Я більше не можу! У ваші тупі голови нічого не можна вбити! – закричала дівчина.

На мить усі замовкли. Ніхто не очікував від тихої Олесі такої реакції.

– То… То ти, може, також майданиш? – недобре глипнула очима Раїса Іванівна.

– А якщо й так, то що? – важко дихаючи, промовила Олеся.

– Ти, Лесю, здуріла чи що? – поглянув на неї батько. – Ти підтримуєш бандерівців?

– Я підтримую свободу своєї країни, – уже спокійно відповіла донька.

– Може, і на мітинги в Луганську бігаєш? – іронічно хихикнув Костя.

– Може, і бігаю.

– Це тебе твій Ігор підбиває? – запитав Костя.

– То не твоя справа, – відповіла Олеся.

– Що за Ігор? Хто він такий? Бандерівець? – округлила очі мачуха.

– А ви в неї спитайте, – Костя ткнув пальцем у бік Олесі.

– Лесю, хто він? – запитав батько.

– Мій хлопець, – відповіла Олеся.

– Хто він і звідки? – наполягала Раїса Іванівна.

– Він із Сєвєродонецька. Працює на заводі. Ми з ним зустрічаємось. Усе?

– Ні, не все! Ти розкажи батькам, де він зараз, – сказав Костя та єхидно посміхнувся.

– Так, Лесю, розкажи нам, – підтримав його батько.

– Якщо вам усім так цікаво, то Ігор зараз у Києві на Майдані, – відповіла Олеся.

– Та-а-ак! – протягнула мачуха. – То виходить, ми пригріли під боком змію?

– Раєчко, не треба! – промимрив собі під ніс несміливо батько.

– Треба! Ще й як треба!

Жінка постала горою перед Олесею, уперши руки в боки.

– Що вам від мене треба? – спитала дівчина.

– Якщо я дізнаюся, що ти майданиш, то забудь сюди дорогу! – голосно промовила розгнівана мачуха, що аж трусилася від злоби.

– Та будь ласка! – спалахнула Олеся. – Можу поїхати й не вертатися!

– Ич як заговорила! Викохали її, вивчили, а тепер уже не потрібні батьки?! – бризкала слиною жінка. – Забирай свої манатки й геть із дому!

– Мамо, не треба так! – втрутився Костя. – Заспокойся!

Олеся побігла до своєї кімнати, почала складати речі у валізу. За нею прийшов Костя, почав заспокоювати.

– Не звертай уваги, – сказав він. – Мама погарячкувала. Зараз ми всі на нервах, то що ж тепер? Пересваритись усім чи що? Чуєш мене, Олесю?

Олеся стомлено сіла на диван.

– Та чую вже, не глуха.

– То не поспішай їхати. Ми все-таки одна родина.

Наступного ранку Олеся поїхала не попрощавшись. За кілька днів по тому були перші загиблі на Майдані. Олеся з Кариною не пішли на заняття. Вони не вимикали телевізор ні на мить, спостерігаючи за подіями на Майдані. Щогодини Олеся намагалася додзвонитися до Ігоря, який був у Києві, але зв’язку не було. Дівчина до болю в очах вдивлялася в кожне обличчя, яке з’являлося на екрані, але Ігоря не побачила.

Подруги плакали разом, коли показали перших загиблих.

– Який жах! Загинули мирні люди, беззбройні. Я не переживу, якщо з Ігорем щось трапиться, – плакала Олеся.

– З ним буде все добре, – запевняла Карина, хоча ніхто цього не гарантував.

За кілька днів Ігор сам зателефонував Олесі. Він сказав, що був легко поранений і його забрали до лікарні, щоб витягнути з тіла кулю.

– Я приїду до тебе! – сказала Олеся.

– Я забороняю тобі! – Ігор був категоричним. – На місцях також повно справ. Ми тут вистоїмо, а ти будь у Луганську. Домовились?

– Так, – неохоче погодилася дівчина.

Розділ 25

Час змінив свої виміри. Тривожні дні тягнулися надто довго. Лише навесні Олеся змогла зустрітися з Ігорем. Рання весна ще не впустила в себе квітучі запахи, проте їхня зустріч після довгої розлуки була ще теплішою. Перше тепло принесло надію й тривогу одночасно. Луганськ лихоманило й далі, готувався референдум, але Олеся була впевнена, що він не відбудеться і гору візьме здоровий глузд. На той час вона вже отримала диплом і влаштувалася з Кариною на роботу в одному з міні-маркетів міста. Дівчата винайняли однокімнатну квартиру на двох, без ремонту, але дешево. При зустрічі Олесі з Ігорем хлопець нагадав їй про наміри одружитися цією весною. Вони добре все обміркували й вирішили дочекатися, поки все в країні заспокоїться.

– Ми обов’язково поберемося, – сказала Олеся, – хотілося б, щоб наше весілля стало справжнім святом, а зараз так тривожно й неспокійно.

– Може, ти б переїхала до мене? – запропонував Ігор.

– Зробимо все, як планували раніше. Одружимося й житимемо самі, окремо, – сказала на те Олеся.

Дівчина проводжала Ігоря з тривогою на душі. Таке було з нею вперше. Щось лихе закралося всередину й нашіптувало, що бачить вона хлопця востаннє. Олеся гнала від себе такі думки, але ті знову наполегливо поверталися до неї. Вона довго стояла на вокзалі в його обіймах, намагаючись всотати в себе цю мить, запам’ятати кожне його слово, кожен порух, а потім пристрасно поцілувала, ніби прощаючись назавжди.

– Усе буде добре, – сказав він лагідно, помітивши хвилювання дівчини. – Кохання невмируще, що б там не сталося з нами.

– Пообіцяй, що з тобою нічого не трапиться, – попросила вона, заглядаючи в очі. – Пообіцяй, що ми будемо завжди разом.

– Моя кохана, я обіцяю, що ніколи, чуєш, ніколи ми не розлучимось. Ми завжди будемо разом. Віриш мені?

– Так, – кивнула головою, – вірю!

Мачуха зателефонувала дівчині в останній день березня й нагадала, що настав час роботи на городі. Олеся вирішила взагалі не торкатися розмови про події, що відбувалися, щоб удома знову не зчинилася сварка. «Щось доводити їм – марна справа, – подумала вона. – Мине трохи часу, і вони самі зрозуміють, як помилялися».

Удома Олеся поводилася стримано. Рідні час від часу провокували її, починаючи розмови про «Правий сектор» і бандерівців, але вона виходила в іншу кімнату. Раїса Іванівна навіть розказала, що її бабця була свідком того, як на Луганщині бандерівці вішали людей на березах. Олесю аж підбивало сказати, що берези в цій місцевості рідкість, тож потрібно було ще й докласти зусиль, аби їх знайти, але стрималася, пішла на город.

За три дні була посаджена картопля, підготовані грядки для розсади. В Олесі ще було два дні для відпочинку, але вона не хотіла залишатися вдома. Дівчина сходила на кладовище, впорядкувала мамину могилу, погомоніла з мамою й пішла додому збиратися в дорогу. Уже була неподалік оселі, коли зустріла Ніну.

– Олесько, я так рада тебе бачити! – Ніна кинулась її обіймати. – А я збиралась до тебе зайти.

– А ми зустрілися на дорозі! Як ти, Ніно?

– Усе, як раніше. Влаштувалася прибиральницею, платять мало, але ж живу вдома. Я ось що хотіла сказати, – Ніна усміхнулась, узяла під руку Олесю. – Запрошую тебе на свій день народження.

– Чекай, здається, у тебе він був майже місяць тому.

– Ну то й що? Я не святкувала, бо не було за що і з ким. Наразі отримала зарплату, тож приходь сьогодні ввечері до мене, посидимо, згадаємо дитинство, те-се, полялякаємо по-дівчачому.

– Можемо сходити в кафе, поласувати морозивом, – запропонувала Олеся.

– Якщо ти про батьків, то їх не буде вдома.

– Ще хтось буде? – запитала Олеся.

– Навіщо нам ще хтось?! Лише колишні, ні, давні подруги! Домовились?

– Гаразд, – погодилась дівчина.

Олесі не дуже хотілося провести ще одну добу вдома, але й відмовити Ніні було б нечемно. Подарунка для Ніни не мала, тож дівчина вирішила подарувати гроші, щоб подруга могла сама придбати собі щось необхідне. Надвечір Олеся почала збиратися, і, на її подив, Костя не чіплявся з питаннями, куди вона йде.

У Ніни вже був накритий стіл. Наїдки доповнювала літрова пляшка самогону, біля неї – дешеве червоне вино. Серед мисок і тарілок Олеся помітила півлітрову пляшку соку. «Буде що пити», – подумала, сідаючи за стіл.

Ніна була надто весела та збуджена. Вона голосно розмовляла, без упину припрошуючи Олесю їсти й пити.

– Ну хоча б сто грамів потягни! – тицяла під ніс Олесі стопку зі смердючим самогоном. – За компанію! Чи гидуєш? Ти ж тепер у нас міська! А хто я? Донька алкоголіків, селянка, приби-раль-ни-ця!

– Ніно, не чіпляйся! Ти ж знаєш, що я таку гидоту не п’ю!

– То скуштуй винця! Солодке! Зуб даю! – подруга дихала їй в обличчя перегаром.

– Я буду пити сік, – категорично заявила Олеся. – А ти пий, що хочеш.

– Гаразд! Одну сєк! – Ніна дістала з кишені мобільник. – Вийду ненадовго, мені потрібно зробити один важливий дзвінок!

Похитуючись, невпевненими кроками Ніна вийшла з кімнати, й Олеся полегшено видихнула. Вона вже шкодувала, що погодилася прийти сюди. «Краще було привітати її на дорозі, дати гроші на подарунок, а самій повернутися в Луганськ і побути зайву годинку з Кариною», – подумала дівчина.

З того часу, як подруги влаштувалися на роботу, бачилися рідко. Зміни по дванадцять годин, Карина працювала в іншому відділі магазину, а сама Олеся взагалі не хотіла брати вихідні, щоб накопичити відгули та поїхати до Ігоря.

Повернулася Ніна, й Олеся сказала, що сходить у туалет. Коли вона повернулася до хати, там за столом уже сидів Костя.

– Він тут… Проходив повз і завітав! – пояснила Ніна.

– Не заважатиму? – запитав Костя.

– Чому мене питаєш? Я тебе не запрошувала, господиня тут Ніна, – стримано відповіла Олеся.

Костя з Ніною наливали собі, чаркувалися, голосно розмовляли, а Олеся сиділа, попиваючи сік, і думала, що час іти звідси.

– Ніно, дякую за гостинність! – сказала вона. – Ще раз вітаю тебе зі святом та піду вже додому.

– Чому? – в один голос запитали Костя та Ніна.

– Мені завтра зрання потрібно повернутися в Луганськ, – сказала Олеся.

Вона не зрозуміла, чому в неї раптом запаморочилося в голові, зашуміло. Олеся підвелася й одразу була вимушена присісти на стілець.

– Що з тобою? Тобі зле? – схвильовано запитала Ніна. Олеся зробила кілька глибоких вдихів – полегшало.

– Здається, минулося, – невпевнено промовила вона. Дівчина подумала, що то все від неприємного запаху в кімнаті та від смороду самогону.

– Ви тут продовжуйте, а я вже піду, – сказала Олеся. Вона хотіла підвестися, але Костя вчепився їй у руку.

– Ні, ні! Ми тебе нікуди не відпустимо! Так, Ніно?

– Пусти! – Олеся смикнула руку.

– Гаразд! Підеш додому, але після того, як з нами вип’єш! – сказав Костя, подаючи їй склянку з напівпрозорою рідиною.

– Ти ж знаєш, що я не п’ю.

– А за здоров’я подруги? Ні, так не вийде! Хочеш показати, що вона ніхто, а ти – цяця? – патякав п’яний Костя.

– Отож! Ніякої поваги до подруги! – плаксивим голосом промовила Ніна.

– Чула? Доведеться випити, щоб показати, що ти – така, як ми всі! – наполягав хлопець. – Випий до дна і йди!

Вони удвох обступили Олесю. Дівчину нудило від оточуючих запахів, вона хотіла вирватися, але Костя й Ніна її силою тримали.

– Та йдіть ви знаєте куди?! – психанула Олеся. – Давайте вже цю кляту чарку!

– О! Це по-нашому! – весело сказав Костя.

Дівчина, поморщившись і намагаючись не дихати, пригубила, але Костя міцно притиснув до її рота чарку, й Олеся, ледь не задихнувшись, вимушена була все проковтнути. Її аж пересмикнуло від гидування. Вона схопила пляшку з соком і допила його до кінця.

– А тепер закуси! – Костя підсунув їй тарілку зі смаженою картоплею.

Олеся побачила бруд на обідку й відсунула її від себе. Дівчину нудило, навколо все хиталося, втрачало чіткі образи, розпливалось, як у густому тумані.

– Мені… тре…ба відпочити, – промовила, ледь ворушачи язиком.

– Я тобі допоможу! – кинулася до неї Ніна.

Костя відштовхнув її вбік, узяв Олесю під руку.

– Я сам! Піди полежи! – сказав він.

Олеся не розуміла, що з нею відбувається. Хотілося спати. Очі самі заплющувалися. Вона намагалася сказати, що піде додому, але язик її не слухався – він ніби задерев’янів у роті. Коли відчула, що лежить на ліжку, – заплющила очі. У голові коїлося щось незрозуміле.

Олеся знову розплющила очі. Повіки важкі, образи розпливалися перед зором, коли ніби в тумані побачила обличчя Кості.

– Олесю, люба, – долинув до її затуманеної свідомості голос чоловіка.

Вона хотіла сказати, щоб той ішов геть, та лише промугикала щось незрозуміле. Олеся погано усвідомлювала, що відбувається, але зрозуміла, що Костя стягує з неї одяг. Слабкими руками вона відштовхувала його від себе, але сили її покидали. Він важко дихав, коли опинився над дівчиною. Олеся відчула, як чоловік навалився на неї всією своєю вагою, і ледь не задихнулася.

– Ні, – змогла видавити із себе, коли він увійшов у неї, боляче і грубо.

Олеся штовхала Костю від себе, але він цілував її в шию, обличчя, губи, і вона не могла відбитися від ґвалтівника – сили її покинули. Вона відчула, що провалюється в пітьму – і все навколо зникло…

Олеся розплющила очі й одразу ж зажмурилася від яскравого світла. Голова гула, у вухах дзвеніло. Вона згадала вчорашній вечір, торкнулася руками свого оголеного тіла. Дівчина різко підскочила з ліжка й ледь не знепритомніла. Дала собі відпочинок, почекала, поки навколо неї перестане все кружляти, встала й пошукала очима одяг. Він був розкиданий по всій кімнаті. Олеся швидко вдяглася, вийшла в іншу кімнату. На столі – порожні пляшки, стопки, недоїдки на тарілках і стійкий запах спиртного. Її одразу знудило й вирвало на підлогу.

– Ніно! – покликала вона хрипким голосом.

Ніхто не обізвався. Олеся вийшла з хати, де все смерділо самогоном, сечею і брудом, вдихнула свіже повітря.

– Ніно, ти де? – погукала ще раз.

Подруги ніде не було видно. Ще раз прокрутивши в пам’яті все, що з нею відбулося ввечері, Олеся впала у відчай. Вона не знала, що робити, але якби зараз на очі потрапили Ніна або Костя, ладна була б їх убити. Дівчина повільно почалапала додому. На очі наверталися непрохані сльози, і вона їх утирала долонями.

Удома була Раїса Іванівна.

– Прийшла? – глипнула на неї жінка. – Можна було б щось допомогти, так гуляла цілу ніч. Я ось прала сама.

Жінка поставила на землю таз із випраною білизною, заходилася її розвішувати на мотузці.

– Де Костя? – запитала Олеся.

– На роботі. Де ж йому ще бути? Мій син якщо й гуляє, то на роботу йде вчасно.

Олеся мовчки пішла до хати. Вона взяла великий банний рушник, нижню білизну та сарафан, пішла за будинок до літнього душу. Вода в металевому баку ще не нагрілася як слід на сонці, але Олеся цього не помічала. Вона милила тіло гелем, терла до болю мочалкою, беззвучно плакала, і вода змивала з неї бруд учорашнього вечора і сльози заразом. Олеся схаменулася, коли у великому баку скінчилася вода. Вона довго й ретельно витирала тіло, потім вдягла чистий одяг, повісила на гачок рушник і пішла до хати збиратися. За кілька хвилин вона вже мчала на автобус.

Розділ 26

Карина повернулася додому й не впізнала Олесю. Подруга лежала на ліжку, закутавшись у ковдру, заплакана, з відреченим поглядом. На питання Карини, що сталося, Олеся нічого не відповіла, лише великі горошини сліз тихо скотилися на подушку. Напоївши подругу чаєм з м’ятою та медом, Карина змогла з нею поговорити й усе дізнатися.

– Тварюка! – обурилася дівчина. – Ні, дві тварюки! Нелюди! Як вони могли?! Ти мусиш звернутися до міліції! Було зґвалтування, і того негідника повинні покарати! Я зараз же телефоную!

– Не треба, – тихо промовила Олеся. – Мені соромно.

– Тобі соромно? А йому ні?! Де його номер? – Карина схопила Олесин мобільник, почала гортати списки абонентів. – Я сама з ним зараз поговорю!

– Що ти йому скажеш? Насваришся пальцем? – Олеся гірко всміхнулась. – Це кінець.

– Чому кінець? Це йому кінець!

– Як мені жити далі?

– Зараз я спитаю в цього негідника, як тобі жити!

Карина була налаштована рішуче. Вона знайшла в списку номер телефону Кості, набрала його.

– Це Костя? – запитала дівчина.

– Так! А ти хто і чому дзвониш з чужого телефона? – почула вона грубий чоловічий голос.

– Я – Карина, подруга Олесі. Зараз ти, тварюко, приїжджаєш до нас, ми викликаємо міліцію, і ти сам пишеш зізнання у зґвалтуванні! – нервово заявила дівчина.

– Я?! І кого це я ґвалтував?

– Не клей дурня! Олесю!

– Карино, ти не сповна розуму?! Олеся сама цього хотіла! Спитай у неї.

– Уже спитала. Костю, я не жартую! Або ти зараз же приїздиш сюди, або я телефоную в міліцію! – прокричала Карина у слухавку.

– Не треба, прошу тебе, – тихо озвалась Олеся. – Я не можу його бачити.

– Диктуй адресу, – сказав Костя.

Олеся знову натягнула на себе ковдру. Було спекотно, але її чомусь морозило.

– То нервове, – сказала їй Карина.

– Навіщо ти його покликала?

– Якщо сам не зізнається, то викличемо міліцію, і нехай усе з’ясують.

– Тоді про все дізнається Ігор. Я його втрачу. Я втрачу рідних, які мені не пробачать, – тихо промовила Олеся. – Мені їх шкода.

– А себе тобі не шкода? Будеш їздити додому, і Костя щоразу над тобою знущатиметься. Ти цього хочеш?!

– Ні. Я не знаю, чого я хочу, що мені робити і як жити. Карино, як це принизливо! Його руки торкалися мого тіла, він мене цілував, а потім… Він гидкий і бридкий! Ненавиджу його!

– Уявляю!

– Я взагалі не розумію, що було зі мною. Так, я випила той самогон, але ж не стільки, щоби втратити змогу рухатися. Невже я так сп’яніла від нього?

– А ти не думала, що Костя міг туди щось підсипати?

– Я нічого такого не помітила. Пили всі з однієї пляшки, і Костя при мені наливав із неї той клятий самогон. До цього я пила лише сік, який сама відкривала.

– Ось приїде Костя й спитаємо в нього!

Олесі хотілося стати невидимою, розчинитись у повітрі, коли почула голос зведеного брата. Сором обпік її з ніг до голови, і знову в пам’яті зароїлися спогади про вчорашній вечір. Олеся чула, як він привітався з Кариною й спитав, де Олеся. Дівчина почула, як наближаються його кроки до кімнати, і всередині все заклекотіло від люті. Ледь Костя з’явився перед нею, Олеся скочила з ліжка, підбігла до нього і з розмаху вліпила ляпас по обличчю. Він відсахнувся вбік. На мить у його очах промайнув вогник люті, потім погляд пом’якшав і став ніби здивованим.

– Олесю, за що?!

– Ти не знаєш, за що?!

Вона вдарила ще раз. Костя стерпів.

– Ще раз! – сказав він, підставляючи щоку.

Олеся з розмаху вдарила ще. І ще. Вона била щосили, ридаючи, лютуючи, вкладаючи в ляпаси всю ненависть до цієї людини. Карина підбігла до подруги, схопила її за руки.

– Олесю, прошу тебе, отямся, – попросила вона.

Карина повела Олесю до ванної кімнати, умила її холодною водою з-під крана, витерла лице.

– Усе, заспокойся. Ходімо поговоримо з ним.

Усі втрьох пішли на кухню, сіли за стіл. Олеся не відпускала руку Карини, не дивилася на Костю. Розмову почала Карина. Дівчина ще раз повторила свою вимогу – зізнатись у зґвалтуванні.

– Ніхто її не чіпав, – сказав він. – Олеся пішла до Ніни на день народження, вони там сиділи, їли-пили, не знаю, що ще робили, а коли я випадково зайшов до Ніни дорогою з роботи, вони обоє вже були напідпитку.

Олеся сумно всміхнулася кутиками губ.

– Що було далі? – допитувалася Карина.

– Далі? Я також випив із дівчатами.

– Далі!

– Далі Олеся з нами випила самогону й зовсім сп’яніла. Ти ж знаєш, що вона не п’є, тож спиртне подіяло на неї майже одразу. Напевно, їй стало зле, й Олеся пішла в спальню. Ми ще випили по сто грамів із Ніною, і я зайшов до Олесі, щоб подивитися, як вона там, – розповідав Костя.

Олеся знову переживала ті події, і їй стало зле. Не підводячись зі стільця, вона повернулася до Кості спиною, узяла зі столу чашку, налила в неї з крана води, випила раз, потім удруге.

– Олеся була в ліжку гола, – продовжив Костя. – Алкоголь подіяв на неї збуджуюче, і вона покликала мене до себе. Я підійшов, вона схопила за руку й притягла до себе. А я що? Я – чоловік! Коли перед тобою така гарна дівчина та ще й гола… Що я мав робити?

– Ти все брешеш! – сказала Олеся, не повертаючись. – Навіщо? Не хочеться за ґрати? А доведеться! Карино, викликай міліцію. Я згодна пройти медичну експертизу.

– Проходь! Але спочатку тебе змусять пройти експертизу на алкогольне сп’яніння, – сказав Костя майже спокійно. – Упевнений, що вона підтвердить, що і я, і ти вживали алкоголь. Чи не так, Олесю?

– Як і те, що ти мене зґвалтував, – додала Олеся.

– Я тебе не ґвалтував, ти сама цього хотіла, – карбуючи кожне слово, сказав Костя. – Навіть є свідок!

– Ніна? Вона не зможе збрехати! Ми з нею дружимо із самого дитинства! – нервово промовила Олеся. – Каринко, де мій мобільник? Я зараз зателефоную й поговорю з нею!

Костя зголосився принести телефон. Він пішов у кімнату, приніс мобільник, поклав на стіл. Олеся розвернулась, узяла його, набрала номер Ніни, увімкнула голосний зв’язок, щоб розмову чули присутні.

– Ніно, привіт, це я! – сказала Олеся. – Тут у нас Костя. Він, як ти знаєш, мене зґвалтував.

– Костя?! Тебе? – перебила її подруга. – Олесю, не сміши мене! Ти була п’яна як чіп і сама його затягла в ліжко! – розсміялася Ніна. – Ти й справді нічого не пам’ятаєш? Я заглянула в кімнату, а ви там таке на ліжку витворяли!

– Ніно, як ти можеш?! Навіщо ти брешеш?! – обурилась Олеся.

– Я брешу? То ти вирішила обмовити хлопця! Навіщо це тобі, Олесю? Хочеш від нього отримати гроші? Так і скажи, а то почала фантазувати!

– Ніно, ми ж дружили з тобою стільки років, – почала Олеся, і голос її зрадницьки затремтів. – Прошу тебе, скажи правду! Це для мене так важливо!

– Олесю, дорогенька, та хіба я коли тобі брехала?! Я завжди тобі допомагала. Пам’ятаєш? Гроші давала, коли ти жила в інтернаті, і зараз ладна чим завгодно допомогти. Але брехати… Вибач, Олесю, я не можу!

Олеся відімкнула телефон, перервавши розмову, яка не мала сенсу. Було зрозуміло, що Ніна покриває Костю й Олесі не вдасться нічого довести в міліції.

– Двоє проти однієї? – сказала Олеся, уперше боковим зором поглянувши на Костю.

– Олесю, вислухай мене, прошу, – мовив Костя.

– Кажи.

– Ми переспали, але я не якась тварюка. Я одружуся з тобою, ти не думай! Я не покину тебе! Я справді тебе кохаю, і нехай учорашня подія буде початком нашого спільного щасливого подружнього життя! – випалив він.

– Ти… Ти збожеволів! – скрикнула Олеся. – Мало тобі того, що принизив мене?! Ти знав, що в мене є хлопець! Як ти міг?!

Олеся схилила голову й невтішно розплакалася.

– Хлопець, кажеш? – Костя підвівся. – Забудь про нього. Він тепер не схоче тебе бачити.

– Ну ти й паскуда! – вигукнула Карина. – Геть звідси!

– І піду. А ти, Олесю, заспокійся та подумай над моєю пропозицією.

– Чекай на повістку з міліції! – сказала йому Карина, штовхаючи в плечі до виходу.

Чоловік забрав пакет у коридорі, мовчки пішов, дівчина замкнула за ним двері. Карина довго втішала Олесю, яка ніяк не могла заспокоїтись. Коли всі сльози були виплакані, Олеся сказала:

– Як мені завтра йти на роботу?

– Не зрозуміла, – Карина глянула на подругу.

– Мені здається, усі знають, що зі мною трапилось.

– Та звідки їм знати? Я мовчатиму, Костя не скаже. Може, усе-таки напишеш заяву на нього?

– Ні. Він має рацію. Я нічого не зможу довести, бо сама прийшла до Ніни, сіла за стіл… Як я доведу, що мене змусили пити? Бач, як Ніна заговорила! А я ще вважала її подругою!

– Вийдеш на роботу, розвієшся, швидше все забудеться.

– Мені здається, що всім стороннім видно на моєму тілі дотики його рук, ті огидні поцілунки й усе-все! Ні, я не піду! Я взагалі нікуди не піду!

Карина бачила, що Олеся знову на межі істерики, тож у відчаї зателефонувала на роботу й сказала, що подруга захворіла і їй потрібні кілька вихідних. Потім Карина збігала до аптеки, купила заспокійливе та снодійне.

Розділ 27

Найбільше Олесю тривожило те, як вона має зустрітися з Ігорем і розповісти, що з нею трапилося. Вона не знала, як таку новину сприйме коханий і чи зрозуміє, чи зможе пробачити й бути з нею. Своїми сумнівами поділилася з Кариною.

– Ти зовсім здуріла таке розказувати своєму хлопцеві?! – емоційно відреагувала Карина на цю заяву. – У жодному разі не кажи! Він ніколи не повинен про це дізнатися! Якось я читала про випадок, коли зґвалтували жінку. Її чоловік співчував, шкодував, але лягти в одне ліжко так і не зміг. Зрештою він її покинув. Ти цього хочеш?

– Я вважаю, що в стосунках двох закоханих не може бути таємниць. Не з приховування правди повинні починатися стосунки.

– Це просто замовчування одного-єдиного факту заради вашого спільного майбутнього. Вважай, що це тобі наснилося, а сон колись забудеться, – сказала вивагом Карина.

– Ні, я постійно буду згадувати ту ніч.

– Час лікує. Усе забувається, відходить у далеке минуле, залишаючи нам спогади, які лише іноді спливатимуть у пам’яті. З часом усе хороше залишиться серед спогадів, витіснивши лихе. Своїм зізнанням ти можеш поставити жирний хрест на стосунках із Ігорем.

– То, виходить, мені потрібно буде завжди брехати? – Олеся гірко всміхнулася.

– Не брехати, а просто промовчати. Подумай над моєю порадою й не поспішай зробити помилку – їх і так вистачить на нашому життєвому шляху.

– Я подумаю, – зітхнула Олеся.

Вона з нетерпінням чекала дзвінка від коханого, а ще більше його боялася. Як на лихо, Ігор зателефонував того ж вечора.

– Привіт, моя кохана! – почула вона в слухавці такий рідний голос, і горло стиснув спазм.

– Привіт, – мовила стиха.

Юнак щось говорив, але Олеся погано сприймала інформацію. Перед очима знову був Костя, який нахабно лапав її тіло, навалювався на неї, сопів та неприємно хіхікав.

– Що з тобою, Олесю? Ти не захворіла? – запитав Ігор, відчувши щось не те.

– Та ні… Трохи голова болить, – промовила Олеся, ледь ворушачи пошерхлими від хвилювання губами.

– Хочеш, я все покину й приїду до тебе?

– Ні! – злякано промовила дівчина. – Не треба!

– Але чому?!

– Мені треба на роботу, – збрехала дівчина.

Ігор попрощався, й Олесі стало ще гірше, ніж до розмови з ним. Вона відчувала себе зрадницею, і думки про те, що потрібно про все розказати Ігореві, знову зароїлись у голові. Вона була на розпутті. З одного боку, була впевнена, що не можна жити в брехні, з іншого – боялася втратити своє кохання. Дівчина знову згадувала минулорічну весну, наповнену ароматом бузку, жасмину та їхнього кохання. Тоді було відчуття, що таких весен буде в їхньому житті ще багато і ніколи не скінчиться доріжка, якою вона йшла з коханим поруч, узявшись за руки. Незабаром зацвіте бузок знову, та чи буде весна такою, як торік? Цього Олеся не знала, тому жила лише тією весною, яка подарувала їй справжнє кохання.

Лікування трохи допомогло Олесі впоратися з відчаєм. Вона була пригнічена, сумна й мовчазна, коли довелося вийти на роботу. Дівчині все ще здавалося, що люди навколо неї знають про її приниження, тож покупцям відповідала тихо, невпевнено, часом розгублено. Вона намагалася не дивитися людям у вічі, ніби вони знали про її біду. Це помітив директор відділу й запросив дівчину до кабінету для розмови. На його питання «що сталося» Олеся сказала, що все ще болить голова.

– Я розумію, що ти можеш хворіти, – сказав директор з притиском, – але на роботі маєш виконувати свої прямі обов’язками. Тобі потрібні ще вихідні?

– Ні, не треба, – сказала Олеся.

Вона подумала, що їй важко зараз повернутися до нормального стану, але вдома залишатися на самоті зі своїми думками було не легше. «Краще вже бути серед людей, – вирішила вона, – так швидше повернуся до життя».

Дівчина перепросила й пообіцяла впоратися з роботою. Перемагаючи себе, намагалась усміхатися покупцям, давати поради щодо певного товару. З кожним наступним днем вона втягувалась у роботу, яка її відволікала. Найтяжче було ввечері, коли поверталася додому. Нормально їсти не могла, спати без снодійного не виходило. Перед телефонними розмовами з Ігорем доводилося пити заспокійливе. Олеся відчувала себе, як зламаний механізм годинника, що все ще працює, відраховуючи час, але вказує неправильно. Вона не знала, що з цим робити, і була в розпачі. Іноді поривалася все розказати Ігореві, потім її щось зупиняло. Олесі безмежно хотілося повернути час назад, бути в тій їхній тихій, сповненій надій весні, коли душа літала над землею, уквітчана коханням. Олеся думала, що найкращим заспокійливим було б загорнутися в обійми коханого, але не могла з ним зустрітися. Дівчина не уявляла, як зможе подивитися йому в очі, приховуючи свій сором.

– Я зовсім заплуталась, – зізналася вона подрузі. – Не знаю, що робити, як жити далі. Скільки мені ще відтягувати зустріч із Ігорем?

– Може, і справді краще вам зустрітися? Поруч із ним ти б заспокоїлась і швидше забула всі неприємності.

– Мені здається, що Ігор про них здогадується.

– Олесю, не фантазуй! Звідки він може знати? Ти зараз знервована, тому не сприймаєш речі реально. Нехай приїжджає – і все буде добре, ось побачиш!

– Мені б твій оптимізм! – сказала Олеся.

Вона й справді вже налаштувалася на зустріч із Ігорем, вирішивши: що має статися – нехай буде, від долі не втечеш. Для цього дівчина працювала без вихідних, щоб узяти відгули. Як на лихо, зателефонувала мачуха й знову почала скаржитися, що їй самій не впоратися на городі.

– Я не приїду! – категорично заявила Олеся. – Нехай вам Костя допомагає.

Після цієї розмови зателефонував батько. Він також наполягав на тому, щоб Олеся приїхала додому. Дівчина вирішила, що потрібно сходити на могилу матері, прибрати там, бо ніхто цього не зробить. Їдучи додому в маршрутці, вона подумала, що її поїздка – чергова втеча від зустрічі з Ігорем. «Я обманюю коханого та брешу сама собі», – подумала вона, ідучи додому.

Олеся не переймалася зустріччю з Костею: вона його просто ненавиділа. «Головне втриматися й не вбити цього козла», – налаштовувала себе, переступаючи поріг будинку.

Розділ 28

Раїса Іванівна поралася на городі, коли Олеся увійшла до хати. Дівчина пішла у свою кімнату. Тут було все, як раніше: її ліжко, лялька на столі, тумбочка зі зламаним Костею замком.

– Якби ж то він зламав лише замок, – зітхнула Олеся, – він зламав моє життя.

Олеся переодяглася в домашній одяг, дістала з сумки тести на вагітність. Вона їх придбала тижнів зо два тому, коли перша здогадка дала про себе знати. Щодня вона діставала їх, але потім відкладала, не наважуючись зробити перевірку. Олеся придбала два тести від різних виробників. Колись чула від жінок, що вони можуть давати хибний результат, тож для певності мала перевірити двічі.

– Потрібно бути сильною! – казала вона собі, тримаючи тести в руках.

Їй було нелегко зважитися, але саме тут, удома, вона була більш рішучою. Олеся пішла до туалету, поки нікого не було в хаті. Поглянувши на риски, Олеся ледь не зомліла. Її найстрашніші здогадки справдилися – вона була вагітна.

– Ні, не може бути! Тест помилився! Таке буває! – шепотіла вона, розпаковуючи наступну коробку.

Вона зробила повторний тест – результат був позитивний. Олеся загорнула тести в шматок газети, викинула їх у сміттєве відро на кухні. У розпачі вона просиділа у своїй кімнаті добру годину. Думки покинули її, залишивши на душі порожнечу.

До хати зайшла мачуха попити води. Жінка побачила Олесю, зраділа, що прибула поміч.

– Не допросишся тих чоловіків, щоб допомогли на городі, – скаржилася вона. – Їм легше дрова рубати, ніж скопати грядки. Тож, Олесю, знову все звалили на нас із тобою. Ти мене чуєш?

– Так, – кивнула дівчина на знак згоди. – Ходімо на город.

Олеся відійшла подалі від мачухи й почала завзято працювати. Вона думала про те, що все мало бути інакше. Вони повинні бути разом з Ігорем, а коли трапилося б завагітніти – то був би найщасливіший день у їхньому житті. Діти повинні бути в радість. А як бути їй, коли перша вагітність – не за щастя, а як кара? Тишком-нишком позбутися дитини й забути про цей гріх? Не залишати ж її, зачату від насильника?

По обіді Олеся повернулася до хати, стомлена, розгублена, сама не своя. Батько був уже вдома, тож зрадів доньці, яку давно не бачив.

– Лесю, ти чому не приїздиш додому? – допитувався він. – Чи ми тебе чимось зобидили? Так скажи нам!

– Ні, усе добре, тату! – Олеся натягнуто всміхнулася. – Роботи багато, вихідних не дають, а час такий, що потрібно триматися на роботі. До того ж, неспокійно було в Луганську.

– Тепер усе буде добре! – із захопленням промовила Раїса Іванівна. – Ось у травні відбудеться референдум, люди висловлять своє бажання – і буде все добре!

– Ну все! Почалося! – невдоволено промовила Олеся й пішла з хати.

Вона вийшла з двору, побачила сусідку, підійшла до неї.

– Олесю, вітаю! Давно тебе не бачила! – привіталася Лідія Василівна. – Маєш гарний вигляд, але якась бліда. Чи не хворієш, бува?

– Та ні, трохи стомилася на городі. А ви як тут?

Олеся недовго говорила із сусідкою, коли до них підійшла Ніна, привіталася.

– Дівчатка, не буду вам заважати, – сказала сусідка й пішла до двору.

Це була перша зустріч після того гостювання.

– Ну, привіт, «подружко»! – сказала Олеся, буравлячи Ніну поглядом. – Як тобі живеться після твого дня народження? Чи спокійно? І з якою совістю?

– У чому ти мене звинувачуєш?

– Скажеш, нема в чому? Подивись мені у вічі та скажи, що вчинила по-дружньому!

Ніна відвела погляд убік, зітхнула.

– Так, визнаю, що підсипала тобі в сік снодійне. Лише в цьому моя провина, – промовила згодом і подивилася на Олесю.

– Снодійне? Ти мене напоїла снодійним?!

– Так! Але це не злочин.

– Навіщо?!

– Бо мені подобається Костя! Я хотіла, щоб тебе розморило і ти пішла додому спати, а ми залишилися з ним наодинці. Я ж не думала, що ти питимеш самогон. Ти сама винна, що погодилася випити.

– Ви мене змусили!

– Ти й не дуже опиралася.

– Можливо, бо твоє снодійне подіяло. Ти могла мене зупинити!

– Як? Коли Костя поїв тебе з чарки! І де ти взялася на мою голову?!

– Тобто снодійне змішалося зі спиртним – і мені стало зле, – розмірковувала Олеся. – А я ніяк не могла второпати, чому мені так стало зле, коли випила не так уже й багато.

– Я не винна! – повторила Ніна. – Того, що сталося, я не хотіла. Можливо, навіть більше, ніж ти сама.

– Коли я була беззахисна… Чому ти не захистила мене? Олеся дивилася прямо в очі колишній подрузі.

– Що я мала робити?! – нервово сказала Ніна. – Стягнути Костю з тебе?! Залюбки це б зробила, але не могла! Розумієш, не могла!

– Дякую, «подружко», за все!

– Це така подяка за те, що я тебе стільки разів виручала? За те, що крала гроші в батьків, щоб дати їх тобі? За мобільник, який сперла в одного п’яниці, батькового друзяки? Ти знаєш, що мені було тоді? Батько за нього віддавав свої гроші! А скільки разів мене мати ременем лупцювала за те, що крала гроші для тебе?! Ось за все це ти мені дякуєш?

– Скільки я тобі завинила? Порахуй, я все поверну!

– Я від душі! А ти…

– Ніно, я вдячна тобі за те, що ти мені допомагала, – уже спокійніше промовила Олеся. – Але те, що ти зробила тоді… Це не можна пробачити. Ти зламала моє життя. Гроші можна заробити, повернути борг, а життя назад не повернеш. Тож віднині я тебе не знаю, а ти – мене. І нехай наші шляхи більше ніде не перетинаються!

Дівчина кинула на Ніну презирливий погляд і пішла не оглядаючись.

– Не зарікайся, Олесю! – почула позад себе.

Олеся знала, що незабаром додому прийде Костя. Вона не хотіла його ні бачити, ні чути, тож узяла з дому сапку, нарвала в садку тюльпанів і пішла на кладовище. Дівчина згребла торішню суху траву, почистила сапкою навколо могили, поклала квіти, привіталася з матір’ю. Вона довго не наважувалася розповісти про свої біди, сиділа навпроти пам’ятника й мовчки дивилася на портрет. Їй здавалося, що цього разу мати її засуджує й дивиться на неї з докором і сумом. Зрештою, Олеся все розказала – і ніби легше стало на душі.

– Матусю, не засуджуй мене, прошу тебе, – говорила стиха. – Знаю, що сама в усьому винна. Не потрібно мені було йти до Ніни того вечора. Та якби ж я знала, що мене зрадять ті люди, які були поруч зі мною! У підступності та підлості Кості я не сумнівалася, але Ніна… Я не очікувала від неї такого. Можливо, вона й справді не хотіла, щоб так сталося, але навіщо підсипала мені снодійне? Чи не простіше було б просто шепнути мені на вухо прохання піти додому? Мамо, я так заплуталася й не знаю, що мені робити. Знаю лише одне: мій щасливий світ був зруйнований тієї ночі. А як жити далі? Позбутися небажаної вагітності? Не мовчи, мамо, порадь, що мені робити. Благаю!

Сльози котилися без упину по її щоках. То були сльози відчаю й безпорадності. Рішення мала прийняти вона сама, бо поруч неї не було рідної людини, яка б допомогла, порадила, заспокоїла. З нею завжди Карина, добра, лагідна й вірна подруга, але ж вона все одно не рідна. Олеся розуміла, що не має права на помилку, бо один хибний крок – і своє майбутнє може зруйнувати власними руками. Вона не хотіла думати про те, що назавжди втратить Ігоря. Покохати так уже ніколи нікого не зможе. Незабаром прийде час відкривати передостанній лист від матері.

– Матусю, ти завжди мені допомагала порадами, – промовила Олеся, – тож вірю, що й у цьому листі знайду відповідь на всі свої питання. Ще раз прошу тебе: вибач мені! Якщо навіть я не справдила твоїх надій.

Олеся попрощалася з мамою й повернулася додому. Костя вже прийшов з роботи й купався в душі. Вона непомітно прослизнула у свою кімнату, щільно зачинила за собою двері. Доньку покликав вечеряти батько, але та сказала, що не голодна, і не пішла. Вона прислухалася до того, що відбувається в хаті. Було чути стишені голоси на кухні, брязкання посуду, потім мачуха з батьком пішли спати у свою кімнату. Стало тихо. Олеся зачекала ще з півгодини й хотіла зателефонувати Карині, але телефона в сумочці не було.

«Здається, я його не викладала», – подумала вона й висипала геть усе з сумочки на стіл. Мобільника не було. Олеся подумала, що надто схвильована, збентежена й розгублена, тож, можливо, діставала його й забула, де поклала. Карина буде хвилюватися, та й Ігор може зателефонувати, тож потрібно було знайти мобільний. Дівчина навшпиньки підійшла до дверей, прислухалася – тиша. Вона прочинила двері, вийшла й одразу побачила названого брата. Він сидів навпочіпки біля грубки, підкладав туди дрова.

– Ніч обіцяє бути прохолодною, – сказав він, – тож вирішив трохи протопити, щоб ти не змерзла.

– Не бачив мій мобільник?

– Олесю, ти подумала над моєю пропозицією? – замість відповіді запитав Костя.

– Що ти маєш на увазі? – уточнила дівчина.

Вона стала навпроти нього, спершись спиною на одвірок.

– Наше одруження. Забула? Не думаю.

– Не сміши мене, – Олеся сумно всміхнулась.

– То ти згодна чи ні? Мені потрібна конкретна відповідь.

– Ні! Ні й ще раз ні! Конкретний який!

Костя вкинув поліно в грубку, і вогонь жадібно лизнув його червоним язиком. Чоловік повернув голову, затримав на дівчині погляд – вона його не витримала, потупилась у підлогу.

– Чому, Олесю? – запитав він.

– Я тебе не те що не люблю – ненавиджу! І ти це знаєш!

– Його кохаєш?

– Так! Я кохаю іншого.

– А він тебе?

– І він мене. Задоволений?

– А в мене є деякі сумніви.

Костя зробив паузу. Його остання фраза спантеличила Олесю. «Може, Костя знає те, чого я не знаю?» – майнула в неї думка.

– Останній раз запитую: підеш за мене? – запитав він.

– Ні-ко-ли!

– А як же дитина? Буде рости без батька?

В Олесі все обірвалося всередині від почутого.

– Яка… дитина? – спитала вона впалим голосом.

– Наша, Олесю, наша дитина.

Він дізнався! Але як? Дівчина нікому про свою вагітність не говорила, навіть Карині, та й сама дізналася нещодавно.

– Ось! – Костя показав тест на вагітність. – Я випадково знайшов у смітті. Здогадатися, чий він, було неважко.

– Ти нишпорив у смітті? – вона іронічно посміхнулася. – То не твоя дитина, заспокійся.

– А я знаю, що моя. Наша з тобою дитина. У неї має бути повноцінна родина. Тож як, Олесю? Поберемося?

– Ти вже чув мою відповідь. Тепер відчепишся? Даси мені нарешті спокій?!

Костя дратував Олесю завжди, а зараз і поготів.

– Ти будеш жити зі мною в спокої. Я ніколи тебе не ображу. Обіцяю! – сказав він.

– Усе! Розмову скінчено! Де мій мобільник? Я не знаю, де його приткнула, а мені потрібно зробити дзвінок.

– Йому?

– Нехай і так.

– Я вже це зробив за тебе. І навіть фото цього тесту скинув йому. Це ж перша звістка про нашу дитину. То чому б не порадіти Ігореві з нашого щастя?

– Що?! Що ти зробив?!

Олеся оскаженіла від гніву й ладна була роздерти Костю на шмаття.

– Так, я знайшов твій мобільник і запросив Ігоря на наше весілля. Навіщо тобі морочити хлопцю голову? Нехай знає правду!

– Ти… Ти… Тварюка! Як ти міг?! Навіщо?

Олеся розплакалася. Костя підвівся, підійшов до неї, хотів обняти за плечі. Олеся із силою відштовхнула його від себе. Її очі були наповнені слізьми й люттю, коли вона скрикнула:

– Зникни з мого життя! Назавжди!

Костя знову присів біля грубки, повільно відчинив дверцята, підкинув дров у вогонь. Олеся попросила віддати їй телефон, але Костя, повернувши голову, лише загадково посміхнувся. «Невже ще щось утнув проти мене?» – з острахом подумала Олеся.

– Ти вийдеш за мене! – упевнено й чітко сказав він.

– Ні!

– Ось це бачиш?

Костя дістав з пакета теку. Олеся ледь не зомліла – то була папка з маминими листами.

– Віддай! То моє!

Вона кинулася до нього, але Костя зупинив, простягнувши руку перед собою.

– Або ти зараз даєш згоду на одруження, або цю писанину я спалю на твоїх очах, – сказав він.

– Ні… Ти не зможеш… Ти не маєш права… – розгублено й схвильовано говорила дівчина, не відриваючи погляд від теки.

– Зможу. Заради того, щоб бути з тобою, я все зможу, Олесю, – спокійно промовив чоловік.

– Ти – злодій. Крадій! Ти вкрав у мене найцінніше.

– Не вкрав, а взяв, коли приїздив до тебе на квартиру. Я навіть не читав, що там написано.

– Костю, віддай, прошу тебе, – зі сльозами на очах попросила Олеся.

– Одне твоє коротке слово «так» – і вона твоя!

Костя покрутив перед собою теку. Олеся впала перед ним на коліна, заломила руки, плачучи, попросила:

– Прошу, благаю, віддай її мені! На колінах стояти буду, проситиму, поки не віддаси! Тобі мало того, що ти згубив моє життя? То віддай хоча б листи від мами!

– Ні. Поки не погодишся.

– Гаразд, спали всі прочитані, віддай мені лише ті два, що лишилися, – просила дівчина.

– Віддам усі до одного – лише твоя згода стати моєю дружиною.

– Я ж тебе не кохаю.

– Я стану добрим чоловіком, і ти мене покохаєш. Олесю, не опирайся. Пробач мені ту ніч, але дай згоду.

Олеся зрозуміла, що вмовляння не допоможуть. Вона втерла долонею сльози, підвелася, знов обперлася на одвірок. Костя відібрав у неї все, що міг. Залишалися лише два непрочитані мамині листи, і це була остання цінність у її житті, яку хотів він зараз відібрати. Костя зателефонував Ігореві й усе розповів. Нахаба і ґвалтівник поставив хрест на їхньому коханні. Вона вагітна від Кості, і про це вже знає Ігор. Усе в її житті пішло шкереберть. Усе було втрачено, тож далі втрачати нічого. Потрібно зберегти хоча б пам’ять про маму, яка, будучи тяжко хворою, останні свої сили поклала на написання листів доньці. І Олеся не може зрадити матір.

– Я згодна, – сказала вона глухим чужим голосом і простягла руку: – Віддай!

Костя притримав теку. Дівчина дивилася на нього з благанням та надією.

– Віддам після весілля, – сказав він.

– Я сказала, що вийду за тебе, тож віддай.

– До твого дня народження лишилося менше місяця. Подамо заяву, і перед весіллям віддам.

– Я зрозуміла, – зітхнула Олеся, і надія в її очах згасла.

– То… можна про це сказати батькам? – запитав він.

– Роби що хочеш, – байдуже промовила дівчина й повільно почалапала до своєї кімнати.

Наступного ранку, коли ще всі спали, Олеся зібралася, узяла на кухонному столі свій телефон, вийшла з двору. Вона перевірила вихідні дзвінки. Костя й справді телефонував Ігореві, також на його номер було відправлено фото з тестом на вагітність.

Олеся пішла на зупинку. Пахло бузком. Той п’янкий солодкий запах сповіщав про прихід весни, але це була вже не її весна.

Розділ 29

Карина не впізнала подругу, коли повернулася додому з роботи. В Олесі був скляний, байдужий до всього погляд, бліде, завмерле обличчя. Здавалося, що з неї витягли душу, залишивши одну тілесну оболонку. Карина кинулася до неї, спитала, що таке трапилося. Олеся тихо, без емоцій, усе розповіла.

– І ти погодилася?! – здивовано скинула вгору брови Карина. – Як, Олесю? Ти ж його не кохаєш! Ось так узяти і втратити кохану людину? Ти погодилася через листи?

– Не тільки. Я втратила Ігоря, і тепер мені байдуже, з ким і де жити.

– Не можна на власному житті ставити хрест. І за своє кохання треба боротися! Ти все обдумаєш й пошкодуєш, що так легко здалася.

Карина не могла заспокоїтися. Вона маятником ходила по кімнаті, намагаючись довести, що не можна втрачати коханого, потрібно щось робити.

– Телефонуй йому! Негайно! – подала подрузі мобільник.

– Що я маю сказати?

– Правду! Якщо кохає – зрозуміє.

– Зізнатися, що я вагітна?

– У всьому зізнатися! – наполягала Карина.

– Я не можу.

– Можеш! Я набираю номер Ігоря.

Карина приклала мобільник до Олесиного вуха.

– Він скинув виклик.

– Ще раз!

– Знову. Ігор не хоче мене знати після розмови з Костею.

– Гаразд. Я сама з ним поговорю!

Карина набрала номер зі свого телефона, привіталася.

– Це Карина, подруга Олесі, – відрекомендувалася вона. – Ігорю, Олеся хоче з вами поговорити.

– Я все вже знаю, – сказав він.

– Ні, не все! Передаю слухавку.

Олеся взяла телефон.

– Ігорю, привіт! – сказала вона. – Я знаю, що тобі дзвонив Костя. Не знаю, що він тобі наговорив…

– Ти справді вагітна від нього? – перебив її юнак.

– Так… Тобто не зовсім… Я… Я того не хотіла, але… – затинаючись, почала Олеся.

– Зрозуміло. І ви одружуєтесь?

– Так наполягає він, але я не хочу.

– Нам нема про що говорити. Усе й так зрозуміло. Дякую за минулу весну, за свято душі, яке ти мені подарувала. Я кохав тебе, справді. Не можу втручатись у ваше життя. Бажаю щастя!

– Ігорю, почекай! Вислухай мене!

– Для сповіді є священики. Вибач. Більше мені не дзвони, – сказав він і відключив телефон.

В Олесі вже не було сил плакати. Вона подала подрузі мобільник, лягла на ліжко.

– Це все. Кінець! – промовила вона.

– Я поїду до нього й усе поясню! Не можна це пускати на самоплив. Він мусить мене вислухати! – нервувала Карина.

– І що з того? Вислухає тебе, дізнається, як усе сталося, і щось зміниться? Ні, моє життя скінчилося, і я сама в усьому винна. Лише я й більше ніхто.

– Досить займатися самокатуванням! У тебе є три тижні для роздумів, а потім я матиму чотири вихідні, і ми разом поїдемо до Ігоря. Ти побудеш у Людочки, а я сама з ним поговорю, усе поясню – і він зрозуміє. Ось побачиш: усе у вас буде добре!

– Оте «добре» в мене вже минулого часу, – промовила Олеся й відвернулася до стіни.

Наступного дня із самого ранку Олеся поїхала до жіночої консультації. Вона вирішила, що не зможе народити дитину від ґвалтівника. «Я ніколи не полюблю цю дитину, вона все життя мені нагадуватиме Костю, якого я ненавиджу, – розмірковувала дівчина, чекаючи під кабінетом гінеколога своєї черги. – Йому скажу, що стався викидень, одружуся, щоб забрати листи, а потім зникну так, щоб він мене не знайшов. Як житиму без Ігоря? Не уявляю, але вірю, що з часом ми зустрінемось, і я зможу все пояснити. Він мене мусить зрозуміти й пробачити».

Олеся здала всі необхідні аналізи. Лікар почала їй розказувати про шкідливість переривання першої вагітності.

– Ви також мене зрозумійте, – сказала їй дівчина, – ця дитина від ґвалтівника. Як я можу її любити?

– Дитина в першу чергу ваша. Ваша!

– Ні! – категорично заявила Олеся.

Костя приїхав наступного дня, привіз документи. Карина спостерігала, як Олеся мовчки склала свої документи в сумочку й пішла за ним із таким виглядом, ніби її вели на ешафот. Карина не наважилася втручатися, але й не знала, як зупинити Олесю й чи варто. Костя з Олесею подали заяву й за місяць мали одружитися.

– У вас буде весілля чи лише розпишетесь і все? – спитала Карина.

– Не знаю. Мені байдуже, – відповіла Олеся.

– Уже батьки знають? Що казав Костя?

– Не знаю, – Олеся стенула плечима й відвернулася до вікна, давши знати, що їй ця розмова неприємна.

За кілька днів вона прийшла до лікарні знову. Лікар її не втішила, сказавши, що наступної вагітності в неї може не бути.

– Який відсоток того, що я зможу ще завагітніти? – запитала Олеся.

– Невеликий. Не поспішайте, подумайте, у вас є ще час.

– Гаразд, – погодилась Олеся.

Її відправили на УЗД, і там сказали, що плід розвивається нормально. На знімку ще не було помітно голівки чи ручок, лише маленький клубочок нового життя. Ледь глянувши на нього, вона сховала знімок у сумочку й швидко вийшла з кабінету.

Олеся жила як уві сні. Їй здавалося: усе, що з нею відбувається, – то лише страшний сон. Вона має прокинутись і знову опинитися в тому житті, де був Ігор і їхнє кохання, щире, непідробне, із запахами тієї неповторної казково-чарівної весни.

Вона не могла спати ночами, а коли забувалась у короткому сні, то йшла дорогою, однією на двох, тримаючись за руку коханого. Навіть уві сні вона відчувала запах повітря, наповненого пахощами бузку, жасмину, квітучих садів та самою весною. Прокидалась уранці й одразу опинялась у жорстокій реальності. Олеся думала про вагітність, прислухалась до себе, клала руку на живіт, де вже билося нове життя, і її починали мучити двоякі почуття. Вона не хотіла цієї дитини, бо та була від Кості, з іншого боку, дівчина відчувала, що вже підсвідомо її любить, таку беззахисну й небажану. Це розполовинене життя виснажувало Олесю, відбирало сили, а час прийняття важливого рішення невблаганно наближався.

– Ти вже вирішила, що робитимеш? – спитала її Карина напередодні візиту до лікарні.

– Так. Я знаю, що робитиму, – спокійно відповіла Олеся. – Можливо, і досі б думала, що найкращий вихід – це аборт, але нещодавно натрапила на одне відео в Інтернеті, яке мене вразило й досі перед очима. Там лікарі стояли над столом, де лежав плід дитини, щойно витягнутий з утроби матері. Навіть язик не повертається назвати його плодом, коли добре вирізняється голівка, маленькі ручки та ніжки. Він був таким маленьким, меншим за мізинець, тільце аж прозоре, таке тендітне, з ніжною шкірою… Дитинка безпомічно рухала ручками, а лікарі сміялися, агукали до неї, ще й ткнули холодним пінцетом.

– Як це? Вони ж лікарі, які давали клятву Гіппократа! – обурилася Карина. – Як можна?!

– Тоді я подумала, що мати дитинки зараз спокійно відлежується після аборту, задоволена, що позбулася небажаної вагітності, а її малятко… – Олесин голос здригнувся. – Я просто уявила, що оте маленьке життя тихо й мирно лежало в материнському лоні, спало разом із нею, харчувалося тим, що й мати, було її кровиночкою. Почувалося затишно й тепло, аж поки його живцем не вирвали з материнського тіла. Йому холодно, страшно, воно задихається, помирає під хіхікання бездушних людей й нічого не може вдіяти. Воно ще не в змозі себе захистити й хоче повернутися до маминого лона, де тепло, спокійно й затишно, проте його мама – не менш жорстока, ніж люди навколо, і ця дитинка має померти страшною смертю. Каринко, я кілька разів передивилася це жахливе відео. Мені було моторошно від того, але тоді зрозуміла, що моя дитинка не винна в тому, що її батько – ґвалтівник, а мати кохає іншого. Вона вже є. Живе зі мною, ми дихаємо разом, харчуємося, спимо, радіємо й плачемо. Ми вже пов’язані одним життям, і я ніколи не зможу допустити того, щоб над нею хтось так знущався, як ті люди. Вона беззахисна перед усім світом, і лише я одна можу її захистити, зберегти, зігріти своїм теплом, подарувати любов.

Карина довго мовчала, обдумуючи почуте.

– Я не думала про це, – сказала вона. – Так, лише ти відповідальна за її життя. Напевно, і справді їй дуже страшно й боляче, коли холодні металеві інструменти живцем розривають навпіл тендітне беззахисне тільце. Це жахливо!

– Я не знаю, як житиму з Костею, – зітхнула Олеся. – Мабуть, моє життя перетвориться на жахіття, але я впевнена, що буду берегти своє маля, любити його… Як моя мама любила мене.

– А я так і не дізнаюся, яка моя мати й чому не шукала мене.

– Ми обов’язково її знайдемо!

– Питання, де її шукати.

– Щось придумаємо, – упевнено сказала Олеся. – Ось тільки не знаю, чи втішить тебе зустріч із нею.

– Іноді потрібно просто відпустити ситуацію, не зациклюватися на проблемі – і тоді рішення саме знайде тебе, – Карина усміхнулась і додала: – Ти диви, яка я розумна! Як заговорила!

Олеся вперше за останній місяць щиро всміхнулась.

Розділ 30

Олеся мала поїхати додому, попри те, що їй дуже не хотілося. Після подання заяви Костя до неї не приїздив, і дівчина була вдячна йому хоча б за це. Телефонували батько й мачуха, Костя – усі наполягали на її приїзді. Отож на вихідні Олеся поїхала в Станицю Луганську.

Мачуха її зустріла, як рідну, ледь не кинулася цілувати, називала донечкою та пригощала смаколиками.

– Олесю, нам потрібно вирішити питання щодо весілля, – сказав Костя.

– Яке весілля? Розпишемося – і все, – відповіла Олеся.

– Як то?! Мій єдиний син одружується, і все тишком-нишком? – обурилася мачуха. – Чи для того я його ростила?

– Ваш син мене зґвалтував, – сказала Олеся. – І якби я не завагітніла, то ніякого весілля б не було. Я не кохаю вашого сина.

– А заміж таки йдеш? – Раїса Іванівна прискіпливо подивилася на Олесю.

– Мамо, ми самі розберемося, – невдоволено сказав Костя. – Не втручайся, прошу тебе.

– Як скажеш. Але я наполягаю на весіллі.

– Доню, може, і справді відсвяткуємо якось? – несміливо промовив батько.

– Відсвяткуємо. Приїдете до нас, посидимо по-домашньому, – сказала Олеся. – На більше я не згодна.

– Нехай буде, як хоче Олеся, – підтвердив Костя.

– Так, то й так, – неохоче погодилася жінка. – Ми з батьком підготуємо вам спальню. Купимо велике ліжко, поставимо у твою, Олесю, кімнату.

– Ми будемо жити в Луганську, – сказала дівчина.

– Де?! На винайнятій квартирі?

– Так.

– А де ж Костик працюватиме?

– Вирішимо потім.

– Усе не як у людей, – буркнула мачуха й поважно понесла своє тіло надвір.

Олеся вийшла з хати, пішла в садок. У далекому кутку юрбилися мальви, мамин спадок, її улюблені квіти. За низеньким дерев’яним парканом, який відділяв садибу від сусідської, вона помітила жінку.

Олеся підійшла ближче, привіталася. Дівчина одразу помітила якусь прохолодність Лідії Василівни, яка зазвичай тепло ставилася до неї.

– Кажуть, що ти заміж за Костю йдеш. Це правда?

– Так.

– За брата?

– За названого брата.

– І все-таки він твій брат.

– Так вийшло.

– Після того, як ти з ним переспала в подруги?

Сусідка явно насміхалася з неї, й Олесі стало ніяково. Вона знітилася, але ось так розвернутися й піти було б нечемно з її боку.

– А у вас як справи? – запитала дівчина.

– У нас добре. Олесю, тобі не соромно було спати з братом?

– Це особисте.

– Ніна одразу цю новину рознесла повсюди. І знаєш, що люди кажуть? Соромлять тебе! Так, саме тебе, а не Костю. Що йому? Він – чоловік, полізе туди, де ноги розставлені. Але ти… Не очікувала такого від тебе. Тьху! Гидота!

Жінка сплюнула й демонстративно пішла. Олеся стояла, мов обпльована. Було відчуття, ніби її роздягли й виставили привселюдно на посміховисько.

– Олесю! – покликав батько. – Ходи обідати! На стіл уже накрили!

На ватяних важких ногах дівчина попленталася до хати. «Добре, що будемо жити не тут», – подумала.

Вона боялася, що Костя прийде до неї в кімнату й почне чіплятися, але він сказав Олесі «На добраніч» і пішов спати до себе. Зранку вона зібралася на зупинку.

– Я проведу тебе, – запропонував Костя.

– Не треба.

– Я приїду.

– У день реєстрації.

– Гаразд. А де житиме Карина?

– Поки що з нами.

Костя посміхнувся й пожартував, що й спатимуть утрьох.

– Не смішно, – сказала Олеся. – Карина не зможе сама оплачувати житло. Тож тобі доведеться змиритися.

– Як скажеш, – погодився чоловік.

За своїми клопотами Олеся забула поцікавитися, як у Карини справи з Валентином.

– Він уже повернувся з Польщі? – запитала Олеся.

– Напевно, що так.

– Ви що, посварилися?

– Ні. Але наразі в групі стільки сепаратистів, що противно туди заходити. Усе радіють, що буде референдум і приєднають частину України до Росії. Тож я, недовго думаючи, психанула й видалилася з групи. Тепер там не буде маячити мій профіль.

– Це я зрозуміла. А Валентин що?

– Звідки я знаю, хто він і чим дихає? Може, також на референдум побіжить.

– А якщо ні? Ти порвала з ним, не знаючи його? Якось нерозумно й не схоже на тебе.

– Та отож! – зітхнула Карина.

– Ти стільки переписувалась із Валиком, то мені здавалося, що ви не байдужі одне одному.

– Так і було! Я зробила помилку й тепер шкодую. Потрібно було написати йому, що я видаляюсь із групи, і знайти місце, де ми могли б спілкуватися. Можна було б у Фейсбуці або в Однокласниках. Я навіть електронну пошту чи номер телефону йому не дала!

– І що ж тепер?

– Шукала його, але не знайшла. І адресу в Сєвєродонецьку його також не знаю, тож вважай, що я його втратила. Так безглуздо все вийшло!

Олеся пожурила подругу, але порадила не втрачати надію знайти свого друга.

– Я знаю, як мені дізнаватися про життя Ігоря! – сказала вона. – Потрібно знайти його в соцмережах!

Дівчата засіли за ноутбуком і згодом знайшли хлопця. Він був зареєстрований в Однокласниках. Олеся глянула на його світлину, і серце ледь не вискочило з грудей. На неї дивився Ігор, і вона могла бачити його! Дівчина надіслала йому запит, але він не додав її в контакти, заблокував. Спробувала Карина набитись у друзі, але Ігор її знав в обличчя й теж не додав у список друзів.

– Я знаю, що робити! – радісно сказала Карина. – Ти створиш нову сторінку з чужою світлиною!

– Тобто я повинна вкрасти чуже фото?

– Якоїсь кінозірки можна.

– Не хочу мати неприємності.

– Тоді я тебе сфоткаю ззаду, щоб не було видно повністю обличчя, лише його частину, – запропонувала Карина.

Дівчата зробили кілька знімків на мобільник, обрали вдалий, і Олеся зареєструвалася в Однокласниках з ноутбука подруги.

– Тепер Костя не зможе бачити цю сторінку, – задоволено промовила Олеся. – Головне, щоб Ігор дав добро.

Хлопець наступного дня додав Олесю, зареєстровану під вигаданим прізвищем, до списку друзів.

Розділ 31

Костя дотримався слова й напередодні дня народження віддав Олесі мамину теку.

– Я не читав, – сказав він. – Якби й хотів, то мені не дуже цікаво.

Олеся подякувала й сказала, щоб він ішов додому. Костя залишився, аби залагодити справи з підготовки до весілля.

– Ходімо виберемо тобі сукню, – запропонував він.

– Я візьму напрокат. Сама.

– Потрібно замовити фотографа.

– Замовляй, якщо тобі треба.

– І столик у ресторані.

– Як хочеш.

– То я піду?

– Іди.

Костя потупцював біля порога й пішов. Олеся полегшено зітхнула, перевірила, чи все на місці в теці.

За день вона з приємним хвилюванням відкрила передостанній лист від матері. Він був не таким оптимістичним і життєстверджуючим, як попередні. Відчувалося: жінка вже знала, що доживає останні дні. Вона писала доньці про те, що життя надто складне й непередбачуване, тому дати поради на всі випадки не можна.

«Зараз я думаю, чи правильно вчинила, залишивши тобі стільки листів, – писала вона. – Коли прийшла в голову думка написати їх тобі, мені вона здалася слушною. Я уявляла, що зможу зробити тобі приємність принаймні раз на рік у твій день народження, а сьогодні вперше в мене виникли сумніви. Нині, Олесю, тобі вже дев’ятнадцять, ти – доросла дівчинка, тож можемо говорити нарівні. Ти вже розумієш, що я померла, і, мабуть, здогадуєшся, у яких муках. Ні, не хочу про це! Незабаром я звільнюсь від пекельних фізичних мук, і смерть стане моїм порятунком. Я надто сильно тебе люблю, і ці листи мали б стати доказом цього. Чому я засумнівалась? Просто уявила, що тато колись приведе в дім іншу жінку, яка займе моє місце. І це природно – він іще молодий чоловік. Не знаю, чи буде та жінка піклуватися про тебе, але любити тебе, як рідну, звичайно, не зможе. Але ти маєш ставитися з розумінням до вибору тата, а я щороку нагадуватиму своїми листами про свою любов до тебе, моя донечко. І чи це правильно? Можливо, ти б звикла до мачухи швидше, якби я не нагадувала про себе? Кажуть, що померлих потрібно відпустити й дати їм спокій. Я ж своїми листами всі ці роки була поруч із тобою, моя донечко. Мені так хотілося, щоб ти не відчувала себе самотньою й позбавленою материнської любові! Зараз я вже засумнівалася, чи мої поради тобі стануть корисними. Усе не передбачиш, і правильну пораду може дати той, хто знає ситуацію в потрібний момент. Я ж лише можу уявити, як ти будеш жити. До речі, щодо уяви. Усі ці дні, коли я пишу листи, намагаюсь уявити, яка ти будеш у десять, п’ятнадцять, двадцять років. Найжахливіше, що твій образ дорослої дівчинки – лише в моїй уяві. Усвідомлювати це, м’яко кажучи, не дуже приємно, краще б я тебе бачила поруч… Доню, вибач. Хотіла ще якісь дати поради, але, напевно, мої хвороба та біль затуманюють свідомість. Маю надію, що завтра в мене вистачить сил написати останнього листа. У нього я вкладу маленький талісман, який тобі допоможе в найтяжчу хвилину, у час випробувань. Який? Нехай це залишиться таємницею на рік, а зараз пробач, моя найкраща у світі дівчинко, якщо мої листи не допомогли, а, навпаки, зашкодили тобі. Я щиро хотіла тебе підтримати. Вибач, якщо не зможу завтра написати востаннє. Люблю тебе! І будь щаслива!»

Олеся кілька разів перечитала лист.

– Моя хороша, найкраща мамо! – тихо промовила вона, притуливши лист до щоки. – Твої листи допомагали мені всі ці роки, тож немає за що вибачатися. Не знаю, як би я жила без них! Незабаром я сама стану мамою й буду любити свою дитину так, як ти мене.

Олесі так защемило в грудях від того, що не можна зараз поговорити з матір’ю! Вона думала про те, що якби ненька зараз була жива, то все було б інакше. Як саме – дівчина не знала, але була впевнена, що такої прикрості в житті не сталося б. А якби було тяжко, то лише на маминому плечі можна порадитися, виплакатися й не хвилюватися, що тебе не зрозуміють. Зараз вона сама вирішує, як жити далі. Дівчина обрала свій шлях, можливо, і хибний, але хто дасть пораду? Хто вислухає, зрозуміє, утішить і порадить?..

У день весілля Олеся була бліда й невесела. Сумними очима вона розгублено дивилася навколо, ніби не розуміючи, що з нею відбувається. Їй самій здавалося, що то не вона, а якась чужа й не знайома їй дівчина у весільній сукні поруч із названим братом, а сама вона лише спостерігає за дійством здалеку. Гарна, молода, з легкою косметикою на обличчі, з незвичною зачіскою, легкою фатою, у сукні з відкритою спиною, стоїть сумна поруч із парубком у новенькому костюмі. Ось ця дівчина з сумними синіми очима ставить підпис, потім чоловік торкається губами її вуст, які застигли й навіть не поворухнулися. Потім дівчина з чоловіком виходять надвір для фотографування, і вже фотограф дивується, чому наречена така сумна й бліда. Він без упину клацає своїм фотоапаратом, бігає навколо пари, намагаючись знайти вдалий ракурс для знімка – і все марно: важко знимкувати печаль на весіллі. Родичі та близькі невеликим натовпом ідуть до ресторану. Там грає музика, наречених вітають, але ту дівчину в білій сукні ніщо не радує. Вона не їсть, не п’є і здається просто уособленням смутку.

«Коли все це закінчиться?» – думала Олеся, коли Костя запросив її на танець. Він щось нашіптував їй на вухо, а вона не хотіла нічого чути. До того ж, від нього тхнуло спиртним, і Олеся вимушена була постійно відвертатися. Добре, що поруч Карина. Час від часу під столом подруга брала її за руку, і тихе потискання трохи заспокоювало.

Після півночі гості викликали таксі й роз’їхалися по домівках. Олеся, Костя та Карина також повернулись у квартиру. Для подруги вони заздалегідь перенесли на кухню невеликий розкладний диванчик. Стало тісно, але можна було на день його складати, і з’являлось вільне місце. Карина допомогла Олесі зняти весільне вбрання, спитала, чи буде розбирати подарунки.

– Ні, якось потім. Я в душ, – стомлено відповіла Олеся. Коли вона повернулася, Костя вже постелив постіль і чекав на неї. Олеся мовчки лягла поруч.

– Олесю, моя кохана, моя люба! – гаряче зашепотів він. – Нарешті ми разом! Я стільки часу на це чекав!

Він обсипав її тіло цілунками, але дівчина лежала непорушно. Чоловік хотів зняти з неї нічну сорочку, але вона рукою її притримала, і він не став наполягати. Костя розсунув її ноги – вона не противилася, але жодної емоції не проявила, коли він оволодів нею. Коли, важко дихаючи, стомлено відкинувся поруч, вона мовчки підвелася й пішла до ванної кімнати.

– Чому, Олесю? – спитав він, коли дівчина повернулася й лягла поруч. – Не можеш мене пробачити?

– …

– Я зроблю все можливе й неможливе, щоб ти мене покохала.

– …

– Тобі було неприємно?

– Ти оволодів моїм тілом, але душа… Вона лишилася вільною, нею ніхто не може заволодіти, – тихо промовила Олеся й повернулася до нього спиною.

Розділ 32

Олеся жила спогадами. Вони приходили до неї на роботі. Не покидали в ліжку, коли нею оволодівав чоловік. Тоді Дівчина заплющувала очі й уявляла, що близькість не з Костею, а з коханим. Лише так вона рятувалася від реальності, хоча й розуміла, що все це – самообман. Коли була вільна хвилинка, вона виходила надвір, сідала десь у тихому місці на лавку і вдихала запах весни. Але повітря, наповнене ароматом квітучих дерев та кущів, уже не було таким, як торік. У ньому був присмак суму та війни, і весна вже пахла загрозою та порохом.

Лише з Кариною Олеся могла говорити про тривожні події у країні. Коли не було вдома Кості, вони відстежували в Інтернеті всі новини, а ті в травні були тривожними. У перших числах місяця був збитий бойовиками український вертоліт над Слов’янськом, горів Будинок профспілки в Одесі, де загинуло багато людей. Та й у самому Луганську було неспокійно. Час від часу лунали вибухи та чулися постріли. Також з новин подруги дізналися про штурм бойовиками військкомату в місті та пограбування інкасаторських машин. За першої нагоди Олеся заходила на сторінку Ігоря в соцмережі. Свої світлини хлопець майже не викладав, але було видно, що він відстежує всі новини й ділиться ними з друзями. Олесі було приємно, що Ігор патріотично налаштований і обурений діями бойовиків, які себе називають «защітніками».

Інша справа – її Костя. Останнім часом він був чимось збуджений і схвильований. Олеся запідозрила, що він уже не їздить на роботу в Станицю Луганську й більшість свого часу проводить у самому Луганську. Вона запитала про це в Кості.

– Скоро заживемо, Олесю, як люди! – сказав він жваво й задоволено потер руки. – Жили, як раби, тепер будемо жити по-людськи!

– Тобто?

– Референдум, Олесю, усе показав!

– Ти ходив голосувати?

– Аякже! – піднесено сказав він і почав розмову про те, що його діди проливали кров за краще життя і що Донбас має бути вільним, а не годувати всю Україну.

Марно Олеся намагалася йому щось довести – і її чоловік був одним із тієї маси, яку хтось влучно охрестив «ватниками». Разом із іншими він ходив на референдум, і Олеся згадала той день, коли Костя повернувся додому напідпитку та щасливий.

– Ми – вільні! – радісно тоді повідомив він. – Я вже не буду крутити гайки.

– Ти розрахувався з роботи?

– Так! Але ти не хвилюйся, без копійки жити не будемо. Навпаки, скоро матимемо немалі гроші.

За тиждень по тому Костя прийшов додому, сяючи від задоволення. Олеся здивовано подивилася на нього й спитала, чи не надумав він приєднатися до бойовиків. Костя ухилився від прямої відповіді. Олеся довго говорила з ним, намагаючись переконати, що сепаратисти рано чи пізно постануть перед судом, як і всі ті, хто взяв до рук зброю й поповнив лави бойовиків. Костя її не перебивав, не сперечався, мовчки вислухав, подякував за лекцію й кудись пішов із дому.

– Олесю, не витрачай свої нерви на таких людей, – порадила Карина. – Їм марно щось доводити, а тобі не можна хвилюватися – не забувай про дитину. І взагалі, я чула, що в місті почалися арешти активістів та патріотів, тож будь обережна з висловлюваннями. За одне невигідне для бойовиків слово можуть запровадити «на підвал в ісбушку»?

– Куди? Що таке «ісбушка»?

– А ти не знаєш? – посміхнулася Карина. – Так тут називають обласне управління СБУ.

– Невже й справді нема свободи слова?

– Тут нема. До речі, ти чула, що керівником місцевих сепаратистів призначений Валерій Болотов?

– Стільки подій, що не встигаю всі охопити, – зізналася Олеся. – Болотов, кажеш? Як прийшов до влади швидко, так швидко й вилетить звідти!

– У місті повно людей зі зброєю. Може, ти, Олесю, не ходила б на роботу?

– Від долі не втечеш, – відповіла Олеся. – Я сьогодні телефонувала Людочці, вона розповіла, що в них також бойовики в місті.

– А як там Ігор?

– Сама за нього тривожуся. То щодня робив дописи, щось постив, а вчора видалився з Однокласників, і тепер я про нього нічого не знаю.

– То спитала б у Людочки! Вони ж сусіди, – порадила Карина.

– Поцікавилась, але вона його кілька днів не бачила. Наступного дня Олеся мала вихідний, а Карина пішла на роботу. Вона повернулася за годину.

– Ти така перелякана, – Олеся одразу помітила збентеження подруги. – Щось трапилось?

Карина виклала з сумочки паспорт і трудову книжку.

– Ось! Ледь устигла забрати у відділі кадрів, – сказала вона, вказавши на документи. – Бойовики віджали магазин. Ти б бачила, як вони розтягали все звідти! Стояли машини, і вони все вантажили туди. Як якісь дикуни, що рік не бачили харчів! Їхнє керівництво на вантажівки носило холодильники та морозильні камери, а прихвосні розбирали продукти.

– Нічого собі! То ми тепер безробітні? – промовила Олеся й похопилася: – А де моя трудова книжка? Чому ти її не забрала?

Карина відвела погляд, сказала, що поставить чайник, бо хоче заварити м’яту та заспокоїтися. Олеся надто добре знала подругу й зрозуміла, що та щось приховує.

– То чому ти не забрала мої документи? – запитала Олеся, пішовши за Кариною на кухню. – Не було такої змоги? Тобі їх не віддали?

– Вони в Кості, – відповіла дівчина, поставивши на плиту чайник.

– Як вони опинились у нього? – допитувалась Олеся.

– Я їх забрала, потім… Потім зустрівся Костя, і я віддала йому, – неохоче відповіла Карина. – Та він сам повернеться й усе пояснить. Чому ти мені влаштувала допит? – якось роздратовано сказала Карина.

– Вибач. Я не хотіла тебе образити.

– Проїхали. Що я тепер робитиму? Куди влаштовуватися, коли все зачиняється?

– Прорвемося! – Олеся взяла за руку подругу. – Ми ж разом?

– Та поки що так, – відповіла Карина.

Олеся не встигла допитатися, чому подруга так говорить, як почула, що Костя зайшов до квартири. Разом із ним був іще один чоловік. Вони тримали в руках великі та важкі картонні коробки. Але не незнайомець змусив Олесю завмерти на місці з відкритим ротом. Її чоловік був у камуфляжній формі і з автоматом за плечима. Розширеними від подиву очима Олеся дивилася на Костю й не могла повністю усвідомити, що він поповнив лави бойовиків.

– Що? Подобається форма? – посміхнувся він дружині, ставлячи коробку в куток коридору. – Льохо, неси інші! – звернувся він до друга.

– Ти?! Як ти міг?! – промовила зблідла Олеся.

– Я став на захист землі своїх дідів! – радісно випалив чоловік. – Учинив, як справжній чоловік! І ти, Олесю, повинна мною пишатися!

– Та ти знаєш хто? Ти – зрадник! Ти зрадив свою країну та спаплюжив землю твоїх предків!

– Олесю, ти жінка й не все розумієш, – сказав він.

Костя підійшов до Олесі, хотів обняти її за плечі, але вона відсахнулася від нього, як від чогось бридкого.

– Не чіпай мене! – спалахнула вона.

– Не будемо сваритися, – сказав він невдоволено, але стримано. – Краще розберіть із Кариною коробки.

– Що там?

– Продукти. Надовго вистачить.

– Крадені?

– Націоналізовані! – посміхнувся він.

Товариш Кості заніс ще одну важку коробку, іншу, трохи меншу, витер піт із чола.

– Ходімо занесемо твої й поїдемо до мене розвантажувати, – сказав Льоха Кості.

Олеся пішла в кімнату, а чоловіки занесли ще кілька коробок. Вона не пішла їх розбирати.

– Не можу навіть доторкнутися до краденого, – сказала.

– Мені вони також не потрібні, – сказала Карина.

Увечері Костя сам розклав награбовані продукти на полиці та в холодильник, зайшов до кімнати. Олеся не повернулася до нього, лежала на ліжку з відреченим поглядом. Він зняв форму, акуратно розвісив її на спинці стільця, сів біля Олесі.

– Зараз такий час, Олесю, – сказав він.

– Час грабувати й убивати?

– Накажеш мені сидіти склавши руки вдома?

– Краще вже так, ніж убивати людей.

– Не людей, а ворогів: нациків, укропів і правосєків.

– Ти – злочинець, і за все доведеться відповідати.

– Якщо доведеться, то відповім! – нервово сказав він. – Ти не лізь у мої справи!

– Тоді поясни мені, як жити поруч із убивцею?

– Не перебільшуй, я нікого не вбивав. Мені будуть платити великі гроші, і я не гнутиму спину в автомайстерні. Житимемо, як люди!

– Я взагалі не знаю, як житиму, – сказала Олеся й розплакалася.

Костя втішав її, але марно. Олеся довго й гірко плакала, уткнувшись лицем у подушку. Коли заспокоїлась, мовила:

– Мені соромно буде виходити на люди. Ти це розумієш?

– Прийде час, і ти пошкодуєш про такі слова. Ще пишатимешся мною!

– Ніколи цього не буде! – карбуючи кожне слово, сказала вона.

Розділ 33

Карина кілька тижнів поспіль намагалася знайти собі бодай якусь роботу, та марно. Місто було вщент наповнене бойовиками, які почувалися справжніми господарями. Крамниці, супермаркети, підприємства – усе припиняло роботу. Щось «націоналізовувалось» або відбиралось «на пользу молодой республіки», хтось зміг вчасно зачинитися, залишивши табличку на дверях «Зачинено на ремонт». Місто швидко порожніло. Особливо стало безлюдно, коли в червні почалися бойові дії. Тривожні події бентежили містян чи не щодня. Точилися бої за Луганський аеропорт, бойовиками було збито літак Ан-26 з ПЗРК, від серії вибухів гинули мирні жителі. У Луганськ зайшла колона «Градів» з Росії.

– Олесю, у місті небезпечно, – сказав Костя. – Ти маєш виїхати звідси.

– Куди?

– Хоча б додому.

– Я хочу виїхати на вільну від бойовиків територію, – заявила Олеся.

– Куди?! Та тебе ж одразу нацики заарештують як дружину бойовика! Ти про це подумала?

– Я хочу з Кариною звідси виїхати, – повторила Олеся. – Я тут або загину, або задихнуся без свободи.

– Хочеш до свого коханця?! – Костя оскаженів. – У Сєвєродонецьк захотілося?!

– Ні, туди не можна ще – там такі ж бандити, як і ти. Олеся подумала, що якби не була вагітна, то він, напевно, ударив би її. Костя кричав, що він її не відпустить до фашистів, і вона мовчки дослухала його до кінця.

– Ти все сказав? – спокійно промовила вона.

– Усе!

– Тоді скажу я. Безпечно там, де нема АТО. Я можу виїхати, наприклад, до Харкова. Хто знає, чия я дружина? До того ж, буду не сама, а з Кариною.

– Ти поїдеш додому, у Станицю, наполягаю! – сказав він. – Якщо не захочеш – силою потягну.

Олесі стало зрозуміло, що він не жартує, й опиратися було марною справою.

Розділ 34

В один день усі разом роз’їхалися в різні боки з найманої квартири. Костя зібрав Олесині речі, провів її до автобуса, і вона поїхала додому. Карина повернулась у будиночок, який лишила їй бабуся. Він був невеличкий та старий, але ще не зруйнований снарядами. Останнім свої речі забрав Костя. Куди він переїздить, не знали ні Олеся, ні Карина.

Олеся давно не була вдома. Їй не хотілося бачити сусідку, а ще більше – Ніну. Раїса Іванівна кинулася до неї, обіймала, називала донечкою. Дівчина навіть не знала, чи справді жінка рада її бачити, коли вона стала її невісткою, чи то напускне задоволення. Утім, їй було все одно. Вона раділа зустрічі з батьком. Чоловік помітно постарів, став сумнішим. Коли залишався наодинці з донькою, часто згадував покійну дружину та плакав.

– Нема таких людей, як була Яна, – казав він, утираючи непрохані сльози. – Золота була людина! Я так її любив! Якби можна було все повернути!

Олеся його втішала й знала: батько вже шкодує, що одружився з жінкою, яка є повною протилежністю його першої дружини. Донька запропонувала батькові сходити разом на кладовище, і він погодився. Коли Олеся прибрала могилку і поклала квіти, сказала чоловікові:

– Тату, я відійду, а ти поговори з мамою, тобі стане легше.

– Справді? – чомусь спитав він, але лишився.

Олеся відійшла на певну відстань й оглянулася – чоловік припав грудьми на могильну плиту й плакав. Вона йшла поволі, чекаючи на батька. Він наздогнав її й подякував.

– І справді ніби камінь з душі звалився, – сказав доньці.

– Ти можеш ходити до неї, коли буде тяжко на душі.

– Так, – погодився він. – Я все Яні розказав, і знаєш, вона мене зрозуміла… Мені так здалося.

– Не здалося, а так і є, – запевнила його донька.

Олеся мала поговорити з мачухою, і ввечері випала слушна нагода. Вони всі разом вийшли надвір, коли сонце вже пішло на відпочинок, але в хаті все ще було душно і стояло сперте повітря. Сиділи в садку, коли Олеся сказала, що їй потрібно поговорити з батьками щодо Кості.

– Раїсо Іванівно, прошу вас, вислухайте мене та зрозумійте, – почала вона розмову.

– Доню, можеш мене називати мамою, – лелійним голоском проспівала жінка.

– Вибачте, але не можу.

– Чому? Ви ж із Костиком тепер мої діти.

– У мене була мама, і я її добре пам’ятаю. Тож про Костю. Ви знаєте, що він вступив до лав бойовиків?

– Звичайно! Аякже, знаю! Костя вчинив правильно, хоча тепер мені нема спокою ні вдень ні вночі, – зітхнула жінка. – Але що вдієш? Час такий настав, що треба відстояти свою землю.

– Від кого її боронити?

– Від фашистів і бандерівців! Ти ж не хочеш, щоб вони сюди прийшли й усіх нас, російськомовних, перестріляли лише за мову?

– Повна дурня! Раїсо Іванівно, тату, повірте, що ці території будуть звільнені від бойовиків. Що тоді він робитиме? Тікатиме до Росії? Він опиниться за ґратами як зрадник. Ви ж цього не хочете?

– Такого ніколи не буде! – невдоволено промовила жінка.

– Припустімо, що трапиться.

– Тоді виїдете разом у Росію.

– Ага! Там нас чекають! – Олеся іронічно посміхнулася.

– Лесю, Костя – дорослий чоловік, – утрутився в розмову батько. – Якщо він так вирішив, то нехай робить.

– Що робить? Убиває людей? Потім руками в крові буде тримати свою дитину? Ви так собі це уявляєте?

Олеся ледь стримувала себе. Вона знала, що розмова буде не з легких, але плекала надію, що вони вмовлять Костю скласти зброю. Вона ще з годину намагалася їх переконати, але не вдалося.

– Що я скажу своїй дитині, коли та виросте? Що її батько був зрадником і вбивав людей? – Олеся використала останній аргумент.

– Дитина буде пишатися своїм батьком! – повторила мачуха синові слова. – А що ти скажеш? Що вмовляла підняти руки вгору і здатися?

Раїса Іванівна демонстративно скинула вгору голову і, перевалюючись з боку на бік, поплелася до хати.

– Лесю, хай Костя воює, – сказав батько, – ти не заважай.

– Як загине, то нехай твоя Раєчка не ллє сльози й не каже, що я не попереджала! – кинула Олеся й теж пішла.

Дівчина спробувала зателефонувати Карині, але мобільного зв’язку не було. Таке траплялося дуже часто, тож вона не здивувалася. Лягла спати, але сон не йшов. Олеся думала, що можна було б спробувати виїхати на неокуповану територію, але паспорт Костя їй не повернув. До того ж, у неї не було грошей і ніде взяти в борг.

Олеся сумувала за подругою. Життя вдома було нудне й одноманітне. Говорити з кимось вона не хотіла, бо як не почне розмову – усе зводиться до «нациків», які обстрілюють мирних жителів, і «клятих бандерівців». Лише один раз за три дні Олесі вдалося поговорити з Кариною. Подруга жила сама у віддаленій хатині, тож доводилося замикатися звечора й сидіти тихо, щоб не зайшли бойовики.

– Навіть телевізор не вмикаю, коли стемніє, – поскаржилася Карина. – Як не завішувала вікна – усе одно знадвору видно світло.

– Бережи себе! – сказала їй Олеся, і зв’язок урвався. Олеся час від часу відкривала ноутбук, намагаючись хоча б дізнатися новини з фронту. Інтернет з’являвся рідко, тож коли вдавалося, вона гортала стрічки українських сайтів, дізнавалася, які населені пункти звільнені. Олеся прочитала повідомлення про те, що ООН зафіксувала 46 тисяч біженців із Донбасу. «Так це лише ті, хто виїхав на територію України, а скільки людей повтікали від війни в Росію!» – розмірковувала вона.

У Станиці Луганській також швидко порожніли вулиці. Люди розбігалися, полишали будинки. Хтось забивав вікна дошками, а хто й так залишав у надії швидко повернутися додому.

– Світ перевернувся! Що ж це робиться! – зітхала Раїса Іванівна.

«Завдяки таким, як ваш син», – крутилося в Олесі на язиці, але вона не хотіла сваритися з мачухою, тому мовчала.

Олесю непокоїла невідомість про Ігоря. Коли можна було додзвонитися до Людочки, вона завжди питала, чи не бачила та сусіда.

– Ні, не бачила й не зустрічала, – завжди відповідала Людмила Анатоліївна.

Олеся попрохала спитати в Ігоревої матері, де її син.

– Та ми не особливо дружили, – сказала на те жінка.

– Спитайте, коли випадково зустрінете на вулиці, – порадила Олеся.

Незабаром Людмила Анатоліївна зателефонувала Олесі та сказала, що зустріла на вулиці Катерину Захарівну, зачепила поговорити.

– Ви дізналися, де він? – схвильовано спитала Олеся.

– Мати сказала, що поїхав на заробітки.

– Куди – не сказала?

– Каже, що не знає, куди саме: чи то в Київ, чи ще кудись, – мовила жінка, – але мені здалося, що вона щось приховує.

Олеся й такою звісткою була задоволена. «Значить, він живий, із ним усе добре», – думала вона.

Дівчина сиділа біля двору на лавці й мимоволі задивилася на розлогу липу, яка розкинула гілля навсібіч поблизу садиби навпроти. Дерево цвіло, і медово-солодкий запах розносив навколо тихий вітерець. Гули, кружляли навколо липи невтомні бджоли. Вони збирали мед, і для них життя продовжувалось попри те, що було чути віддалені глухі розриви снарядів і тривала війна.

Розділ 35

Початок липня 2014 року дав Олесі надію. З тих повідомлень, які вдавалося прочитати в Інтернеті, вона знала, що українські війська почали звільнення окупованих територій. Костя наполіг, щоб дружина повернулася до нього в Луганськ. Олеся поцікавилася, де вони будуть жити.

– Ти будеш приємно здивована, коли дізнаєшся! – радісно повідомив він. – Нехай це буде для тебе моїм сюрпризом.

Олесі не хотілося повертатися до нелюбого чоловіка. Одна лише думка про близькість із ним доводила її ледь не до депресії. Надія на те, що зможе жити вдома до пологів, згасла. Одне тішило її: вдасться зустрітися з Кариною, за якою дуже сумувала. Батьки провели Олесю до зупинки, допомогли сісти в маршрутку.

– Костик тебе зустріне, – сказала їй свекруха. – Мені вдалося до нього додзвонитися.

Чоловік зустрів її на автовокзалі. Він був у камуфляжній формі і з автоматом. Радісно усміхнувся, поцілував дружину в щоку, спитав, як почувається.

– Міг би й зняти із себе цю гидку шкіру, – дорікнула Олеся замість привітання.

– Не можна, Олесю! Війна. Ходімо до машини.

Костя підвів Олесю до новенького «опеля», галантно відчинив перед нею дверцята.

– Прошу! – мовив він.

– Чия це автівка? – запитала Олеся.

– Моя! Точніше, наша з тобою! – радісно сказав він, сідаючи за кермо. – Жили погано – досить! Так, здається, кажуть?

– Де ти взяв гроші на неї?

– Яка різниця? Заробив!

– Костю, скажи чесно, де взяв машину? Віджав у когось? – допитувалась Олеся.

– Так кажуть «укропи», а я скажу тобі, що не віджав, а забрав у ворогів. До речі, на законних правах.

– Є такий закон – відбирати чуже?

– Олесю, не ускладнюй життя, воно й так нелегке. Тобі добре їхати?

– Я більше не сяду в чужу машину.

– І грець із тобою! Ходитимеш пішки!

Вони мовчали всю дорогу. Костя припаркував автівку біля приватного будинку. Він узяв Олесину валізу, подав дружині руку.

– Ось тут ми житимемо! – вказав на чималенький будинок за парканом. – Не палац, але жити можна. Ремонт нещодавно зроблено, туалет, ванна – усе є.

Вони зайшли в будинок, де ще пахло свіжою фарбою. Костя з радістю показав їхню спальню з великим ліжком і шафою-купе, кухню, гостьову кімнату.

– А тут буде дитяча кімната! – він відчинив двері. – Шпалери поміняв, ліжко вже придбав, нові фіранки – усе готове до народження дитини.

Кімната була й справді ошатна, чиста, із нічником над дитячим ліжком. Шпалери з малюнками ведмежат і зайчиків пасували до інтер’єру дитячої кімнати. Тут була шафа світлого кольору для речей і товстий килим на підлозі.

– Подобається? – запитав він, спостерігаючи за реакцією дружини.

– Так, – кивнула головою Олеся.

– Я старався для нас!

– Дякую.

– Ти не рада? Чи щось не так зробив?

Олеся сіла на широке крісло у вітальні, з сумом подивилася на чоловіка.

– Боюсь навіть питати, чия це хата, – промовила вона. – Слід розуміти, що також віджата?

– Хочеш сказати, що я нічого не заробляю й не в змозі придбати для своєї родини житло?

– А ти хочеш сказати, що так багато платять найманцям?

– Я ризикую своїм життям щодня, за це отримую достойну плату. Усе! Мені час бігти. Там у холодильнику повно харчів, приготуй щось гаряченьке на вечерю.

– Костю, можна в нас пожити Карині? У неї нема роботи, сидить голодна. До того ж, мені іноді важко самій упоратися.

Костя дозволив, хоча було помітно, що не залишився захоплений такою пропозицією. Він пішов, і Олеся переодяглася, пішла на кухню, попила соку. У вітальні в кутку вона помітила металевий сейф, спробувала відчинити, але він був замкнений. Дівчина намагалася зателефонувати подрузі, але зв’язку не було. Олеся вже вирішила викликати таксі й поїхати по Карину, коли прийшла есемеска – подруга була на зв’язку. Та одразу залюбки погодилася приїхати.

– Бери із собою одяг, нижню білизну й документи, – сказала їй Олеся.

– Без паспорта в нас нікуди, – погодилася Карина й запитала, навіщо одяг.

– Поживеш у нас із місяць хоча б, – відповіла Олеся.

– Костя дозволив?

– Так, – сказала Олеся.

«Урешті-решт, про термін проживання подруги з ним не домовлялися, тож я не збрехала», – подумала вона.

Подруги ніяк не могли натішитися тим, що знову разом. Карина розповіла про бої, які точаться навколо міста, про те, що бойовики зовсім знахабніли й творять, що хочуть, а правду можна дізнатися лише з Інтернету, бо канали на телебаченні забиті місцевими та російськими новинами.

– Я також новини дізнавалася з Інтернету, – сказала Олеся. – Є надія, що українські війська незабаром нас звільнять.

– Що ж тоді заспіває твій чоловік?

– Мені байдуже, – сказала Олеся, – я його попереджала, з батьками намагалася поговорити – усе марно. Кожен обирає свій шлях. От тільки б дізнатися, чий це будинок і де його мешканці? Чи не сидять у підвалі?

Костя повернувся пізно. Він довго полоскався у ванній кімнаті, потім брязкав посудом на кухні. Олеся не підвелася з ліжка, щоб його нагодувати. Вона вдала, що спить, коли він тихенько зайшов до спальні, зачинив за собою двері й торкнувся її плеча.

– Олесю, це я, – сказав пошепки.

Жінка не ворухнулась. Чоловік торкнувся губами її оголеного плеча, поцілував у шию, вона ніби спросоння легенько відштовхнула його від себе.

– Прокидайся! – прозвучало наказом.

Олеся розплющила очі. Їй по-справжньому стало боязко, і вона вже не противилася, коли Костя знімав із неї білизну й усією вагою навалився зверху.

– Я так скучив за тобою! – гаряче шепотів він. – Моя! Скажи, що ти моя!

Вона не відчувала нічого, ніби все жіноче завмерло всередині неї.

– Чому ти така? – спитав він.

– Яка?

– Ніби мертва.

– А я і є мертва. Коли душа вмерла – тіло мовчить, – відповіла вона стиха.

Розділ 36

Кілька разів подруги намагалися дізнатись у сусідів, хто власник будинку й де він зараз, але ті делікатно відмовчувались і взагалі уникали з дівчатами будь-яких розмов.

– Вони нас зневажають, – зробила висновок Олеся. – І все через Костю.

Подруги поїхали до жіночої консультації, де Олеся стала на облік. Пройшла обстеження на УЗД, здала аналізи. Лікар запитав, чи хоче вона дізнатися, хто в неї буде.

– Не хочу, – відповіла Олеся.

– Дивно. Зазвичай жінки бажають якнайшвидше дізнатися, – сказав лікар.

– Чому ти не хочеш знати, хто в тебе буде? – поцікавилася Карина, коли вони поверталися додому.

– Я й так знаю.

– Ти не можеш знати, – усміхнулася Карина. – Можна лише здогадуватися.

– А я знаю. У мене буде хлопчик.

– Як ти дізналася?

– Відчула. Я ж мати, – відповіла Олеся.

Подруги поверталися додому, коли таксі зупинили бойовики, щоб пропустити колону. Авто довго стояло на узбіччі, поки довгою колоною в місто заходила військова техніка під російськими прапорами. Решту дороги дівчата їхали мовчки, пригнічені та невеселі. Радів такій допомозі лише Костя.

– Ось тепер «укропи» ніколи не візьмуть Луганськ! – він задоволено потер руки.

Олесі було набагато легше з Кариною. День видавався не таким довгим і сумним, було з ким щиро поговорити, помріяти. Щодня подруги вмикали ноутбук і чекали, поки запрацює Інтернет. Українські війська звільняли одне за одним міста й села. Олеся дізналася, що двадцять другого липня було звільнено Сєвєродонецьк. Вона одразу ж спробувала зв’язатися з Людмилою Анатоліївною, але не змогла. Не було зв’язку й кілька наступних днів. Лише за шість днів по тому Олеся змогла поговорити з Людочкою телефоном. Жінка підтвердила, що місто звільнено, також сповістила, що українські військові звільнили й сусіднє місто Лисичанськ.

– Швидше б до нас дійшли! – сказала Олеся, сповнена надій.

– У мене є для тебе новина, – мовила Людмила Анатоліївна.

– Про Ігоря?! – вирвалося радісне в дівчини. – Де він? Як він там?

– Він не був на заробітках. Учора його мати зізналася, що з перших днів АТО Ігор пішов добровольцем на війну.

– Справді? То чому ж Катерина Захарівна мовчала?

– Бо тут були бойовики. Хіба ж можна було зізнаватися?

– Не знаєте, де він зараз?

– Хтозна. Напевно, і мати не знає, де саме.

Олеся гадала, що їй стане легше, коли хоча б щось дізнається про Ігоря. Але новина змусила її хвилюватися ще більше. За першої можливості Олеся дивилась усі відео, зняті в АТО, читала новини з надією побачити десь хлопця.

– Тільки б він залишився живий! – сказала вона Карині. – Нехай буде не зі мною поруч, аби лише його не вбили й він повернувся додому.

Тривога наростала. Бойовики збили Боїнг-777 «Малазійських авіаліній», загинули мирні люди. Українські новини доводили, що літак збито з окупованої території, місцеві ж доводили протилежне. У місті чути було вибухи та перестрілку, а з настанням комендантської години місто ніби вимирало. Костя часто не ночував удома, тож Олеся була вдячна Карині, яка була завжди поруч. Здавалося, що звільнення Луганська не забариться, і подруги прислухалися до кожного розриву снаряда. На кінець липня було вже звільнено шістдесят міст і сіл Донецької та Луганської областей.

На початку серпня Костя почав приходити додому похмурим та злим. До них зачастив спочатку друг Льоха, потім почали заходити в гості й інші бойовики. Вони могли цілу ніч сидіти на кухні, пиячити та курити, обговорюючи останні події. Зазвичай Олеся йшла від них, посилаючись на те, що вагітна й погано почувається. Їхні голосні п’яні розмови та реготання часто до самого ранку не давали заснути. З розмов Олеся знала, що українські війська десь на підході і бойовики роблять усе, щоб не дати їм увійти в місто. На ранок, коли бойовики розходилися, подруги йшли на кухню прибирати. Олеся одразу відчиняла вікно, бо стояв нестерпний сморід чоловічого поту, взуття, пороху, перегару й тютюнового диму. На столі після таких «гостей» лишалися недоїдки, брудний посуд, чарки та порожні пляшки з-під горілки.

Подруги вирішили діяти за розробленим Олесею планом.

– Коли наші увійдуть у місто, ми одразу тікаємо до твого будиночка, – сказала Олеся Карині. – Костя не знає, де він, тож не зможе нас там знайти. А сам він у місті не залишиться, тож нехай їде до своєї Росії.

Карина з такою пропозицією погодилась. Залишалося лише дочекатися українського війська. Шість днів Луганськ був без електрики й води, але подруги з того лише тихенько собі раділи – була надія, що незабаром місто звільнять. У середині серпня стало зовсім гаряче. Бої точилися вже в самому місті. Подруги сховались у погріб і прислухалися до вибухів. Олеся вкуталась у ковдру, бо вже почала мерзнути від тривалого сидіння, коли раптом почула слабкий поштовх усередині себе. Вона приклала долоню до живота, і поштовх повторився.

– Що? Щось не так? – кинулася до неї Карина.

– Він… Він ворухнувся! – радісно промовила Олеся. – Каринко, він дав про себе знати!

Карина приклала долоню до живота подруги й також відчула ледь чутний поштовх.

– Так! І справді ворушиться! Маленький! Це ж треба, у таку тривожну мить подав знак! Що ти відчуваєш? – допитувалася Карина.

– Я… Я навіть не можу передати словами, – розчулено промовила Олеся. – Це – ніжність. Любов. Це – моя частинка. Він живе в мені, ворушиться, і я… Я така щаслива, що ти навіть не можеш уявити!

– Клята війна! Вона не дає спокою навіть дитинці!

– Я його заспокою, – сказала Олеся.

Вона пестила рукою те місце, де щойно відчула перші слабкі поштовхи життя, яке народжувалося серед вибухів та небезпеки, і лагідно говорила:

– Моя крихітко, моє сонечко! Не хвилюйся, мама з тобою. Вона тебе не дасть образити нікому й ніколи. Навіть війна не в змозі побороти життя. Мама тебе любить, і моя любов убереже тебе від усякого лиха.

Розділ 37

Скільки часу провели Олеся з Кариною в погребі, вони не знали, бо й самі збилися з ліку. Вони то йшли до хати, то знову змушені були ховатися від вибухів. Бойовики отримали підмогу під виглядом гуманітарної допомоги, яка прийшла у 280 білих КамАЗах з Росії. Те, що там були набої та снаряди, Олеся почула з розмов бойовиків, які гостювали в Кості. Саме після розвантаження ящиків зі снарядами вони прийшли до друга на відпочинок.

– А в’язні таки нам допомогли, – почула Олеся. – Якби не привезли їх із тюрми, то ми б і досі розвантажували.

– Важелезні ящики з набоями! – голос Кості.

– Там сам ящик непідйомний! А ще й набої важелезні! – додав Льоха.

Літаки кружляли над містом, щось знову бахкало, і подруги чи не щодня вимушені були ховатися в укритті. Бойовики збили український штурмовик СУ‐25 і з радощів знову влаштували нічну пиятику. Українські військовики вимушені були вийти з Луганська – і знов у бойовиків привід пиячити. Місто покидали мирні мешканці, в основному матері з дітлахами, які все ще сподівалися на спокійне життя. Одну з таких колон під білими прапорами було розстріляно, і знову бойовики винуватили в тому «нациків».

Наприкінці другої декади серпня прибіг додому оскаженілий Костя і з порога заволав:

– Нашу Станицю «укропи» бомблять! А ти хотіла в Україну?! Ось що робить твоя срана Україна! Нищать свій народ! Ти знаєш, що там коїться?! Я тебе питаю: знаєш?! Будинки розбиті, горять, гинуть люди! У чому вони винні, я тебе питаю?! – кричав він на всю пельку.

Олеся перелякано відступила, сперлася на стіну. Вона мовчала, щоб не злити чоловіка, і чекала, поки той випустить пар. Викричавшись, він побіг із дому. Було чути, як неподалік і справді йдуть запеклі бої. Костя не повернувся додому ні вночі, ні наступного дня.

– Може, його вбито? – обережно промовила Карина.

– Звідки я знаю, – стенула плечима Олеся.

Костя повернувся на шостий день, не сам, а з батьками. Розпатлана, перелякана, із червоними очима зайшла Раїса Іванівна, за нею – згорблений батько. Костя побіг заносити речі, Олеся запросила їх пройти до хати.

– Усе, Олесю! Нема в нас хати! – схлипнула жінка й важко сіла на диванчик.

– Як нема? – запитала Олеся.

– Бомбили нас п’ять днів кляті «укри»! Люди бігли, як миші, хто куди. Хтось загинув по дорозі, хтось у власній хаті, кого привалило в підвалі. Ми сиділи в погребі, а вони бомбили! Якби ти бачила, що ті тричі кляті «нацики» залишили зі Станиці!

– Хати горіли, усе диміло, – промовив батько. – Поруч із нашою хатою щось як гепнуло! Ми думали, що нас у погребі завалило.

– А ми сиділи там, як миші в норі, – продовжила свекруха. – А коли все стихло, вийшли – півхати повалено.

– Не зовсім зруйновано? – запитала Олеся.

– Костя каже, що після того, як виб’ють «укрів» зі Станиці, відбудує хату, – сказала Раїса Іванівна. – А я не знаю, чи можна буде відновити, чи ні. Та й усе добро там лишилося. Геть усе, нажите роками. Розтягнуть люди, нічого не залишать! – жінка утерла хусточкою червоні очі.

– Дещо перенесли в погріб, замкнули його, – додав батько.

– Добре, що самі лишилися живі, – сказала Олеся.

– Тепер ось житимемо в чужій хаті, – сумно промовила мачуха. – Добре, що господаря запроторили на підвал, а то б і цього житла не було. Нехай клятий «укроп» зогниє в ньому разом зі своєю дружиною «укропкою»!

Олесі стало зрозуміло, у чиєму будинку вони живуть. Вона одразу відчула неймовірний дискомфорт, ніби відібрала одяг у когось, щоб самій зігрітися, а та людина має замерзнути на її очах.

Костя заніс батьківські речі, покликав Олесю для розмови. – Я, звичайно, вдячний Карині за те, що вона була поруч із тобою, допомагала, підтримувала, – сказав він. – Але ж ти розумієш, що нам тепер буде тісно. До того ж, я не можу один усіх утримувати. Зрозумій мене правильно.

– Я зрозуміла. Карина має повернутися додому?

– Саме так. Нехай збирає речі, я пришлю за нею машину.

– Гаразд, – зітхнула Олеся.

Костя пішов, і Олеся сказала подрузі, що Костя просив її повернутись у свою хату.

– Він обіцяв прислати за тобою машину, але краще викликати таксі, щоб не дізнався твоєї адреси, – сказала подрузі Олеся.

– Звичайно! – погодилася Карина.

– Ти не образилася на мене?

– Звісно, ні! Можеш не хвилюватися.

– Я б тобі радила виїхати звідси.

– Куди?

– Хоча б до Людочки. Тимчасово.

– Я нікуди без тебе не поїду, – сказала Карина. – Народиться дитина, то хто тобі допоможе? Батьки поїдуть звідси, лишишся сама?

– Поки Станиця Луганська під Україною, вони туди й носа не сунуть! Побояться повертатися, тож мені ще довго з ними жити.

– Вірю, що й Луганськ скоро звільнять! – упевнено сказала Карина.

– І я вірю!

Олеся наклала харчів повну валізу, віддала Карині. Відчинила шухляду, де Костя залишав їй гроші. Там лежало сто доларів. Олеся віддала їх подрузі.

– Ти що?! Костя тебе за них залає! – сказала Карина.

– Розберуся сама!

Карина поїхала таксі, не чекаючи на автівку Кості. Олесі стало сумно й незатишно. Вона сіла на лавку біля будинку, поклала руку на круглий живіт. Жінка відчувала, що їй буде важко, але повинна все витримати й пережити.

– Моя крихітко! – пошепки сказала вона. – Я не винна, що ти народишся серед війни. Але мир настане, усі війни закінчуються – і ця скінчиться. Ми з тобою сильні, чи не так, синку?

Частина третя

Розділ 38

Олеся чекала народження дитини наприкінці грудня. Вона намагалася більше часу проводити наодинці, тому або гуляла у дворі, або зачинялась у спальні. Станицю Луганську було звільнено ще наприкінці серпня, але батьки не встигли до зими відбудувати будинок після руйнування, тому й мешкали разом із ними. Удома ще й досі часто відбувалися бойові зіткнення, тому Олеся була за те, щоб вони туди поки не поверталися.

– Що ж то роблять кляті фашисти?! – щоразу, коли там гриміло, причитала свекруха. – Уже половина хат або розбиті, або взагалі згоріли.

Олеся й не намагалася їй щось доводити, лише йшла від неї подалі, щоб не чути одну й ту саму набридливу пісню. Іноді до них заїжджали земляки й розповідали, що й справді Станицю не впізнати – одні руїни. Кінець серпня був обнадійливим для Олесі. Здавалося, що українські війська вже за крок до перемоги, але наступ АТО раптом захлинувся, коли в спину вдарив потужний ворог. Лише кілька днів – і сотні загиблих, поранених і полонених. Олеся від Людочки дізналася, що Ігореві вдалося вийти живим із Іловайського котла. Сам юнак мало писав про себе в соцмережах, хіба що іноді викладав світлину, де він у військовій формі разом із побратимами. На такі сторінки Олеся могла дивитися годинами. Вона поринала в спогади про минуле, коли вони з коханим були разом. То були незабутні часи! Олеся згадувала їх, як прекрасний сон, який розчинився з приходом ранку. Дівчина знала, що нікого вже так не зможе покохати, бо така весна була єдиною в її житті. Олеся намагалася налаштувати себе на те, що її майбутнє буде без кохання, але не уявляла свого життя без Ігоря. Вона не сподівалася, що хлопець її пробачить і вони знову будуть разом, але серце й досі летіло до нього, а розум не хотів сприймати думку про те, що вона повинна все життя прожити з нелюбом та ґвалтівником.

З кожним днем Костя ставав усе більш дратівливим і злим. Він міг вирячити очі на власну матір і навіть її обматюкати, коли був не в гуморі, а Олесиному батькові діставалося ще більше. Лише щодо дружини себе стримував, та Олеся розуміла, що все може скінчитися після пологів. Її тримало на цьому світі лише одне – дитина, яка все частіше й настирливіше давала про себе знати. Коли Олеся відвідала жіночу консультацію, лікар сказав, що вона може влаштувати їм у пологовому «велике Новорічне свято». Дівчина зателефонувала Карині й попросила побути з нею кілька днів до Нового року й після. Подруга працювала в громадській їдальні кухаркою, тож нічого достеменно пообіцяти не могла. Лише завдяки тому, що Карина знайшла цю роботу, вона змогла купити вантажівку вугілля на зиму й не замерзала, як тисячі луганчан у зруйнованих квартирах, де не було скла у вікнах та де не встигли відновити теплопостачання, електрику та газ. У багатьох багатоповерхівках не було навіть води, тож людям доводилося носити її здалеку від колонок на вулицях.

Олеся вийшла надвір подихати свіжим повітрям. Попри війну, природа радувала своєю красою. Зимі було байдуже, що бійці мерзли в окопах і їли задубілий хліб – вона щедро розсипала сніг по землі, деревах, дахах будинків, нагадуючи про те, що є щось вічне й незмінне в житті людей. Як і до війни, білосніжна ковдра вкрила тиху землю, ніби прикриваючи на ній людську кров. Дерева дрімали, закутавшись у білі шалі, і лише злякано здригалося їхнє гілля від вибухової хвилі. Олеся вийшла в садок, пройшла вузькою, прочищеною від снігу доріжкою, зупинилася серед дерев. Жодного поруху повітря, усе завмерло, заснуло, принишкло. Навіть не було чути віддалених розривів снарядів. Олесі стало чомусь лячно, і ця тиша здавалася загрозливою. Дівчина подумала, що люди звикають до всього, навіть до вибухів, і коли стає тихо, то на душі неспокій. Олеся відчула на собі чийсь погляд і повернулася. Біля сусідньої садиби стояла молода жінка й дивилася на неї. Було помітно, що вона вагітна: живіт випирав з-під зеленої курточки, яка тісно облягала її стан. Олеся зраділа від того, що побачила «колегу по вагітності» й привітно помахала жінці рукою. «Нам потрібно познайомитися й подружитися», – подумала Олеся й рушила до незнайомки.

Зробивши кілька кроків убік з доріжки, Олеся вгрузла по коліна в сніг і ледь не впала.

– Доброго дня! – крикнула вона жінці. – Зачекайте, я зараз звідси виберуся…

Олеся незграбно вибралася зі снігового полону, поглянула в бік сусідки, але жінка швидко пішла на подвір’я. Олеся звикла вже до того, що сусіди знали, хто її чоловік, тому неохоче спілкувалися й уникали розмов, але гадала, що вагітна жінка її зрозуміє і вони зможуть спілкуватися. Але сусідка пішла, проігнорувавши її вітання, і від того стало боляче. Олеся знала, що в будинку поруч жило подружжя літнього віку, тож незнайомка, напевно, приїхала до них гостювати або й народжувати дитину в Луганську. Олеся струсила рукавичкою сніг із подолу пальта й повільно пішла до хати. «Потрібно буде ще зробити спробу поспілкуватися з нею», – вирішила.

Кілька днів поспіль вона намагалася заговорити до незнайомки, але щоразу жінка йшла геть, щойно помітивши Олесю. Одного разу вони випадково зустрілися біля двору. Батько прибирав сніг, і Олеся була біля нього. Вона вирішила підійти до паркану сусідів у надії, що побачить вагітну жінку. Хвіртка відчинилася так раптово перед носом, що довелося відсахнутися вбік. Перед нею стояла незнайомка. Жінка різко зупинилася, і їхні погляди зустрілися.

– Вітаю! – усміхнулась до неї Олеся.

Такого спопеляючого, повного відрази, презирства й ненависті погляду Олеся ще не бачила. Це була лише мить, коли вони дивилися одна на одну: один погляд-здивування, другий – презирство. Сусідка швидко зачинила перед носом спантеличеної дівчини хвіртку, загримів засув, і проскрипіли її кроки, які віддалялися. Отямившись від несподіванки, Олеся підійшла до батька.

– Що там, доню? – запитав він і встромив лопату в кучугуру снігу.

– Там… Там нова сусідка… Вона вагітна, – розгублено промовила донька.

– Я бачив.

– Хотіла з нею поспілкуватися… Напевно, приїжджа.

– Та ні, місцева.

– Ти її знаєш?

– Не знаю, – сказав батько. – Ходімо вже додому.

Олеся помітила, що батько хоче уникнути розмови про сусідку, але це ще більше розпалило її цікавість. Вона забрала лопату й пішла з ним до двору.

– Тату, хто вона? Звідки?

– Спитай у свого чоловіка.

– Спитаю, але потім, а зараз питаюся в тебе.

– У неї й питай.

– Я хочу почути від тебе, – наполягала Олеся. – Хто ця жінка?

– Твій бойовик мене вб’є, коли скажу, – промовив він стишеним голосом і сторожко оглянувся.

– Ніхто не дізнається, – пошепки сказала йому дівчина. – Ну, тату, прошу тебе.

– Її звати Оксана. Раніше це був її будинок, – указав він на їхню оселю. – Її та чоловіка за проукраїнські погляди кинули на підвал. Де він зараз і чи ще живий – я не знаю, а дівчину там чеченські бойовики зґвалтували, вона завагітніла, тож зараз відпустили. Жити їй, як ти сама розумієш, ніде, тому прихистили сусіди. – Батько оглядівся. – Ой, Лесю, сам не знаю, нащо я тобі це розказав?

– Не хвилюйся, тату, я мовчатиму.

Історія Оксани не йшла Олесі з голови. Виходить, що вони з нею – споріднені душі, і потрібно якось потоваришувати. «Я маю їй довіритися й розказати свою історію», – вирішила Олеся.

Їх звів випадок. Оксана поверталася з магазину, коли Олеся вийшла прогулятися. Вона помітила, як занервувала сусідка й хотіла вже переходити на інший бік вулиці, коли Олеся пішла їй назустріч. Остання підійшла надто близько, щоб бачити презирство в очах жінки, і на мить завмерла. Олеся ладна була провалитися крізь землю, аби тільки не бачити той вогник ненависті в очах сусідки, але то була лише мить. Зробивши кілька кроків уперед, сказала:

– Оксано, ти можеш мене ненавидіти, бажати мені чогось лихого і маєш на це право.

– Так! Маю повне право!

– Але я прошу лише одне: вислухай мене й тоді можеш іти.

– А то що буде? Мене знову кинуть на підвал? І це зробить твій коханий чоловік?!

У її очах – зневага, іронія, виклик. Було помітно, що ця жінка стільки зазнала лиха, що їй уже нічого боятися.

– У мене нелюбий чоловік, – спокійно сказала Олеся. – Так, він бойовик, але то ж він, а не я.

– А ти – дружина його! Підстилка бойовика!

– Я зґвалтована тим бойовиком і вагітна від нього не зі своєї волі. Мій коханий зараз у лавах українських військових. Найбільше, чого я зараз хочу, – бути поруч із коханим, а не жити в чужій хаті.

Оксана мовчки дивилася на Олесю. Із її очей зникли злість та ненависть, змінившись ваганням. «Мабуть, вона не впевнена, що я кажу правду», – подумала Олеся.

– Не знаю, хто ти насправді, – уже спокійно сказала жінка, – і чи вірити тобі, чи ти підіслана провокаторка, але поговорити згодна.

Оксана обійшла протоптаною стежкою Олесю й пішла до хати. Того ж дня Олеся побачила жінку за парканом, підійшла й запропонувала зустрітися.

– Твій чоловік може нас побачити разом, – сказала їй жінка, – а це недобре.

Жінки домовилися зустрітись у кафе після обіду. Олеся сказала вдома, що їй потрібно сходити до лікаря за результатами аналізів.

– Куди ти сама підеш? Зараз Костику зателефоную, і він тебе відвезе, – сказала свекруха.

– Не треба його відволікати від служби, – заперечила Олеся.

Вона швидко вдяглася і вийшла з дому ще до того, як жінка змогла додзвонитися синові.

Оксана вже чекала на Олесю. Вона сиділа за столиком біля вікна.

У непримітному невеличкому приміщенні, схожому більше на забігайлівку для пиятик, було більше шансів провести зустріч, не привертаючи уваги. Олеся сіла поруч. Стояв сморід спиртного, цигарок та чогось підгорілого, серед цього всього слабкий запах дешевої заварної кави було ледь чути.

– Доведеться потерпіти, мене саму тут нудить, – сказала Оксана.

Олеся замовила чай, і за кілька хвилин їй принесли чашку з чаєм «Батік», про що свідчив ярлик на одноразовому пакетику.

Олеся була впевнена, що розмову має почати саме вона, і не бити себе в груди, доводячи, що вона патріот, а викликати довіру, сподіваючись на взаємність. Дівчина почала розповідь з того, як лишилася сиротою, як її відправили в інтернат через сварки з названим братом і про те, як утратила своє кохання. Олеся нічого не приховувала, навіть того, що була думка позбутися дитини.

– У тебе трохи інша історія, – вислухавши все, сказала Оксана.

– У нас схожі історії.

– Мене ґвалтували кадирівці, до того ж на очах мого чоловіка. Ти навіть не можеш уявити, яке я пережила пекло. Це і приниження, і сором, і взагалі хотіла тоді собі вкоротити віку, але вчасно схаменулася. Я подумала: навіщо? На радість бородатим найманцям? Ну не стане мене, їм від того ні холодно ні жарко, а хто помститься їм за мене? Ні, вони ще пошкодують, що я лишилася жива!

– Де твій чоловік зараз? Його не відпустили?

– Навіть не знаю, що з ним. Ходила туди після звільнення, сказали: пиши запит і чекай відповіді.

Оксана замовкла. Перед нею на столі стояв охололий чай, і вона механічно помішувала його ложечкою.

– Він повернеться, – сказала Олеся, не знайшовши інших слів для втіхи.

– Можливо, – промовила Оксана, відірвавши погляд від чашки. – Не впевнена, що його не розстріляли, як і не впевнена в тому, що він схоче мене бачити, якщо живий.

– Чому ти так гадаєш? Чи ти винна в тому, що сталося?

– Він навіть не знає, що я вагітна від них. У застінках до мене лікаря не допускали, я ж хотіла позбавитися цієї дитини, а коли вийшла… Мені за дві місяці народжувати.

– Спочатку народжу я, потім – ти, – усміхнулась Олеся.

– Я вже ненавиджу цю дитину, – зізналась Оксана. – Швидше б народити її й забути, як страшний сон.

– Як забути?

– Залишу її в пологовому будинку. Навіщо вона мені? Щоб росло чорняве дитятко – вічна згадка про кадирівців?

– Ні, так не можна думати! Це твоя дитина! – сказала Олеся й розповіла, як випадково натрапила на відео в Інтернеті, яке змінило її ставлення до дитини.

– Я тебе почула, – сказала Оксана, вислухавши сусідку, – а тепер ти мене послухай. Припустімо, я народжу дитину, буду виховувати, щодня згадуючи те пекло, а потім вона виросте й спитає: «Хто мій тато і де він?» Що маю відповісти? Усе життя брехати про тата-льотчика? Чи сказати: «Вибач, дитинко, але в тебе не один тато, їх четверо, і мама не знає, хто саме з них тебе зробив». Я маю так пояснити?! Ні, Олесю, краще один раз переболить душа – і все!

– Ти вважаєш, що переболить і зможеш жити спокійно далі?

– А як, скажи мені, жити разом із чорнявою дитинкою?

– Оксанко, заспокоймося та подумаймо разом. Припустімо, ти відмовишся від своєї дитини й залишиш її в пологовому. Вона буде жити в домі маляти, потім – в інтернаті. Якщо це буде, як ти кажеш, чорнява дитинка, над нею будуть насміхатися, її ображатимуть, а захистити буде нікому. І ця дитина весь час буде тебе чекати. Вона виглядатиме у вíкна, дивитиметься крізь шпарини в паркані, вглядатиметься в кожне жіноче обличчя, шукаючи свою матір. А мама в цей час буде жити собі спокійно, народжувати інших дітей, напевно, стане хорошою матір’ю, але не для неї. Прийде час, і ця дитина захоче знайти свою матір, хоча б для того, щоб спитати, чим так завинила, що потрібно було від неї відмовитися. Чи вона винна, що її зачав кадирівець? Подумай, Оксано!

Оксана мовчки дістала із сумочки гаманець, поклала на стіл гроші за чай.

– Ти мене не почула, – сказала вона. – Нам нема більше про що говорити.

– Не думаю, що твій чоловік схвалив би твоє рішення, – сказала Олеся.

Оксана підвелася, хотіла йти, потім затрималась.

– А ти гадаєш, що мій чоловік розцілував би чорняву дитячу голівку? – сказала вона, сумно усміхнувшись, і швидко пішла.

Олеся дістала гаманець і поглянула у вікно. Оксана пішла, не глянувши в її бік. Біля кафе зупинилась автівка Кості, і в Олесі похололо все всередині. Вона всім тілом втислася у стілець, притулилася до його спинки. Якщо чоловік її помітить, будуть великі неприємності. Олеся подумала: склалося добре, що Оксана вчасно пішла й він не побачив їх разом. Костя вийшов із авто, запалив цигарку, поглянув на наручний годинник. Було схоже на те, що він когось чекає. За кілька хвилин до нього підійшла дівчина в камуфляжі й одразу впала в міцні обійми чоловіка. Олеся бачила, як вони довго цілувалися, потім він галантно відчинив дверцята авто, і його пасія, сміючись, сіла поруч із ним. Машина від’їхала, й Олеся полегшено зітхнула. «Дивне відчуття, – подумала вона. – Зазвичай, жінка ревнує свого чоловіка в таких випадках, влаштовує йому сцени, а мені байдуже, навіть радісно. Може, складеться так, що вона забере Костю до себе? Було б непогано».

Олеся повернулася додому, прилягла на ліжко. Уже другий день, як тягнуло щось унизу живота. Їй здалося, що ліжко ще тримає запах чужих людей, і стало незручно. Олеся перейшла на диванчик в іншу кімнату, але те саме відчуття її переслідувало. Вона жила в чужому домі, спала на чужих ліжках, сиділа на не своїх стільцях. Її огорнуло жахливе відчуття дискомфорту, від якого не могла позбутися й наступні дні. Олеся хотіла зустріти Оксану й попросити вибачення, що живе в її будинку, але сусідки не було видно. За добу до Нового року в неї почалися перейми, й Олесю відвезли на «швидкій» до пологового будинку. Звідти вона зателефонувала Карині й попросила негайно приїхати.

– Мені дуже страшно, – сказала їй Олеся. – Мені здається, що я помираю.

– Тримайся! Ти не помираєш, а народжуєш нове життя! – сказала їй подруга.

Розділ 39

Олеся лікарям і справді влаштувала справжнє «свято», народжуючи в новорічну ніч. Вона думала, що помре від того нестерпного болю, який, здавалося, ось-ось розірве все її тіло навпіл. Костя хотів бути присутнім на пологах, але дружина категорично не погоджувалася.

– Іди вже, не нервуй її, – попросила його Карина, і він пішов.

Першого січня вночі новонароджений сповістив про свій прихід у світ і про прихід нового 2015 року.

– Чому не питаєш, хто в тебе? – запитав лікар, тримаючи на руках немовля.

– Я знаю. Хлопчик, – тихо сказала Олеся й попросила показати дитину.

Він був такий безпомічний, червоний, із поморщеним личком і світленьким волоссячком. Олесі поклали дитинку на груди, і вона відчула вперше той неповторний дитячий запах. Маля, почувши материнське тепло, одразу притихло, заспокоїлось.

– Мій, – прошепотіла Олеся й торкнулася кінчиками губ ще мокрого волоссячка.

Вона подумки попросила вибачення в немовляти за думку позбутися його. Маля забрали, і Карина спитала дозволу зателефонувати Кості.

– Дзвони, – неохоче погодилася Олеся.

– Мені здається, після того, що побачила й почула, я ніколи не буду народжувати! – сказала Карина після дзвінка.

– Я тебе так налякала? – усміхнулась Олеся. – Голосно кричала?

– Не те слово! Недаремно ж чоловіки втрачають свідомість, коли дружини народжують! Сама ледь не вмерла з переляку!

– Скажу тобі відверто: це було нелегко! Але, Кариночко, те, що я відчула, коли почула голос маляти, не можна передати словами. Ось зараз іде війна, гинуть люди, і, здається, нічого не може порадувати, а тут – нове життя! І ти можеш прикласти його до грудей, зігріти своїм теплом і стати щасливою! Ні, це може зрозуміти лише мати!

– Ну, так! Мати! А я хто? Ніхто! – засміялася Карина. – На смерть перелякана подруга!

На третій день Костя забрав Олесю додому. Карина того ж дня повернулася на роботу. Удома Раїса Іванівна вже пекла-смажила, готуючись до прийому гостей. Вони не забарилися. Не встигла Олеся облаштувати ліжко для дитини, як почали приходити по одному й гуртом Костині друзі. Усі як один – з автоматами, у формі, галасливі й безцеремонні. Вони голосно та жваво розмовляли, не зважаючи на немовля, вмикали телевізор, обговорювали почуте й без упину вітали батька новонародженого. Олеся зрозуміла, що гості надовго й відпочити їй не вдасться. Коли було накрито в кімнаті столи, Костя покликав Олесю.

– Вийди з дитиною до моїх друзів, – попросив він.

– З дитиною? Навіщо?

– Хочуть тебе привітати й подивитися на мого спадкоємця.

– Не можна стороннім дивитися на таку малу дитину.

– То хоч трішки лиця покажи – і все! – наполягав він. Олеся вийшла до них із немовлям на руках. Їй голосно заскандували: «По-здо-ров-ля-є-мо!» – і підняли чарки з горілкою. Олеся поглянула на бойовиків і подумала, що вони їй усі огидні, але нічого не залишалося, як подякувати. Чоловіки почали скидати в кашкет гроші, намагалися подивитися на «спадкоємця й нового громадянина молодої республіки», потім обіймали Костю й вітали вже його. Нарешті дали слово батькам. Мачуха просльозилась, подякувала Костику за онука й кинула крупну купюру до загальної каси. Батько сказав щось незрозуміле, привітав доньку. Олеся подякувала й пішла, зачинивши за собою двері. Вона вклала дитину в ліжечко, але від галасу та почала плакати, і довелося її забрати до себе на ліжко. Олеся погодувала маля, і, сите та зігріте материнським теплом, воно притихло й заснуло. Жінка не схотіла тривожити його – залишила біля себе. Олеся згадала свою маму, і сум огорнув її душу. Якби вона була зараз жива, то раділа б по-справжньому, тішилася б онукові.

«Ось так колись моя мама дивилася на мене, – розмірковувала Олеся, дивлячись на маля, – уявляла, як і я зараз, якою буде дитина за п’ять, десять років, який матиме вигляд, подорослішавши. Вона навіть і подумати не могла тоді, що зможе бути поруч зі своєю дитиною лише вісім років. І все, що зможе залишити своїй доньці, – листи в майбутнє».

Непрохані сльози самі покотилися з очей. Олеся проковтнула грудку, яка застрягла в горлі, утерла сльози.

– Я не покину тебе, моя крихітко, – сказала вона, – не маю права, бо знаю, як тяжко жити без мами.

До ранку не стихало в хаті. Коли вже світанок завітав до міста, п’яні бойовики повиходили у двір і почали строчити в повітря з автоматів. Вони волали:

– Слава молодій республіці!

– Слава Новоросії!

– Здоров’я майбутньому захиснику!

– Ура!

Нарешті вони роз’їхалися на таксі по домівках і все стихло. Олеся не пішла допомагати прибирати після гостей. Стомлена безсонною ніччю, вона пригорнула до себе тепле тільце дитинки й міцно заснула.

Розділ 40

Був призначений день реєстрації дитини – 15 січня. Напередодні цього дня Олеся заявила, що загубила довідку з пологового. Шукали її півдня й не знайшли, тож Костя смачно виматюкався й поїхав до лікарні брати дублікат.

– Ти не згадала, куди могла її приткнути? – запитала Карина, коли подруги залишилися наодинці.

Олеся обняла Карину за плечі, загадково всміхнулась. – Ти щось приховуєш! – сказала Карина. – Що саме?

– Невже ти думаєш, що мій хлопчик житиме зі свідоцтвом про народження з печаткою якоїсь там ЛНР?

– То ти довідку…

– Саме так! Вона в надійному місці.

– А далі що?

– Якось вирвусь із «молодої республіки» у вільну Україну, там і зареєструю громадянина своєї країни.

– Є план, як виїдеш?

– Поки що конкретного немає, але вже в розробці, – сказала Олеся. – Каринко, ти пам’ятаєш нашу розмову про те, що після моїх пологів ти звідси виїдеш?

– Так. Але як тебе залишу? Я тебе добре знаю. Рано чи пізно ти спробуєш звідси вирватися, тож зробимо це разом! Домовились?

– І що мені з тобою робити? – усміхнулась Олеся й поклала голову їй на плече.

Хлопчика назвали Максимом. Він був спокійною дитиною, але часом ночами влаштовував «концерт». Костя не стримувався, дратувався, кричав на Олесю, щоб заспокоїла його, бо він не висипляється. Зазвичай після таких ночей чоловік міг не приходити додому по кілька днів. Олеся здогадувалась, де він ночує, але це її лише тішило. Можна було спокійно й погуляти з дитиною на подвір’ї, і попрати, і почитати мамині листи. У такі дні Олеся підходила ближче до сусідського подвір’я, сподіваючись поговорити з Оксаною, але жінка ігнорувала Олесю й удавала, що її не помічає.

«Напевно, тримає на мене зло за те, що ми живемо в їхньому будинку, – гадала Олеся. – Але ж я їй усе розповіла. Не повірила мені? Чи ображена за розмову? А може, за те, що я не вибачилася за будинок?»

Часом Олеся з дитячим візком підходила ближче, сподіваючись, що сусідка принаймні її привітає, але Оксана одразу йшла геть. Олеся вирішила спитати Костю, чи справді вони живуть у віджатому будинку, а не в купленому ним, як він казав.

– Ти мені не повірила? – невдоволено сказав чоловік. – Чи щось тобі наговорила пузата сусідка?

– Яка сусідка? – промовила Олеся.

Серце на мить завмерло в грудях. «Невже він таки нас бачив разом у кафе?» – майнула думка.

– Яка, яка? Оксана, та, що тягалася з чорними й завагітніла від них!

– Мова не про неї, а про будинок.

– Зараз покажу документи, – сказав Костя.

Він приніс теку з паперами, ткнув дружині в руки. Будинок і справді належав Кості. Був придбаний ним улітку 2014 року, про що свідчили завірені документи купівлі-продажу. Олеся повернула йому папери.

– Заспокоїлась? – сказав він. – І не смій навіть на десять метрів підходити до тієї хвойди! Ти мене зрозуміла?

– Так! – кивнула головою дружина.

Вона думала про те, що надто довірлива. Сумніви обсіли її, коли побачила папери на купівлю будинку. «Може, і справді мене Оксана надурила? І про свій полон та зґвалтування також? – думала Олеся. – Я їй виклала все, як на духу. Що буде, коли це стане відомо іншим? Потрібно було спочатку все дізнатися про неї, а потім уже відкривати душу».

Олесю довго мучили сумніви. Вона то картала себе за довірливість і йняла віру чоловікові, то схилялась на бік Оксани і, згадуючи їхню розмову, вірила сусідці. «Правда розкриється, потрібен час», – вирішила вона.

На початку березня Оксану не стало видно. «Напевно, вона в пологовому», – вирішила Олеся.

За тиждень по тому вона побачила сусідку вже без живота. Олеся знову намагалася заговорити із жінкою, але та швидко пішла від неї, не промовивши ні слова. Олесю цікавило, де дитина, і вона щодня заглядала до сусідського подвір’я, але маляти не бачила.

Наприкінці березня від снігу не лишилося й сліду. Весна вступала у свої права, і їй було байдуже до війни. Повітря пахло свіжістю, і птахи раділи теплим дням, вітаючи весну веселим щебетом та цвіріньканням. На бузку набубнявіли бруньки, готові ось-ось розірвати свій кокон і випустити назустріч сонцю перші несміливі тендітні зелені листочки. Олеся сиділа в садку на лавці, похитуючи візочок. Хлопчик швидко заснув, заколисаний приємним весняним вітерцем, й Олеся мала намір почитати книгу, яку їй привезла нещодавно Карина. Її увагу відволікла ворона, яка всілася на яблуневій гілці, дзьобала знахідку, потім крутила головою навсібіч і голосно каркала. Побачивши Олесю, вона на мить затихла й уважно її розглядала. Не побачивши нічого цікавого в жінці з книгою, ворона повернулася до своєї роботи.

Олеся почула, як скрипнула хвіртка на сусідньому подвір’ї, долинули голоси. Вона підвелася й пішла подивитися, чи то, бува, не Оксана вийшла з двору. Олеся виглянула на вулицю й побачила вже вслід, як ішла Оксана з немовлям на руках, за нею – сусіди з двома валізами. Олеся повернулася до дитини, викотила візочок з двору й чекала на повернення сусідів. За годину вони й справді повернулися, але вже без Оксани з дитиною та валіз. Олеся привіталася й спитала:

– Скажіть, будь ласка, куди переїхала Оксана?

– Навіщо тобі знати? – неприязно зиркнув на неї чоловік.

– Хотіла з нею поговорити.

– Нема чого тобі з нею спілкуватися.

– Чому ви так вважаєте?

– А тому! – сказала жінка й смикнула чоловіка за рукав. – Ходімо вже!

– Та скажіть же мені, де знайти Оксану! – не заспокоювалась Олеся.

– А ти її не шукай, – сказав чоловік, недобре зиркнувши на сусідку. – Живеш собі в її хаті, тепло й мухи не кусають, так і живи собі!

– До певної пори, – додала стиха жінка, але Олеся почула.

Помітно, що вони її зневажають, може, і ненавидять. Було прикро й неприємно, але Олеся знала, чому це так. «Для них я – дружина бойовика, – подумала вона, – і не важливо, хто я насправді».

Розділ 41

Карині дали вихідний на Восьме березня, тож вона одразу подалася до Олесі. Напередодні свята Костя приніс качку, яку Раїса Іванівна засмажила з яблуками, і всі гуртом сіли за стіл. Незабаром приїхав Костя з оберемком тюльпанів, роздав жінкам, привітав зі святом і сів за стіл.

– Я сьогодні не прийду додому ночувати, – сказав він, уминаючи м’ясо. – Самі розумієте: свято, тож нацики можуть нас «привітати» по повній програмі. Служба!

Олеся знала, яка його «служба», але зраділа, що зможе побути наодинці з подругою. Ледь Костя вийшов за поріг, Олеся з Кариною помили посуд і зачинилися в кімнаті.

– Треба привітати зі святом Людочку, – сказала Олеся.

– Якщо є зв’язок, – нагадала Карина.

Людмила Анатоліївна довго не брала слухавку, а коли відповіла, то Олеся одразу зрозуміла по голосу, що в неї якесь лихо.

– Мама померла, – сказала жінка впалим глухим голосом, – учора поховала.

Дівчина, як могла, заспокоювала колишню виховательку, хоча слова були зайві в горі. Хто, як не Олеся, знає, як важко втрачати найріднішу людину?

– Що ми все про мене та про мене? Як ти, Олесю? Як Максимко? Каринка? – поцікавилася Людмила Анатоліївна.

Олеся сказала, що в них усе добре, і спитала, чи нічого нового не чути про Ігоря.

– Я тобі, Олесю, уже казала, що бачила Ігореву матір десь на початку лютого. Потім вона кудись зникла, не видно було ані на вулиці, ані в магазині. Краєм вуха чула, що вона ще в лютому кудись терміново поїхала. Куди – ніхто не знав. Лише вчора ми зустрілися, коли вона прийшла на похорони мами. На поминальному обіді було не до розмов, а ось додому з їдальні поверталися разом, тож трохи поговорили.

– Він ще воює?

– Схоже, що відвоювався, – зітхнула жінка.

– Що?! – Олеся вмить зблідла й сіла на ліжко. – Загинув?

– Дитинко, заспокойся! Вибач, що налякала. Ляпнула, не подумавши. Живий він, живий!

– Дякувати Богу! – з полегшенням видихнула Олеся. – То що ж із ним сталося?

– Ігор потрапив у котел під Дебальцевим. Виходив разом із бійцями і десь під Логвиновим дев’ятого лютого був тяжко поранений. Побратими його винесли звідти, відправили до госпіталю, а коли звідти повідомили матері, то вона поїхала туди й доглядала сина, – розповіла жінка.

– Він одужує? Як він? – схвильовано запитала Олеся.

– Катерина Захарівна казала мені, що погано.

– Що з ним? – допитувалася дівчина.

– Та не знаю я, Олесю, не знаю! За три тижні мати поїде забирати Ігоря додому, тоді й дізнаюсь.

Олеся відчула, що Людмила Анатоліївна щось не договорює, але більше нічого від неї не дізналася.

– Я мала б бути поруч із ним, – промовила Олеся й вимкнула телефон.

– Розказуй, що трапилось, – сказала Карина й узяла подругу за руку.

Дні потяглися довго й нудно. Олеся рахувала їх і наприкінці березня змогла додзвонитися до Людмили Анатоліївни та спитати, що чути про Ігоря.

– Не бачила Катерину Захарівну, але новини в нас швидко розлітаються, як вітер по степах, – сказала жінка. – Привезли Ігорчика додому, він лежачий.

– Як… лежачий? Ще не одужав?

– Куля потрапила в хребет, її витягли, але в хлопця пошкоджений спинний мозок, і він тепер не може ходити. Ось такі невеселі справи.

Олеся не могла собі знайти місця. Скільки разів вона молила Бога, щоб Ігор залишився живим, нехай би навіть з іншою жінкою поруч, аби лише не вбитим. І ось він живий, але скалічений.

«Як він там? Чи хто підтримує його?» – думала Олеся. Вона не спала цілу ніч. Гепало сильно й гучно, так, що тряслася вся хата, мов іграшкова. Батьки побігли ховатися в погріб, забрали й Максимчика.

– Швидше збирайся! – наказав батько, поспішаючи з хати з дитиною на руках.

– Ідіть, я зараз, – сказала Олеся.

Вона тинялася з кутка в куток, не усвідомлюючи, що з нею діється. Намагалася знайти шапку й не знаходила. Десь поділися її чобітки, а коли їх нарешті взула – відчула холод, подивилася – забула вдягти шкарпетки. Їй потрапляло під руки що завгодно, окрім шкарпеток.

– Та де ж ви поділися?! – у відчаї скрикнула дівчина й невтішно розплакалася.

Олеся пожбурила геть чоботи, упала на ліжко обличчям донизу й у весь голос розревілася. Надворі все гепало й гепало, не втихало, та навіть розриви снарядів не могли змусити Олесю вирватися з полону відчаю, який її охопив. Вона хотіла бути поруч із коханим, саме зараз, як ніколи, бажала цього. Хотіла прикласти долоню до його чола, гладити волосся, торкатися кінчиками пальців його шрамів, угамовуючи біль.

– Я не можу! – ридала Олеся. – Не можу більше так жити! Матусю, рідненька! Скажи, як мені бути далі? У мене нема більше сил!

Дівчина не чула, коли стихли вибухи. Вона схаменулася, коли прочинилися вхідні двері. Поспіхом витерла сльози, забрала сплячу дитину, обережно поклала в ліжечко.

– Лише ти, моє сонечко, тримаєш мене на цьому світі, – промовила вона й обережно вкрила сина ковдрою.

Розділ 42

Олеся ледь дочекалася приїзду Карини. Подруга довго не могла вирватися з роботи, а Олеся не хотіла говорити з нею про свої плани телефоном, бо часто траплялося прослуховування. На початку квітня подруги нарешті мали змогу побути разом аж шість днів.

Карина все бавилася з Максимком, своїм майбутнім похресником, ніяк не могла ним натішитися. Олесі кортіло швидше залишитися з подругою наодинці, щоб поговорити про найпотаємніше. Вони вдягли дитину, узяли возика й вийшли в садок. Далеко від дому Олеся відходити не ризикувала – будь-якої миті могли початися обстріли.

– Розказуй, Каринко, познайомилась із якимось хлопцем? Зустрічаєшся з ним? – запитала Олеся.

– З ким? – хмикнула дівчина. – Нема в мене нікого.

– Хочеш сказати, що ніхто до тебе не залицяється?

– Є такі, але що з того? – сумно промовила дівчина. – Мені ніхто з них не припав до душі.

– Сумуєш за Валентином? Так ти ж його жодного разу не бачила.

– Не бачила, але сумую. Не знаю, чому я така недолуга? Здається: знайшла споріднену душу, то йди їй назустріч, відкрийся, тримай її біля себе, а я така роззява… Та що тепер говорити? Втратила я його… І матір свою не встигла знайти. Усе в мене догори дриґом, не так, як у людей.

– О-о-о! Почалося! Не подобається мені твій настрій, Каринко! – сказала Олеся. – Кінець одного – початок наступного, тож не варто так перейматися.

– Ти ж переймаєшся долею Ігоря?

– Та так.

– Вибач, я не те кажу, – Карина взяла за руку подругу. – Нам обом зараз непереливки. Напевно, мені й справді потрібно звідси виїхати. Я морально розчавлена й тримаюсь із останніх сил. Скільки ще витримаю – не знаю. Гадала, мушу бути з тобою поруч, а виходить, що ми не разом, бачимося рідко, а я на самоті просто згораю. Розумієш, Олесю, людей у їдальні щодня море, удень від роботи й такої кількості відвідувачів стомлюєшся до смерті, та насправді я відчуваю самотність серед людей. І взагалі, дуже важко стримувати себе, коли весь час чуєш одне й те саме: «кляті фашисти», «бандерівці винні», «спасибі вам, рєбята!» Скільки ще можна?!

Олеся добре розуміла подругу. Вона не стала розказувати, що відчуває те ж саме, можливо, їй ще важче жити серед людей і соромно дивитися їм у вічі. Не розповіла й про розмову з Оксаною, бо відчула, що не час. Олеся сказала, що днями батьки збираються повернутися в Станицю Луганську додому, щоб відремонтувати хату й садити городину.

– Ти залишишся сама? – спитала Карина. – Як даватимеш раду з дитиною?

– Я з нею і так сама даю раду, – сказала Олеся й поглянула навколо. – У мене є план, – промовила стиха. – Я хочу звідси виїхати.

– Справді?! Куди? – в очах Карини спалахнув живий вогник.

Олеся поділилася планом утечі, і подруги почали таємно готуватися. Насамперед потрібно було дочекатися від’їзду батьків, тому подруги вели розмови, що слід вчасно висадити городину, поки земля не пересохла, бо стоять теплі сонячні дні.

Вони допомагали збирати речі, які батьки мали забрати із собою. Нарешті настав день, коли все було зібрано і Костя відвіз їх на пункт пропуску.

– Як ти будеш тут сама, доню? – сказав батько перед від’їздом.

– Дитина вже підросла, Олеся сама впорається, – сказала мачуха й смикнула чоловіка за рукав. – Ходімо вже, Костик чекає, а в нього – служба!

Подруги провели їх до воріт й одразу ж почали збиратися. Олеся у валізу склала дитячий одяг, спакувала туди кілька підгузків, свою нижню білизну й теку з маминими листами. У сумочку поклала свій паспорт, свідоцтво про народження дитини, довідку з пологового сховала в потаємну кишеню. Залишалося чекати ранку наступного дня, коли вони мали викликати таксі, заїхати до хати Карини і звідти – на пункт пропуску.

– Костя точно сьогодні чи завтра зранку не повернеться? – хвилювалася Карина.

– Не повинен, – відповіла Олеся. – Сказав, що йде на службу на дві доби, хоча, імовірніше, буде десь у своєї фронтової подруги.

Дівчата вирішили, що телефонувати Людочці не варто, бо можуть підслухати. Вони гадали, що колишня вихователька і так їх не вижене, а потім Карина влаштується на роботу, і вони зможуть винаймати своє окреме житло.

– На пункті пропуску скажемо, що повертаємося додому, у Станицю, – розмірковувала вголос Олеся. – Ти – моя подруга й допомагаєш мені з дитиною, тож питань не має виникнути.

– Не боїшся, що Костя тебе шукатиме?

– Костя? Та його ж одразу заарештують на українському пункті пропуску!

– Їздять з ЛНР в Україну через Росію, – нагадала Карина.

– Він не знає, де живе Людочка. Я говорила, що в Сєвєродонецьку, а це не зовсім так. І взагалі, він не такий дурний, щоб туди їхати.

Подруги збиралися добре виспатися перед дорогою, але були надто збуджені та схвильовані, щоб заснути. Вони не спали, і їхнє хвилювання передалося Максимкові, який усю ніч вередував, плакав і спав по півгодини.

Ранок видався сонячним, тихим, погожим. Над подругами висла бездонна синь неба, коли вони вийшли з хати, чекаючи таксі. Було тихо, тепло, легенький вітерець пробігся вулицею, попестив дівчатам волосся, торкнувся лиця сплячого малюка і, не потривоживши його, помчав далі, нагадуючи людям про весну свіжістю повітря. День мав бути погожим, і це додавало подругам оптимізму та надії.

Усе йшло, як було заплановано. Карина взяла з дому деякі свої речі, документи, і вони прибули на пункт пропуску. Подруги вийшли з таксі й не встигли оглядітися, як почули поруч:

– Отакої! Привіт! Куди ви зібралися, красуні?

Олеся скам’яніла. Поруч стояв Льоха – друг Кості.

– Ми… У Станицю, до батьків їдемо, – знайшлася Олеся. – А що?

– Костя знає?

– Звичайно!

– І відпустив тебе, Олесю, ось так?

– Як так?

– Саму, з дитиною. Він мав би тебе підвезти, оформити без черги.

– Так він на службі! Йому ніколи. Ну все, бувай! – сказала Олеся.

Карина взяла валізу, і подруги пішли. Не встигли вони відійти на десять кроків, як Льоха кудись зателефонував.

– Агов! – крикнув він дівчатам. – Ану, красуні, зачекайте!

– Це кінець! – стиха промовила Олеся й зупинилася.

– Зараз Костя приїде, – сказав Льоха. – Наказав побути з вами й нікуди вас не відпускати.

Земля хитнулася під Олесиними ногами. Вона зрозуміла, що мала один шанс вирватися звідси – і вмить його втратила. Випадкова зустріч зруйнувала її плани і, можливо, майбутнє життя. Олеся не знала, що на неї чекає вдома, але була впевнена, що чоловік оскаженіє. Вона стояла з дитиною на руках, ніби приречена на смерть, яка дихає їй у спину й від якої нема порятунку. Карина взяла її під руку, але легше не стало. І синє небо над головою враз стало вже не таким привітним та обнадійливим.

Костя спинив авто так, що вискнули гальма. Він був лютий, і червоне обличчя видавало, що злість аж клекотіла в ньому. Олеся зіщулилася. Їй здалося, що чоловік ось-ось розпустить пазурі й учепиться їй у шию. Костя схопив валізу, пожбурив її на заднє сидіння автівки, кинув подругам зле:

– Швидко в машину!

Його аж трусило від люті, тож Олеся з Кариною мовчки сіли в автівку. Удома Костя вихопив дитину з рук дружини, поклав у ліжко. Олеся зойкнула від болю, коли чоловік схопив її за руку, потягнув за собою в іншу кімнату й зачинив за собою двері.

– Поясни, куди ти зібралася? – зловісно блиснув на неї очима.

– Чому ти такий заїдливий? – намагаючись не розлютити ще більше чоловіка, спитала Олеся. – Чи не можу я поїхати до себе додому?

– Додому, кажеш? – єхиднувато оскалився він. – Мене не попередивши?

– Я хотіла зателефонувати тобі, але не було зв’язку.

Костя схопив Олесю за барки, важко дихаючи, безжально трусонув її.

– Пусти! – злякано промовила вона.

– Я знаю, куди ти зібралася! Хотіла від мене втекти до свого коханця?!

– Та ні ж бо!

– Зізнавайся, суко, до нього захотілося? Я тебе не влаштовую?!

Олеся спробувала вирватися, але удар в обличчя кулаком звалив її з ніг, і вона впала. Костя схопив валізу, відкрив блискавку й почав із неї все витрушувати. На долівку впали дитячі підгузки, одяг, її білизна, тека.

– Ось вона! – чоловік схопив папку. – Цим ти дорожиш? Тож вона буде в мене!

– Віддай! Вона моя! – попросила Олеся, витираючи кров, яка заюшила з розбитої губи.

– Де паспорт, я питаю?!

Костя висипав на підлогу все з її сумочки. Він забрав усі документи разом із текою.

– Усе! Тепер ти навіть у місто не зможеш вийти без документів! Досить випробовувати моє терпіння! – волав він.

– Листи віддай, – попросила Олеся. – Ти не маєш права!

Вона підвелася, ухопилася двома руками за теку.

– Усе забирай, а листи мої! Віддай!

Чоловіка від злості ледь не на кусні рвало. Він смикнув на себе теку. Сили були нерівні, тож папка швидко опинилася в нього. Олеся схопила його за руку, але він, мов бісом підбитий, відштовхнув її від себе, боляче вдаривши кулаком у груди. Вона поточилася, не втрималася на ногах і впала. На неї посипалися удари ногами, дівчина скрикнула, стислася в клубок, підтягнувши під себе коліна. Він бив безжально носаками, і важкі берці раз по раз упивалися нестерпним болем у її тіло.

– Що тут у вас? – прочинила двері Карина.

– Іди геть! – просичав чоловік і гримнув ногою у двері. Двері вдарили Карині по обличчю, і з носа потекла кров.

Коли катування скінчилося, Костя замкнув папери в сейфі, ключ забрав із собою.

– Усе! – він витер з чола піт. – Хвойди, ваша «прогулянка» скінчилася! А тебе, – тицьнув Карині в груди, – щоб я більше в нас не бачив. Ти мене добре зрозуміла, сучко?

Перелякана Карина мовчки кивнула головою.

Розділ 43

Костя не попросив вибачення. Олеся й не чекала на нього, бо таке пробачити неможливо. Вона ще більше зненавиділа чоловіка. Він і до цього був їй огидний, а після того, як її побив, вигнав подругу й відібрав мамин спадок, вона не могла на нього спокійно дивитися. Кожного разу, коли він торкався її в ліжку, перед очима знову було його перекошене від люті та ненависті обличчя. Вона мусила все здолати, стерпіти близькість із ним у ліжку, аби виграти час і знайти вихід. Думка про втечу її не покидала, але Олеся не знала, як це зробити. Був варіант виїхати з дитиною до Росії, а звідти – в Україну, але не була певна, що її зі свідоцтвом про народження Максимка випустять. Вона вирішила все обдумати й спробувати, але цей план відпав, коли випадково в магазині дізналася, що без дозволу батька матір з дитиною не випустять за межі ЛНР. Відчай охопив її й не відпускав. Не було поруч і вірної подруги, яка хоча б заспокоїла. Дні минали. Буяла першим цвітом весна, але вона не тішила. Тримала Олесю лише дитина. Коли брала сина на руки, тепліло на душі й на мить забувалися всі негаразди.

Костя іноді відчиняв сейф, щоб дати Олесі гроші на харчі та підгузки, і вона з болем дивилася на теку. Якби листи були при ній, було б легше, але Костя їх не віддавав.

– Коли ти мені повернеш теку? – якось наважилася спитати.

– Коли вважатиму за потрібне.

– Мені вони потрібні щодня, і ти це знаєш.

– Поки вони на замку, я спокійний, що ти не втечеш.

– Ти несправедливий, там листи, адресовані мені, і ти не маєш права їх забирати.

– А ти мала право мою дитину вивозити з молодої республіки, за яку я воюю?!

«У твоєї “молодої республіки” немає майбутнього», – хотіла сказати Олеся, але не стала провокувати чоловіка на нову сварку.

– Незабаром мій день народження, – нагадала вона, – там лишився останній лист.

– Я не якийсь звір, – сказав він. – Віддам, коли настане час.

– То хоча б Карині дозволиш приїхати до мене?

– А ось це – ні! – категорично заявив він. – Та хвойда підбила тебе до втечі, я це знаю.

– Ти помиляєшся.

– Усе! Розмову закінчено! – сказав він роздратовано. Із тих грошей, що давав чоловік Олесі на продукти, вона частину клала у схованку. Коли назбиралося, щоб заплатити за таксі, вирішила з’їздити на годинку до Карини. Подруги домовилися, і, коли в Карини був вихідний, а Костя пішов із дому, Олеся забрала дитину й викликала таксі.

– Я мушу звідси вибратися, – сказала Олеся подрузі, коли вони вклали дитину спати. – Жити в цьому гетто я більше не можу, а як вибратися – не знаю. Може, ти щось підкажеш?

– Без дозволу батька на вивіз дитини з ЛНР не вийде, – сказала Карина. – Навіть не знаю, що тобі порадити.

– Ти ж працюєш там, де повно бойовиків. Може, щось від них чула?

– Так! Згадала! – Карина луснула себе по лобі долонею. – От дірява голова! Краєм вуха чула, що бойовики заробляють непогано на переправі біля Трьохізбенки. Нібито там переправляють контрабанду і є нелегальний пункт пропуску, де не вимагають документів.

– За гроші?

– Так. Там є паромна переправа через Сіверський Донець, але потрібно чималенько заплатити. У тебе є гроші?

– У тому й справа, що нема, – зітхнула Олеся. – Але тепер є надія.

– У мене також невелика сума. Можу віддати, але їх не вистачить. Чула, що беруть у доларах.

– Хоча б приблизно скільки треба?

– Щось від двохсот до півтисячі зелених. Може, і помиляюсь, але пригадується, що озвучували такі суми.

– Чималенько, але я щось придумаю, – сказала на те Олеся.

Подруги проговорили ще з годину, дочекалися, поки Максимко прокинувся, подавши знак невдоволеним пхиканням, і Олеся зібралася додому.

– Сподіваюся, що Костя не дізнається, що я була в тебе, – сказала Олеся подрузі. – Якщо буде потрібно нам терміново зустрітися, я скажу по телефону, що захворіла, і в мене висока температура. Це означатиме, що мені потрібна твоя допомога. Домовились?

– Гаразд. Конспірація в нашій роботі – головне! – усміхнулася Карина й поцілувала дитину. – До зустрічі, малечо!

Костиного авто не було біля двору, тож Олеся спокійно видихнула. Вона зайшла у двір, дістала ключ, і раптом відчинилися вхідні двері. На неї з люттю дивився чоловік. У дівчини похололо в грудях.

Вона подумала, що доведеться збрехати, що була в магазині чи аптеці, але не встигла – чоловік схопив її за руку, потягнув до хати. Максимко заплакав, і Костя відніс дитину до спальні.

– Де ти була? – закричав він, бризкаючи слиною.

– У магазині, – промовила перелякано Олеся.

– Без візочка?! І на таксі? Я знаю, що ти десь вешталася! Знову хотіла втекти до свого кобеля?!

– Що ти верзеш? У мене навіть паспорта нема.

– Сучка! Ти була в тієї хвойди?! Вона тебе знову підбивала до втечі? – несамовито єрепенив чоловік.

– Ти здіймаєш ґвалт на рівному місці. Не знати чому кричиш, аж гай гуде, – спокійно сказала Олеся, намагаючись не провокувати його на сварку. – Їсти будеш?

– Їсти?! Та ти з мене вже всю кров випила! Ну начувайся, Лесько! Ти ще пошкодуєш!

Олеся подумала, що на цьому все скінчилося, але удар кулаком в обличчя збив її з ніг. Біль пронизав усе тіло, перед очима замиготіли червоні плями, і вона втратила свідомість.

Коли Олеся розплющила очі, нікого поруч не було. Вона застогнала, коли зробила спробу підвестися, і знову прилягла на долівку. Як крізь воду, долинув до неї дитячий плач із сусідньої кімнати. Вона підвелася, хитаючись, пішла до Максимка.

– Моя крихітко, – промовляла вона, колихаючи дитину на руках. – Це незабаром скінчиться. Ми з тобою поїдемо далеко-далеко, де не буде цього жахіття. І все в нас буде добре. Ми – сильні. Чи не так, синочку?

Зі страхом чекала Олеся повернення Кості додому. Увечері вона вклала дитину раніше спати, щоб та не чула гармидеру, якщо Костя продовжить свої знущання. На її подив, він зайшов до хати спокійно, помив руки, попросив дати вечерю. Олеся слухняно й мовчки накрила на стіл, сіла навпроти.

– А ти чому не вечеряєш? – запитав він, відламуючи кусень хліба.

– Я не голодна.

– Не голодна, не холодна, то чому тікаєш? Чого тобі не вистачає?

– Я всім задоволена.

– Це добре! У тебе все є, і ти тепер будеш завжди поруч зі своїм чоловіком, – чи то спитав, чи ствердив він.

– Так.

– Ти мене змусила вдатися до кардинальних методів, Олесю, – сказав він, наминаючи смажену курячу гомілку. – Ти ж знаєш мого друга, майбутнього хрещеного нашого сина Льоху?

– Знаю.

– Так ось. У нього є старший брат, він займає одну з керівних посад у нашій республіці. Сьогодні ми з Льохою були в нього на прийомі, я описав проблеми нашої родини, і він згодився допомогти.

Олеся затамувала подих. Передчуття чогось лихого змусило її стиснутися, немовби стати невидимою чи зникнути з поля зору чоловіка, і серце завмерло.

– Нам потрібна допомога? – затинаючись від хвилювання, промовила вона, коли пауза затяглася.

– Тебе, Олесю, тепер ніколи й нікуди не випустять звідси! – сказав чоловік, карбуючи кожне слово.

Олеся розгублено закліпала очима.

– Навіть у Станицю, де могила моєї мами?

– Навіть туди. Нам довелося твої дані занести до «чорних» списків. Хочеш знати, що то таке? Ти в них значишся, як пособниця «укропів», тож тепер не зможеш без мене навіть ходити по вулиці. У будь-який час тебе може перевірити патруль і, з’ясувавши, хто ти є, кинути на підвал, а там сама знаєш що.

– Що? – упалим голосом промовила вона.

– Можуть бити, а потім і – пах! Розстріляти!

– Ні, це неможливо… Ти блефуєш… Навіщо ти…

– Хочеш перевірити? Спробуй! – Костя відкинувся на спинку стільця й задоволено голосно розреготався.

– Але ж мені… Як ходити до лікарні з дитиною?

– Тепер я сам буду тебе возити. І харчі сам купуватиму й носитиму додому. Ти будеш займатися виключно домашніми справами й дитиною. Чи не так має бути в ідеальній родині, коли чоловік справжній, а не якась там ганчірка?

– Але… Магазин майже поруч… Я не зможу туди ходити? І як гуляти з візочком? Де? – розгублено пролопотіла Олеся.

– Гулятимеш у дворі, садку, поблизу будинку на вулиці. Чи мало місця?

– Ти… ти дуже жорстокий. Ще й несправедливий.

– Ти мене сама підштовхнула до цього. Тепер я можу бути спокійним.

– Невже ти й справді допустиш, щоб матір твоєї дитини кинули на підвал? Щоб дитина лишилася сиротою?

– Дитину я ніколи не ображу, а матір, будь спокійна, для неї знайду. І навіть не одну! – дурнувато хихикнув Костя.

Він витер губи рушником, кинув його на стіл і пішов у спальню. Олеся довго сиділа за столом, мов скам’яніла. Було схоже, що Костя не жартує. Вона відчувала себе звіром, який потрапив у пастку. «Ніби тварина в капкані, – думала вона. – І живеш начебто, і знаєш, що ти труп. Вихід один: або змиритися й чекати смерті, або відгризти собі лапу. Боляче, але життя можна врятувати».

Тієї ночі Олеся не зімкнула очей. Вона знала, що має бути вихід, але де він? Як його знайти? Він має бути, важкий, небезпечний, ризикований, але ж десь є!

Розділ 44

Якось Олеся помітила, що Костя лишив відчиненим сейф, коли пішов вирубати в садку кущ смородини, вимерзлий узимку. Вона швидко відчинила дверцята. Там лежали її та дитини документи, тека з маминими листами й долари. Грошей було багато, і рука потяглася до них, але зупинилася на півдорозі. «Напевно, він знає, скільки їх там, – майнула думка. – Якщо взяти, то Костя може перерахувати, і знову буде лихо. Може, він так мене перевіряє й навмисно лишив незамкнутим? – Олеся зачинила сейф. – Якби ж Костя забув його замкнути, коли пішов з дому, то можна було б забрати документи, узяти грошей… А далі що? Переховуватися в Карини? Він здатен знайти і її. Не можна підставляти під удар Карину».

Напевно, Олеся правильно вчинила, нічого не взявши з сейфу, бо за кілька днів він знову не зачиняв його, коли був удома. За тиждень в Олесі буде день народження, тож вона сподівалася, що чоловік принаймні папку з листами їй віддасть. «Може, у той день він нап’ється з друзями й забуде замкнути сейф? – розмірковувала Олеся. – Тоді можна буде діяти».

Олеся ламала голову, як вибратися з пекла, коли та шпаринка, яку вона так довго шукала, сама їй відкрилася. Для здійснення плану їй була потрібна допомога Карини. Олеся зателефонувала подрузі й сказала, що захворіла, у неї висока температура й потрібно сходити в аптеку за ліками. Вона назвала адресу аптеки і сказала Карині, що буде там десь за сорок хвилин, коли вкладе дитину спати. Карина зрозуміла, що Олеся призначила їй зустріч в аптеці.

Подруги зустрілися в домовленій аптеці. Виходити на вулицю й розмовляти там вони не ризикнули, тож відійшли вбік. Добре, що була черга і якийсь дідусь почав сперечатися з аптекаркою й вимагати ліки, яких не було в наявності. Аптекарка пропонувала інші, але він вимагав лише ті, що йому потрібні. Люди в черзі втрутилися в суперечку, і подруги мали змогу спокійно поговорити, не привертаючи до себе уваги.

Олеся розповіла про сейф і наголосила: щойно випаде нагода, вона візьме звідти все, що їй потрібно, і зробить ще одну спробу втекти. Олеся виклала свій план, від якого Карина здивовано округлила очі.

– Але ж це так ризиковано! – сказала вона.

– Знаю. Тому прошу тебе дізнатися якось, чи можна перейти поле без ризику для життя, – сказала Олеся й назвала, де саме хоче перетнути лінію розмежування.

– Добре, я постараюся все вивідати якнайшвидше, – пообіцяла Карина. – Але як я тобі все це передам?

– Зробимо, як сьогодні. Телефоном не треба, – сказала Олеся й поквапилася додому.

Карина мала вийти з аптеки пізніше, тому стала в чергу, щоб щось купити.

Після зустрічі з подругою Олеся повеселішала. Вона вдавала із себе турботливу дружину, поводилася спокійно, і Кості здалося, що вона врешті-решт заспокоїлась і змирилася. «Усе йде за планом, – заспокоювала себе Олеся. – Серце відчуває, що все буде добре».

За два дні Карина призначила зустріч. Кості вдома не було, тож Олеся поквапилася до аптеки. Подруга вже чекала.

– Олесю, погані новини, – сказала вона. – Поле заміноване. Ти не зможеш його перейти.

В Олесі все обірвалося всередині. У голові закружляли думки, загули роєм, і вона поточилася.

– Я вийду на повітря, – промовила дівчина.

Подруги зайшли за приміщення аптеки, щоб не було їх видно з дороги.

– Вибач, – сказала Карина.

– Тобі нема за що вибачатися, – заперечила Олеся, оговтавшись. – Невже там не видно ці міни? Можливо, можна їх якось обійти, якщо йти обережно й дивитися під ноги?

– Олесю, ну ти ж доросла людина! – незле дорікнула Карина.

– Стривай! Якось від людей чула, що вони ходять протоптаними стежинками навіть через заміновані поля.

– Самовбивці?

– Чула, що йдуть за собаками, нібито собаки чують міни й обходять їх.

– Звідки ти таке взяла?

– Одна жінка розказувала, коли я стояла в черзі по хліб. Вона сказала, що саме в тому місці переходила за собакою, який вивів її прямісінько до українського блокпоста. Нібито її сваха також там ходила, і вона пішла. Прийшла до блокпоста, а там бійці здивувалися, як могла перейти поле. Її перевірили й відпустили, – розповіла Олеся.

– Ти повірила в цю байку? Жінка могла й прибрехати.

– А якщо ні? Навіщо їй брехати? – схвильовано сказала Олеся. – Який сенс?

– Є люди, які брешуть просто так. Така в них натура, – усміхнулася Карина. – До речі, ще одне згадала. У тому місці, про яке ти мені кажеш, є на пагорбі хатинка. Там поблизу нема будівель, лише одна покинута хата. Напевно, вона буде замкнена, якщо там ніхто ще не понишпорив. Там жила одна стара бабця, яка померла нещодавно, і ніхто не знав про те. Вона пролежала в хаті мертвою не один день, аж поки хтось не знайшов її випадково.

– До чого ти мені ці страхіття розказуєш?

– Можна було б там на подвір’ї дочекатися ночі, але ж не можна перейти заміноване поле. Олесю, якщо ти ризикнула б, то де взяти ту собаку, щоб тебе перевела?

– Не сміши мене, – усміхнулась Олеся. – Тих покинутих собак там повно. Принаймні так кажуть.

– А дитина? Ти ж не можеш ризикувати її життям?

– Я не буду її брати з собою. Спочатку я сама маю перетнути лінію розмежування, а потім заберу вас до себе, – пояснила Олеся.

Подруги в подробицях обговорили план дій. Залишалося чекати слушної нагоди. Олеся розуміла, що це буде її остання спроба, тому дуже хвилювалася. Напередодні дня народження вона склала список потрібних продуктів.

– На яку кількість гостей розраховувати? – запитала в Кості.

Олеся щось викреслювала на папірці, сидячи за столом. Її думки були зовсім не про свято, а про те, чи вдасться здійснити свій план. Запасних варіантів у неї не було, тож сподіватися дівчина могла лише на щасливий випадок.

– Чоловік із десять буде, – відповів їй Костя, – не враховуючи нас.

– Батьки приїдуть?

– Ні, вони завітають днями. Що їм з нами, молодими, робити за одним столом?

– І то так, – погодилась Олеся. – Відзначимо самі, а потім посидимо з ними. Якщо буде така кількість гостей, то мені доведеться переписати список.

– Пиши, Олесю, не скупись! Твою круглу дату відсвяткуємо з розмахом!

– Гаразд. Тільки гості нехай не дуже галасують, щоб дитину не злякали. До речі, ти не забув, що ми в червні маємо похрестити дитину?

– Звичайно, пам’ятаю! Усе зробимо, як треба! Для кого я щодня життям ризикую? Усе для тебе та Макса!

Олеся подала новий список Кості, віддала кілька великих міцних пакетів.

– Навіщо? Я б міг там купити харчі й пакети разом. Чи мало заробляю?

– Бери вже! – усміхнулась Олеся.

Костя пішов. Олеся прислухалася – його автомобіль від’їхав. Вона одразу кинулася до сейфа. Відчинений! Ключ стирчав у замку, тож Олеся відчинила дверцята. Усе було продумано до дрібниць. Мінімум часу знадобилося, щоб скласти в одну валізу речі малюка, його суміші для годування, свідоцтво про народження та довідку з пологового. Туди ж Олеся вклала мамину теку, забравши звідти лише останній лист. У свою сумочку вона поклала паспорт, кілька нових поліетиленових пакетів, свою білизну та невеличкий діодний китайський ліхтарик. З пачки доларів Олеся відрахувала собі десять сотенних купюр, решту поклала на місце.

– Вибач, Костю, я не крадійка, – сказала вона, зачиняючи сейф, – узяла для дитини.

Олеся зателефонувала Карині. На її щастя, вдалося зв’язатися з подругою з першого разу. «Це добрий знак, – подумала Олеся. – Усе складається добре».

Вона вдягла дитину, погодувала груддю. Незабаром приїде Карина й доведеться розлучитися з дитиною. В Олесі серце кров’ю обливалося, коли уявляла, як Максимко буде вередувати й плакати без маминих грудей.

Карина прибула швидко. Подруги забрали речі, Олеся прихопила із собою курточку-вітрівку, і вони швидко вийшли надвір.

– Він буде плакати, бо не відлучений від грудей, – швидко заговорила Олеся. – Тобі доведеться нелегко.

– Пусте! Упораюся.

– Там суміші, підгузки, одяг…

– Не хвилюйся, усе знайду.

– Костя не знає, де ти живеш, тож кілька днів у нас є в запасі. Ось гроші. Там вистачить на дорогу. Без мого дзвінка не вирушайте, потрібно відсидітися кілька днів. Коли Костя зрозуміє, що ми виїхали з ЛНР, тоді ви приїдете. Я вас заберу. Ніяких дзвінків. Зачекай, а як же з твоєю роботою?

– Зателефоную і скажу, що підвернула ногу. Олесю, а якщо ти не зможеш…?

– Я зможу!

– І все-таки?

– Якщо не озвуся за чотири дні, то… Обіцяй, що тоді ти виїдеш в Сєвєродонецьк до Людочки й не залишиш мою дитину. Ти подбаєш про неї? – схвильовано говорила Олеся.

– Можеш бути спокійною.

– Обіцяй, що ти її не покинеш! – попросила Олеся й узяла подругу за руку.

– Обіцяю!

– Усе! Ви мене підкинете до передмістя, а там я сама доберусь. Ти також не виходь біля свого будинку, вийди десь неподалік, бо він шукатиме мене й може знайти таксиста.

– Ясно як білий день! – Карина слабо всміхнулася.

Подруги сіли в таксі, що на них чекало. Олеся тримала на руках дитину, яка задрімала. Вона дивилася на її спокійне миле личко, і сльози наверталися на очі.

– Не можна плакати в дорогу, – сказала собі.

Олеся вдихала запах сина, ткнувшись у його голівку, намагаючись запам’ятати, дивилася на нього, і серце рвалося на шматки. «Усе заради нашого майбутнього, – утішала вона себе подумки. – Щоб ми були в безпеці, завжди, усе життя».

Авто зупинилося за проханням Олесі. Вона поцілувала Максимка в рожеву щічку, передала Карині.

– Щасти! – сказала їй подруга.

Олеся лише кивнула головою у відповідь. У горлі застрягла грудка, яка не давала говорити. Кинувши останній прощальний погляд на сина, Олеся тихо зачинила двері. Таксі рушило з місця, кинувши дрібні камінці з-під задніх коліс під ноги дівчині. Олеся завмерла на дорозі й довго дивилась услід машині, яка везла її дитину в невідомість.

Розділ 45

Олеся притомилася, поки знайшла ту покинуту хатинку. Мобільник вона не відмикала, побоюючись, що Карину міг випадково помітити Костя, і тоді б подруга їй зателефонувала. Не було дзвінків і від чоловіка. «Значить, ще не повернувся додому», – подумала Олеся, заходячи на подвір’я.

Занедбана садиба, заросла кропивою чи не в зріст дівчини, кущі бузини навколо похиленої хати, яка сумно дивилася на незнайомку старечими, підсліпуватими, перекошеними від старості вікнами. Подекуди не було скла, і від того Олесі стало моторошно. Здавалося, що темні діри у вікнах для того, щоб стара бабця, яка тут померла, могла в них виглядати.

«Я забула прихопити щось для того, щоб вирвати замок, – подумала Олеся. – А здавалося, що про все подбала заздалегідь».

На її щастя, замок уже хтось вирвав до неї. Олеся прочинила перекошені двері. Вони зловісно заскрипіли й відчинилися. Дівчина заглянула всередину. Там були сіни, де валявся якийсь мотлох і стояла дерев’яна драбина, що вела на горище. Хатні двері були відчинені, й Олеся переступила поріг, боляче вдарившись лобом об одвірок. Їй здалося, що ще й досі стоїть запах сечі й трупа, який тут розклався. Напевно, старенька померла на підлозі, де посеред хати була темна пляма. Повсюди розкидане лахміття, битий посуд, на вікні – засохлий калачик. Напевно, тут уже побували мародери й забрали все, що можна здати на металобрухт, тільки залізне ліжко в кутку зі старою засмальцьованою периною на ньому чомусь лишилося.

Олеся підняла табуретку, яка стояла чомусь угору ніжками, поставила її неподалік виходу біля вікна. Вона тут сидітиме до глибокої ночі. Дівчина не хотіла навіть думати про те, як їй тут буде, коли поночіє, і в хаті стане темно. Вона сіла біля вікна й намагалася себе заспокоїти. Олеся налаштовувалася на те, що буде нелегко, страшно, навіть дуже, але ще вдень страх сковував її тіло по ногах і руках, а попереду – ніч, половину якої вона має провести тут на самоті, де нещодавно лежала померла бабця. «Треба думати про щось хороше. У мене є мамин лист, останній, а в ньому – сюрприз. Щойно настане північ, я увімкну ліхтарик і його прочитаю».

За годину зателефонував Костя. Олеся злякано здригнулася від мелодії, яка здалась у порожній хаті ніби ударом дзвона, і звук рознісся луною.

«Усе. Можна відключати мобільник, – подумала Олеся й вимкнула його. – Карина не телефонувала, значить, дісталася додому благополучно, а Костя нехай надзвонює, скільки йому заманеться».

Вона уявила, як він зараз лютує, але того страху, як удома, уже не було. Її більше лякала ніч, яку вона має провести в покинутій хаті. Час від часу Олеся з острахом поглядала на темну пляму на підлозі, і її уява малювала щонайстрашніші картини.

«Я маю бути сильною. Заради свого сина, – повторювала вона собі раз по раз. – Я сильна й усе витримаю. Не варто боятися мертвої бабці. Костя був страшніший від неї, коли здіймав руку чи ґвалтував мене. Я все витримаю й не дам страхові оволодіти мною».

Олесю почала мучити спрага. Вона лаяла себе за те, що не прихопила із собою не те що їжу, а хоча б пляшку води. У роті пересохло, і в голову вже не лізли ніякі думки, окрім того, що неймовірно хотілося пити. Помучившись із годину, вона ризикнула вийти зі схованки й пішла крізь зарості кущів до річки. Дівчина не помилилась. Саме в цьому місці Сіверський Донець був вужчим, на що вона й розраховувала. Саме це місце Олеся примітила на мапі, коли чоловікові друзі пиячили на кухні, а свою карту лишили розкритою в іншій кімнаті. Олеся припускала, що тут річка має бути глибшою, але це її не лякало: вона вміла добре плавати. Дівчина спустилася з пагорба до води, зачерпнула долонею з річки й посьорбала. До ночі лишалося ще багато часу, тож їй знову захочеться пити. Олеся оглянула все понад берегом, і їй поталанило. У траві біля берега лежала порожня пластикова пляшка. Дівчина її помила в річці, набрала води й поквапилася повернутись у хату, де було безпечніше.

Груди налилися, і їх почало розпирати. Біль був пекучим, і Олесі довелося зцідити молоко, яке прибувало. День тягнувся нестерпно довго. Сонце ніби зависло на небі в одній точці й не зрушувало з місця.

Олеся почала спостерігати за палицею, що стирчала у дворі. Тінь від неї поволі пересувалася, і, нарешті, час зрушив із місця.

Сутінки прокралися тишком-нишком, огорнули подвір’я, залізли до хати, де сиділа, мов завмерла статуя, на стільці жінка й дивилась у вікно. З настанням темряви Олесі стало лячно не на жарт. Вона вслухалась у кожний шелест за вікном. Часом їй здавалося, що чула віддалені людські голоси, і тоді вже сама не знала, чого більше боїться: мертвої бабці чи живих людей.

Олеся вирішила дочекатися півночі, прочитати мамин лист і вже потім вирушати в путь. У неї не було годинника, тож довелося вмикати мобільний телефон. Він одразу сповістив про прийняті СМС-повідомлення. Костя телефонував понад двадцять разів. Олеся встигла побачити на синьому екрані мобільника час – була двадцять третя година тридцять хвилин. Щоб відволікти себе від страху, який принишк у закутках приміщення, вона почала рахувати секунди. Коли відлічувала хвилину – загинала палець. За її підрахунками, минуло півгодини, та Олеся ще почекали трохи й увімкнула ліхтарик. Світло різонуло очі, і жінка примружила їх. Коли очі звикли, вона дістала з сумки мамин лист. «Останній, – подумала вона. – Не віриться, що вже не буду чекати наступного року, щоб прочитати листа – їх уже не буде».

Олеся обережно відклеїла аркуш, за звичкою приклала його до щоки й лише потім почала читати. Після традиційного привітання із днем народження мама написала:

«…Часом ти відчуватимеш себе емоційно виснаженою. Можливо, тобі захочеться поділитися цим із іншими, але ти вагатимешся, чи варто? Лише ти знаєш, що віддаєш занадто багато й усередині тебе лишається одна порожнеча. Навколо багато людей, але серед них ти – самотня. Самотність переслідує тебе, накриває серед ночі, не відпускає навіть удень, коли поруч люди. Ти хочеш нею поділитися з кимось, але боїшся, що тебе не зрозуміють, не второпають, чому ти така чуттєва й чому не можна все сприймати простіше. Ти заздриш людям, які не переймаються нічим, крім себе, але знаєш, що ніколи такою не станеш. Я уявляю тебе, Олесю, такою людиною, яка вміє любити до останку, віддавати себе іншим до краплі, не залишаючи собі нічого. Такі, як ти, доню, віддають частинку свого тепла й любові іншим, щоб ті не відчували свою неповноцінність. Вони сильні для навколишніх, але часом не знають, як собі допомогти. До тебе йдуть зі своїми проблемами, довіряються тобі, а ти покладаєшся лише на свої сили. Вони не знають, і їх не цікавить те, що ти можеш плакати у відчаї й бути такою самотньою. Вони думають, що ти сильна й усе витримаєш, але не розуміють, що твоя життєва енергія вичерпується, вона на межі. І лише я відчуваю, що ти в мене не така, як усі, ти дуже сильна. Добро, любов до людей, відкритість – усе колись окупиться сторицею, і поруч буде кохана людина, яка одна наповнить тебе життєвими силами так, як ти наповнюєш інших людей. Я впевнена, що така людина обов’язково буде біля тебе, інакше ніяк. Як би не було тяжко, тримайся своєї віри та мети, будь собою, щоб одного разу твоя самотність скінчилася і ти змогла подивитися в очі тому, на кого стільки років чекала. Він подивиться на тебе закоханим ніжним поглядом і скаже, що кохає тебе, і ця любов буде з вами все життя.

Олесю, моя кохана, люба дівчинко! Напевно, це мій останній лист. Як і обіцяла, у ньому – сюрприз. У той день, коли я дізналася, що вагітна, ми пішли з твоїм татом прогулятися на природу. Я мала намір сповістити його про це не вдома, а десь серед дерев, де є травичка та ростуть квіти. Ми знайшли прогалину, застелили простирадло на траві, де росла конюшина. І тут я випадково побачила листочок конюшини з чотирма пелюстками! Від старих людей чула, що знайти такий листочок – то на щастя та удачу. Я відчула, що то знак долі, обережно зірвала його, засушила в книжці й увесь час берегла для тебе. Колись древні слов’яни носили такі обереги при собі, загорнувши в хусточку, і він оберігав їх від усіх бід. Якось я прочитала, що листочок конюшини з чотирма пелюстками трапляється рідко, один на десять тисяч рослин. Одна пелюстка – для віри і слави – стихія Вогню, друга – символ багатства та удачі – стихія Води, третя – вічна любов, надія й щастя – це Повітря, четверта – на здоров’я й силу душевної рівноваги – належить Землі. Подейкують, що найбільшу силу чотирилисник конюшини має в ніч, коли місяць уповні, дні рівнодення, а особливо в ніч на Івана Купала – з шостого на сьоме липня. Олесю, у твоєму житті, як і в кожної людини, будуть ясні й темні дні. Якщо тобі буде дуже важко й ти втратиш надію чи не знатимеш, як вирішити важку життєву ситуацію, тобі допоможе мій талісман. Ти мені віриш? Віра врятувала не одну душу, тож потрібно її мати завжди, навіть тоді, коли життя загнало у, здавалося б, глухий кут. Тож нехай мій останній подарунок допоможе тобі у важку годину! Хоча, моє сонечко, життя занадто складне й непередбачуване, і прожити його – не поле перейти.

Наостанок. Цілую тебе, моя донечко, обіймаю й безмежно люблю!

Пробач, що покидаю тебе так рано.

Твоя любляча матуся».

Дочитавши листа, Олеся відчула, що аркуш важкий, і перегорнула його. На ньому був прикріплений невеличкий саморобний конвертик. Відкривши його, Олеся дістала звідти срібний ланцюжок з підвіскою, де за круглим скельцем було видно листочок з чотирма пелюстками. Від часу він утратив природний зелений колір і став жовтим. Розчулена такою турботою матері, Олеся поцілувала скельце й знову сховала лист і мамин подарунок у сумочку. Їй довелося вимкнути ліхтарик, бо почулися чоловічі голоси. Олеся напружилася, бо голоси наближалися. Вона припала до віконця й побачила, як дві тіні майнули на подвір’ї. Сумнівів не лишалося – чоловіки прямували до хати. Потрібно було діяти миттєво. Олеся схопила сумку, прожогом вискочила в сіни й полізла навпомацки драбиною на горище.

Вона лягла й спостерігала звідти, звісивши голову. Два чоловіки зайшли в сіни, увімкнули ліхтарик.

– Схоже, що тут хтось був, – сказав один із них.

– Звідки знаєш?

– Я зачиняв вхідні двері й підпер їх палицею, а зараз її немає.

– От падлюки! Уже встигли понишпорити! – чоловік смачно виматюкався. – Хоча б наше не винесли!

Незнайомці пішли до хати. Олеся зрозуміла, що то, напевно, безхатьки, які вже тут бували й забрали все, що можна, а зараз повернулися по металеве ліжко. Очевидно, вони не поспішали йти звідти. Чоловіки знайшли чарки й почали розпивати пляшку самогону.

«Схоже, що вони тут надовго», – у розпачі думала Олеся. Її тіло заніміло від незручної пози, але вона боялася навіть ворухнутися, щоб не видати себе. Безхатьки пили не поспішаючи. З розмови Олеся зрозуміла, що вони залишаться ночувати в хаті, щоб зранку винести ліжко й здати його на металобрухт. Дівчина не знала, що їй робити, тож виходу не було, окрім того, щоб чекати. Далеко за північ безхатьки вклалися спати й Олеся ризикнула вилізти зі схованки. Хата здригалася від розкотистого хропіння чоловіків, коли вона тихенько спустилася вниз драбиною й навшпиньки пройшла сіньми повз відчинені двері в хату. Вона побігла до річки. Кущі дряпали обличчя, руки, але назад дороги не було. Коли Олеся спустилася до Сіверського Дінця, то швидко зняла з себе одяг, залишившись лише в нижній білизні. Сумку та одяг вона вклала в кілька пакетів, які прихопила із собою. Туди ж поклала й вітрівку, умочила ногу у воду. Дні були теплі, але ночі – прохолодні, тож вода здалася льодяною і по шкірі побігли мурашки. Олеся подивилася на протилежний берег. Удень він здавався набагато ближчим, зараз – майже недосяжним. По тихому плесу води місяць, ніби художник пензлем, порозкидав срібні мазки, які стиха коливалися, коли самотня жінка вночі, переборюючи страхи, ступила ногами на водяний малюнок.

Розділ 46

Важко дихаючи, Олеся впала на берег.

«Я це зробила!» – була її перша думка, коли під ногами відчула тверду поверхню.

Дівчина лежала, розпластавшись, на траві, зовсім знесилена. Навіть не вірилось, що змогла перепливти річку. Коли вона вже здолала більшість шляху, тіло торкнулося чогось слизького й холодного. Олеся подумала, що то потопельник, і від жаху, який паралізував її на мить, вона пішла під воду. Рука, якою тримала пакет, також пірнула разом із нею. «Це кінець!» – майнула думка.

Можливо, Олеся б дозволила страху паралізувати своє тіло й здалася, якби перед очима не виник образ сина. «Ніколи!» – сказала вона собі і, зібравши всі сили, випірнула з води.

Жінка відпочила і встала лише тоді, як від холоду почали цокотіти зуби. Судомило ногу й розпирало налиті груди. Не можна було дати собі змерзнути остаточно. Олеся важко підвелася і, сидячи на холодній траві, розкрила пакет. Її одяг був мокрим. З острахом дістала сумку, яка була на дні пакета, розкрила її – документи та мамин лист сухі. Напевно, коли вона пакетом зачерпнула воду, одяг встиг увібрати в себе вологу, урятувавши те, що було в сумці. Перевдягати білизну не було сенсу, тож Олеся вдяглась у мокре, накинула вітрівку, яка також промокла вщент. Вона прислухалася. Тиша. Лише місяць уповні спокійно поливав неоране поле своїм світлом. Не чути було й гавкоту собак, на яких Олеся покладала надію. Перед нею було поле й лише десь там, далеко попереду – блокпост українських вояків. Його на мапі бачила Олеся, та чи є він там і досі?

Мама в останньому листі нагадала, що життя прожити – не поле перейти. «Ой, матусю, матусю, – подумала Олеся, – якби ти знала, що іноді й поле перейти – що життя прожити. Мамин талісман!» – згадала вона.

Олеся дістала ланцюжок із підвіскою, вдягла його на шию. Одразу стало спокійніше. Мама питала, чи вірить вона їй. Так, Олеся вірила, як і в те, що перейти мінне поле допоможе талісман від матері – листок конюшини з чотирма пелюстками.

Олеся зробила кілька кроків уперед і зупинилася. Широке поле мало колоситися пшеницею або радіти сонцю жовтоголовими соняшниками – будь-що мало тут зростати на користь людям, – а не бути нашпигованим смертоносним металом. Тремтячи від холоду та хвилювання, Олеся зробила ще крок і опинилася на полі. Їй здалося, що вона потрапила на ледь помітну стежинку, і зробила ще крок уперед. Олеся просувалася повільно, пильно, до болю в очах вдивляючись у землю. Щокроку зупинялася, переводила подих, витирала піт із чола, який рясно вкривав його з кожним здоланим метром. Вона не відчувала вже холоду, просувалася вперед з однією думкою: побачити перед собою кінець цього нескінченного поля. Іноді, зупиняючись, лівою рукою притискала мамин оберіг до серця, яке стугоніло так, що дівчині здавалося: його стукіт чути над усім полем. Злякано скрикнула десь нічна птаха, й Олеся з несподіванки через щось перечепилась і впала. Мороз пройшовся по шкірі, знову обдало жаром.

«Жива!» – майнула думка в голові.

Олеся підвелася. Бруд поприлипав до мокрого тіла й одягу, але вона не зважала на нього – знову зробила крок. Олеся втратила відлік часу. Поле здавалося ще ширшим, ніж Сіверський Донець, більш небезпечним і нескінченним. Коли попереду темною стіною постали дерева, Олесі стало ще страшніше. Вона подумала, що тут може бути ще більше прихованих мін, тому треба йти повільніше й придивлятися до кожної травинки, щоб не зачепити розтяжку. Останні кроки далися неймовірно важко, у нервовому напруженні, коли її тіло стало схожим на натягнуту тятиву. Олеся ступила на дорогу перед лісосмугою й упала зовсім виснажена. Як у сні, вона почула гавкіт собаки. Пес підбіг до неї, обнюхав і голосно загавкав.

– І де ти був раніше? – промовила вона й провалилась у пітьму.

Зникло поле, залите сріблом місяця, собака над нею й принишклі дрімаючі дерева в лісосмузі…

Олеся не бачила, як до неї підійшов солдат, присвітив ліхтариком.

– Агов, хлопці, тут лежить дівчина! – гукнув він.

– То веди її сюди!

– Здається, вона мертва. Холодна, як лід.

Над нерухомим тілом дівчини схилилися бійці.

– Та жива вона! Дихає!

Один із кремезних бійців узяв Олесю на руки, приніс до бліндажу. Її тіло розтерли спиртом, замотали в ковдри. Дівчина розплющила очі й зрозуміла, що вона вже в безпечному місці.

– Де мої документи? – тихо спитала вона.

– Усе тут, не хвилюйся! – почула у відповідь і провалилась у сон, де було тепло й затишно.

Уранці Олеся прокинулася вже відпочилою. Її розпитали, хто вона і звідки. Жінка мусила приховати те, що її чоловік бойовик, тож довелося розказати легенду про те, що на неї чоловік підіймав руку, і вона втекла до батька в Станицю Луганську.

– Чому легально не перетнула лінію розмежування? – запитали її.

– Він не відпускав мене саму ні на крок, тож довелося плисти через річку, – пояснила вона.

– Ти не знала, що поле заміновано?

– Знала, але вирішила спробувати перейти.

– Ти або зовсім дурна, або тебе допік чоловік так, що краще злетіти в повітря від міни, ніж з ним жити, – сказав один із бійців.

Олесю доставили в комендатуру Станиці Луганської, де знову ставили питання, перевіряли документи. Пробивши по базі даних і перевіривши, що вона дійсно має реєстрацію в цьому селищі, за добу її відпустили. Додому Олеся не пішла – одразу поспішила на автобус. Дорогою найбільше хвилювалася, щоб випадково не зустріти мачуху чи когось із сусідів. В обміннику поміняла сто доларів і купила квиток на найближчий рейс. Лише коли автобус на Сєвєродонецьк рушив із місця, полегшено зітхнула.

Ще з дороги зателефонувала Людочці.

– Я сьогодні приїду до вас, – сказала жінці, – не дзвоніть мені, я маю відключити мобільник, усе поясню, коли приїду.

Олесю почало лихоманити. Біль пронизував груди, і дівчина колихалася в автобусі з однією думкою: швидше б добратися до Людочки та відпочити.

Людмила Анатоліївна була здивована приїздом Олесі, але не встигла нічого розпитати, коли побачила, що гостя вся палає.

– Та ти хвора, Олесю! – сказала вона.

Жінка знайшла теплу нічну сорочку, вклала дівчину в ліжко, всунула під пахву термометр.

– Зараз я заварю тобі чаю з малиною та медом, – сказала жінка.

– Я хочу їсти. Дуже, – промовила Олеся.

– Тоді гаряченького свіженького супчику з курятиною! Олеся змогла посьорбати лише кілька ложок, запила чаєм. У неї пекло в грудях і розпирало їх, була висока температура, і Людмила Анатоліївна, попри протест Олесі, викликала лікаря. Її оглянув медик і сказав, що Олеся застудила груди і, напевно, сама застуджена, тож потрібно в лікарню.

– Я нікуди не поїду! – категорично заявила Олеся й попросила призначити лікування вдома.

Потрібно було п’ять днів робити уколи антибіотиків, і Людмила Анатоліївна знайшла медсестру, яка за оплату погодилася ходити до них додому. Після першого уколу Олесі надвечір стало трохи ліпше, і вона змогла все розказати жінці.

– Я знала, що ти відчайдуха, але щоб таке… Це ж треба так ризикувати! – промовила жінка, вислухавши Олесю.

– У мене не було іншого вибору, – сказала Олеся й попросила зателефонувати Карині зі свого мобільника.

– Як ти там, Кариночко? – спитала жінка.

– Усе добре! Не хвилюйтеся. А як у вас справи?

– До мене сьогодні приїхала племінниця, – сказала Людмила Анатоліївна так, як домовилася з Олесею. – Щоправда, трохи застудилася в дорозі, тож лікую її.

– Щось серйозне?

– Та ні, просто застуда. За п’ять днів уже поїде від мене.

– Передавайте їй вітання й побажання швидше одужати. Ви мені тоді зателефонуєте, коли вона поїде?

– Звичайно!

– Здається, Карина все зрозуміла, – сказала Олеся.

– Так, вона розумна дівчинка! Чекатиме на дзвінок.

За п’ять днів Олесі й справді стало легше. Молоко в грудях перегоріло, хоча запалення ще не зовсім минуло, та Олеся вже наполягала на тому, щоб подати знак подрузі. Людмила Анатоліївна зателефонувала Карині й сказала, що племінниця вже почувається краще і завтра зранку їде додому. Це означало, що наступного дня подруга мала вирушити в дорогу з Олесиною дитиною.

– Та не хвилюйся ти так, – заспокоювала її жінка. – Я домовилася на роботі, щоб мене підмінили, тож поїду з тобою. Хіба можна тебе саму таку слабку відпускати?

– Я витримаю.

– За машину не хвилюйся, усе вже вирішила. Нас відвезе знайомий до Трьохізбенки.

Наступного ранку Карина контрабандною паромною переправою дісталася до неокупованої української території. Зазвичай за переправу бойовики брали з людей по двісті доларів, а Карині довелося заплатити вдвічі більше, як за двох. Олеся їх зустріла, узяла на руки дитину, обцілувала її й розплакалася.

– Ну що ти, Олесю, – сказала Карина, – усе ж добре!

– Тепер я знаю, чому плачуть від щастя, – з усмішкою на мокрому від сліз обличчі промовила Олеся.

Частина четверта

Розділ 47

Кілька днів подруги оговтувалися від пережитого. Олеся ще почувалася слабкою після хвороби, тож Людмила Анатоліївна намагалася не завантажувати її домашніми справами й готувала смачні та поживні страви. Сама ж вона після роботи часто йшла з дому й поверталася стомлена.

– Ви ще десь працюєте? – поцікавилась у жінки Олеся.

– Є таке, – жінка загадково всміхнулась.

– Де, якщо не таємниця? – запитала Карина.

– Я й вас туди поведу, – пообіцяла жінка. – Ось тільки трішки відпочинете – і підемо разом.

– Ми вже в нормі! – стверджувала Олеся.

Подруги сказали жінці, що їм потрібно влаштуватися на роботу, і тоді вони зможуть зняти собі окреме житло.

– Олесю, у тебе ж маленька дитина! Куди тобі на роботу?!

– Я вже не годую Максимка груддю, тож ми з Кариною працюватимемо по черзі, – сказала Олеся. – Ми ж не можемо сидіти весь час у вас на шиї!

– Я вас почула, дівчатка, – сказала на те Людмила Анатоліївна. – Тепер слухайте мене. Карині можна спробувати влаштуватися на роботу неподалік. Одна заможна жінка-бізнесмен шукає хатню робітницю. Нещодавно в неї помер чоловік, і вона сама не може впоратися. Скажу одразу, що в Надії характер ще той, але обіцяє платити за роботу добре. Каринка в нас дівчинка охайна і добросовісна, тож можна спробувати порозумітися з господинею.

– Я згодна! – радісно озвалася Карина.

– Олеся буде займатися дитиною, домашніми справами та ще чимось – про це дізнаєтеся трохи згодом, – продовжила жінка. – Про переїзд від мене не може бути й мови. Чому? Незабаром про все дізнаєтесь. Якщо вас не влаштує моя пропозиція і ви захочете мене покинути з усіма справами, то одразу скажу, що можу образитися.

Людмила Анатоліївна подивилася на подруг. Вони не зовсім зрозуміли, чому мають лишатися в неї, і здивовано переглянулися.

– Коли я зможу познайомитися з Надією? – запитала Карина.

Людмила Анатоліївна зателефонувала й повідомила, що Кобцева на них чекає, і Карина швиденько зібралася.

– Якби ти бачила, Олесю, які в неї хороми! – розповіла Карина, повернувшись додому. – Два поверхи, басейн, тренажерна зала! І все для однієї жінки! Там заблукати можна серед кімнат! – захоплено сказала дівчина.

– Ти краще скажи, чи погодилася вона взяти тебе на роботу? – запитала Олеся.

– Так! З місячним випробувальним терміном. Обіцяє добре платити. Мушу бути на роботі з шостої ранку до четвертої по обіді та буде два вихідні на тиждень. Умови непогані, але Надія Іванівна… То справжній монстр!

– Чим вона тебе так налякала?

– Дуже строга. Це не можна чіпати, з тим – обережно, ці страви люблю, а ті – не сприймаю, квіти одні поливай часто, інші – зрідка, щоб у дворі не було жодного бур’янця і так далі. Якщо щось розіб’ю – платити втричі більше, не зроблю, що накаже, – штраф. Навіть не знаю, чи впораюсь. Там стільки техніки побутової, що я й не чула про таку!

– А ти її не чіпай узагалі, нехай собі стоїть.

– Так і робитиму! – усміхнулася Карина. – Мене цікавить, куди нас поведе Людочка? І чому тримає це в таємниці?

– Не ламай собі голову – усе згодом дізнаємось, – сказала Олеся. – Мені б щось дізнатися про Ігоря.

– То сходи до нього, побачитесь і поговорите.

– Якось лячно, – зізналася Олеся. – Так мріяла приїхати сюди, піти до нього, поговорити, усе пояснити, а тепер… Чи зрозуміє він мене? Чи схоче вислухати?

– Не треба гадати, потрібно діяти! Через Донець перепливла, мінне поле перейшла, а до сусіда сходити лячно? Це я втратила зв’язок із Валентином зі своєї дурості й тепер не знаю, де він, і, напевно, ніколи з ним не зустрінуся, – із сумом промовила дівчина.

– Усе в житті буває. У мене, здавалося, не було жодного шансу вирватися від Кості, але ж я це зробила!

– Якщо така смілива та рішуча, то залишай на мене Максика і йди до Ігоря.

– І піду! – рішуче заявила Олеся.

Дівчина йшла вулицею й думала, що той нелегкий шлях, який вдалося їй здолати, зараз здавався вже не таким важким, як коротка дорога до сусідської садиби. Вона не знала, з чого почне розмову й чим та закінчиться. Серцю від хвилювання було мало місця в грудях, воно билося й шаленіло. У голові шуміло від однієї згадки, що зможе побачити коханого.

Олеся прочинила хвіртку – у дворі нікого. Вона голосно покликала:

– Катерино Захарівно! Ви вдома?

З хати вийшла жінка, підійшла до Олесі, привіталася, запросила до хати.

– Можу пригостити чаєм або кавою, – запропонувала жінка.

– Дякую. Я не хочу, – розгублено промовила Олеся. Вона шукала очима Ігоря, але в будинку не було його й навіть не видно його речей. Лише на столі в рамці – портрет хлопця у військовій формі. Ігор усміхався, і від тієї посмішки на душі в Олесі стало тепліше.

– Він у своєї бабусі, – сказала жінка, помітивши, як Олесин погляд прикипів до світлини сина.

– Розкажіть мені про нього, – попросила дівчина, не в змозі відірвати очі від фотографії коханого.

– Ігор був в АТО.

– Це я знаю.

– Наші виходили з дебальцівського котла, коли під Логвиновим потрапили в оточення, – розповіла жінка. – Тоді на очах сина загинув не один його побратим, їх було більше сотні… А ще й багато потрапило в полон, зникло безвісти, із сотню – поранено, у тому числі й мого сина.

Було помітно, що жінці важко говорити, тож Олеся чекала, поки вона продовжить розповідь. Здавалося, Катерина Захарівна забула про присутність дівчини й думками була десь далеко, можливо, на тому засніженому полі в лютому 2015-го. Там лежав її єдиний син – і вона подумки була поруч із ним.

– Ігореві куля увійшла в хребет, – продовжила жінка, ніби виринувши з того страшного дня. Він лежав на морозі, стікаючи кров’ю, і не міг ворухнутися… Певним чином йому пощастило, бо не замерз і на нього не натрапили вороги.

– Як він звідти вибрався? – стиха спитала Олеся.

– Його винесли побратими на своїх плечах. Потім госпіталь. Я була з сином, коли його забрали на операційний стіл… Тоді лікар не давав ніякої гарантії, бо поранення важке, Ігор утратив багато крові, але я молилась і вірила. Ти віриш у силу материнської молитви? За тебе колись молилася мати?

– Моя мати померла, коли мені було вісім років.

– Вибач. Я не знала.

– Я вірю, що моя мама молилася за мене. Вона була поруч зі мною навіть після смерті. При нагоді я вам про це розкажу.

– Гаразд. То на чому я зупинилась?

Катерина Захарівна розповіла, як чекала сина з операційної, як той жив надією, доки лікар сказав, що він не зможе ходити.

– Ігор утратив надію, і коли я привезла його додому, заявив, що краще б тоді помер, ніж так жити.

– Його треба підтримати!

– Олесю, ти не знаєш усього, – зітхнула жінка. – Ігор утратив сенс життя. Він нікого не хоче бачити, навіть мене. Тут він прожив кілька днів і попросив, щоб я його відвезла до моєї матері. Сказав, що нібито тут високий ґанок і мені важко звозити візок із ним. Я вмовляла, щоб був зі мною поруч, казала, що замовлю зробити пандус, але він наполіг. Я знаю чому: не захотів мене обтяжувати.

– А там хто про нього дбає?

– Бабця. Стара, майже сліпа й глуха. Це його влаштовує, бо вона нічого не бачить, ні про що не розпитує, тобто ніякого спілкування.

– Це жахливо.

– Ігор… Він відмежувався від усього світу глухою стіною, зачинився у своїй мушлі, куди ніхто не може достукатися чи увійти. Він не хоче туди нікого пускати, навіть мене.

– У нього лишилися друзі, які б могли підтримати?

– Він нікого не пускає до себе, сам не телефонує й не відповідає на дзвінки… Став худий, дратівливий, навіть злий. Мій син просто згорає на самоті, а я не знаю, як цьому зарадити.

– Як ви вважаєте, він захоче зі мною поспілкуватися?

– Упевнена, що ні. Мені шкода, але це правда.

– Але ж ми… кохали одне одного.

– Для нього в цьому житті вже не лишилося нічого.

– Є десь реабілітаційні центри для воїнів АТО?

– Напевно, що є, але якось я лише натякнула, а він одразу спалахнув, зірвався, як вулкан, і я більше не поверталася до цієї теми. Узагалі не знаю, як підступитися до нього, щоб поговорити.

– І все-таки я хочу спробувати.

– Коли?

– Хоч зараз!

Розділ 48

Коли Олеся вирішила поговорити з Ігорем, то навіть не вагалась. Дорогою вона усвідомила, що їй доведеться нелегко, але була налаштована рішуче. Вона за будь-яку ціну має з ним поговорити! Неможливо, щоб усе, що було між ними, перекреслила війна!

– Ось тут і живе мій син, – сказала Катерина Захарівна.

Вони зупинилися біля вбогої хатинки за старим, давно не фарбованим дерев’яним парканом. Жінка штовхнула хвіртку.

– Замкнено. Ігор обіцяв бабусі поставити нову огорожу, коли повернеться з війни. Не судилося, – промовила жінка й затарабанила у хвіртку руками. – Мати не почує, а Ігор… Чи захоче відчинити? Синку! – гукнула вона. – Ти де?

– Зараз! – почула Олеся знайомий голос.

«Невже це не сон? – подумала дівчина. – Він зовсім поруч!»

Крізь щілину між старими дошками хвіртки Олеся побачила його. Ігор був на візку, дуже змарнілий, худий, волосся коротко стрижене, але це був її Ігор, її кохання! Стало щемно від болю в грудях, і хвилювання охопило дівчину.

– Синку, відчини, це я! – озвалася жінка, коли візок зупинився біля хвіртки.

– Навіщо ти прийшла?

– Я скучила й хотіла поговорити.

– Я ж просив мене не турбувати! – роздратовано сказав юнак, не відчинивши хвіртки. – Невже це так важко затямити?!

– Ігорю, може, щось узяти попрати?

– Не треба мені нічого!

– Що приготувати поїсти?

– Мамо, іди додому, я не голодний. Усе! Бувай!

– Ось так завжди, – стиха, ледь не плачучи, промовила вона до Олесі.

– Ігорю! – покликала дівчина. – Це я, Олеся.

За хвірткою запала тиша. Олесі здавалося, що вона триватиме нескінченно, але юнак промовив:

– Тобі також нічого тут робити.

Це було сказано без жодної емоції. Ані злості, ні роздратованості, ні прихильності в його голосі Олеся не вловила, і це її обнадіяло.

– Нам треба поговорити, відчини, – попросила дівчина.

– Нам не потрібно бачитися. Узагалі.

– Якщо не відчиниш, то я перелізу через паркан, і все одно тобі доведеться зі мною поспілкуватися! – наполегливо сказала Олеся, і знову запанувала тиша.

– Я піду, – тихенько кивнула жінка, – а ти спробуй, може, вдасться.

Олеся почекала, поки Катерина Захарівна пішла, і знову заговорила до Ігоря.

– Це безглуздо розмовляти через паркан, – сказала вона. – Ти це розумієш?

– Ти хочеш побачити каліку?! У вас там, у ЛеНеРе, не бачила таких? – роздратовано сказав Ігор.

Олеся почула, як ляснув засув, і штовхнула хвіртку. Ігор повернувся на візку до неї спиною. Дівчина зачинила за собою хвіртку, стала позад нього. Їй безмежно захотілося припасти до грудей коханого, обняти його і, стоячи на колінах, говорити з ним, виплакатися, усе розповісти й почути таке омріяне: «Моя кохана!» Проте вона відчула, що потрібно бути стриманою й обережною в розмові. Він був поруч, а їй ніби заціпило. Емоції зашкалювали, і розум відмовлявся думати. Вона зробила кілька глибоких вдихів, щоб заспокоїтися.

– Можливо, ти мене зневажаєш, але прошу тебе: вислухай.

– Навіщо?

– Я хочу бути почутою.

– А я не хочу нікого чути! Розумієш чи ні?! Ні-ко-го!

– Вислухай мене. Я для цієї розмови здолала важкий шлях.

– Я не священик, і ти не на сповіді – я вже тобі це казав одного разу. Сходи краще до церкви, – сказав він, не повертаючись до дівчини.

– Можеш мене посилати куди завгодно, але вислухай, – укотре попросила Олеся.

– Не хочу. Іди геть, – уже спокійніше сказав Ігор.

– Знаю, що я винна перед тобою, – почала говорити дівчина швидко та схвильовано. – Так, я вимушена була вийти заміж за зведеного брата, але то не зі своєї волі. Можеш вірити мені або ні, але я пішла до знайомої на день народження, та мені підсипала снодійне в сік, а потім прийшов Костя й силоміць змусив мене випити трохи самогону. Я була майже непритомна, коли він мене зґвалтував… Знаю: він тобі повідомив, що ми одружуємось… Брат… він мене шантажував, забрав у мене найдорожче – листи покійної матері… Я не змогла вбити дитину, коли дізналася, що вагітна… У мене є син, він лише мій і нічий більше… Я зробила все можливе, щоб вирватися звідти, щоб бути з тобою. Я ніколи тебе не забувала… Я й досі кохаю тебе, Ігорю!

Він різко повернувся, і на мить їхні погляди зустрілися. У його очах не було колишнього живого вогню, у них застигли біль, сум і… байдужість.

– Ти хотіла побачити каліку на візку? – сказав він з іронією. – То дивись! Він не здатен не лише ходити, а ще й у штанці може надзюрити! Хочеш дізнатися, чи сухі в каліки наразі підгузки? Перевіриш? Ти для цього прийшла?

В Олесиних очах забриніли сльози.

– Навіщо ти… так? – давлячись сльозами, промовила вона. – Разом ми могли б усе здолати.

– Мені не потрібна нянька! І підгузки я сам собі поміняю! У тебе є дитина, тож є про кого дбати, – сказав він, не дивлячись на Олесю.

– Ти став жорстоким.

– А яким я маю бути?! Коли життя скінчилося, ще не почавшись! Я маю бути добреньким після того, як на моїх очах убито побратимів, які ділили зі мною останній задубілий кусень хліба?! Після того, як мій товариш поруч зі мною стікав кров’ю й благав допомогти, а я не міг зрушити з місця й сам умерзав у землю?! Він помер, дивлячись на мене з благанням в очах – і досі мене переслідує той погляд, сниться ночами… Навіщо я вижив? Щоби псувати іншим життя?!

– Ти вижив, щоб ми були разом! – крізь сльози промовила Олеся.

– Я вижив на муки, щоб довго живцем гнило моє тіло… А зараз іди звідси!

– Ігорю, невже ти забув нашу весну? Невже не пам’ятаєш спів солов’я – гімн нашому коханню?

– Я все забув! Минулого нема! Я його викреслив зі свого життя! І тебе також!

– Я не вірю! Не вірю! – скрикнула Олеся. – Та весна… Весна кохання… Вона вічна!

– Усе! Я не хочу тебе чути!

Ігор розвернув візок і швидко поїхав геть. Олеся вискочила на вулицю, побігла дорогою. Світ перед нею застилали сльози, вона бігла не озираючись, аж поки не опинилася вдома й не впала на ліжко, ридаючи. Навколо бігала стурбована Карина, щось говорила, але Олеся її не чула. Її світ, її весна, кохання – усе падало в чорну бездонну прірву.

Карина зі склянкою води чекала, доки Олеся виплачеться, потім мовчки подала їй воду. Олеся випила й попросила ще. Після другої випитої склянки дівчина витерла долонями мокре червоне обличчя.

– Я йому не потрібна, – промовила вона глухим відреченим голосом.

– Уже можеш говорити? – спитала Карина. – Розкажи, що у вас там сталося.

Олеся розказала про зустріч із Ігоревою матір’ю і з ним самим.

– У нього в очах згасло життя, – сказала Олеся. – Розумієш, коли людина жива, а очі ніби мертві.

– Таке трапляється з солдатами, які пережили травми й зламалися морально, – сказала Карина, вислухавши подругу. – Вони вижили в пеклі, а в цивільному житті відчувають себе зайвими. Слід враховувати, що Ігор ще й прикутий до візка. Так, він переживає велику травму, тому був таким грубим з тобою. Це такий спосіб самозахисту людини, і ти маєш його зрозуміти.

– Він мене розлюбив, – приреченим голосом сказала Олеся. – Як мені з цим жити?

– Не опускай руки. За своє кохання треба боротися.

– Але ж як?!

– По-перше, Ігорю потрібно пройти реабілітацію. Він повинен пожити поруч із такими, як сам, щоб усвідомити, що з обмеженими можливостями можна жити, що він не один такий.

– Легко сказати. Катерина Захарівна запевнила, що він навіть чути про це не хоче.

– Тоді ти сама мусиш узяти ініціативу у свої руки!

– Тобто?

– Вмикай комп’ютер, зараз пошукаємо реабілітаційний центр для атошників.

– Вони такі є?

– Зараз дізнаємося!

Подруги знайшли адресу та номер телефону такого закладу й негайно зателефонували.

З розмови дізналися, що такий центр діє за рахунок пожертвувань благодійників і ним опікуються волонтери. Олесясказала, що зможе перерахувати кошти на рахунок закладу за умови, якщо її друг погодиться. Вона попросила скинути їй запрошення, щоб можна було поговорити з Ігорем.

– Зараз же поїдемо в Сєвєродонецьк, я там роздрукую запрошення, – заявила Олеся.

– Максимка беремо із собою?

– Так. Одразу й візочок для нього заберу, – сказала Олеся, – знайшла за оголошенням недорого.

Подруги повернулися додому по обіді. Олеся взяла аркуш із запрошенням, де були описані всі умови реабілітаційного центру в Карпатах, уклала в конверт.

– Сама віднесеш? – запитала її Карина.

– Ні, піду пораджусь із Катериною Захарівною, – відповіла Олеся.

Не вдаючись у подробиці зустрічі з Ігорем, Олеся сказала, що розмова не вийшла – Ігор не хоче її бачити.

– Я так і подумала, – зітхнула жінка. – І що мені з ним робити? Не можу більше дивитися, як він чахне на очах.

Олеся розказала про центр реабілітації та віддала запрошення.

– Гадаю, буде краще, якщо не я, а ви віддасте його Ігореві, – сказала Олеся.

– Гаразд, я спробую, але не сьогодні, – пообіцяла жінка, – нехай трохи заспокоїться.

Надвечір повернулася додому Людмила Анатоліївна геть стомлена, і Карина запитала, де вона була у свій вихідний. Жінка дістала з аптечки тюбик мазі, кімнатою рознісся специфічний запах із домішками ментолу. Вона намастила руки, ретельно розтерла мазь.

– Кажуть, що добрі справи не стомлюють, – із натягнутою стомленою усмішкою промовила жінка. – Схоже, що це не той випадок. Дівчатка, я страшенно стомилася, болять руки.

– Я вареників із картоплею наліпила! – Карина похопилася з місця. – Зараз зварю й принесу вам!

– І сметанка до вареничків є! – додала Олеся.

Поки дівчата метушилися на кухні, Людмила Анатоліївна прилягла на диванчик. Коли вони прийшли, жінка ледь підняла важкі повіки.

– Дівчатка, готуйтеся, – сказала вона, – завтра о десятій ранку чекайте машину, поїдете з Ольгою Володимирівною, вона все вам покаже… Я побуду з Максимком удома. Мені час відпочити… трохи.

– А варенички? – Карина побачила, що очі жінки злипаються.

– Постав… Я поїм… потім, – промовила жінка, провалюючись у сон.

Подруги скупали хлопчика, вклали спати. Вони зайшли до кімнати, де лежала Людмила Анатоліївна. Жінка міцно спала, навіть не перевдягнувшись. На столі стояла тарілка з охололими варениками.

Розділ 49

Олеся з Кариною йшли за незнайомою жінкою до двоповерхової будівлі. Їх розпирала цікавість, але дорогою Ольга Володимирівна так нічого й не розповіла.

– Усе побачите на місці, – сказала вона, ледь подруги сіли в її авто.

Цим жінка ясно дала знати, що питання зайві.

Подруги зайшли в приміщення, піднялися дерев’яними сходами на другий поверх, пішли коридором праворуч. Жінка зупинилася перед дверима із синьо-жовтою наліпкою з написом «Слава Україні!» та сказала:

– Прошу!

У вузькому продовгуватому кабінеті з одним вікном уже були жінки різного віку: від молодих дівчат до жінок, яким було років по 50—60.

– Слава Україні! – сказала Ольга Володимирівна замість вітання.

– Героям слава! – відповіли присутні.

Подруги здивовано переглянулися між собою й промовили звичне:

– Доброго дня!

До дівчат підійшла молода жінка, повідомила, що її звуть Світлана, і запросила пройти.

– Зараз ми познайомимось, – сказала, – а потім я розкажу вам про нас.

Поки знайомились, подруги оглянули приміщення. Біля вікна – робочий стіл, комп’ютер, на стінах – український прапор із побажаннями від бійців та ікона Ісуса. Навколо все заставлене повними мішками. Їх було стільки, що для проходу лишався якийсь метр простору.

– Дівчатка, подивіться сюди! – сказала подругам Світлана, указавши ліворуч.

На стіні висіла дерев’яна рамка, на яку була натягнута сітка для риболовлі з великими чарунками.

– Це основа для плетіння захисних маскувальних сіток для наших захисників, – пояснила вона.

– То ви плетете маскувальні сітки? – здогадалася Олеся.

– І наша Людмила Анатоліївна з вами? – сказала Карина, зрозумівши, чому Людочка приходить така стомлена.

– Так, у нас громадська організація, яка ще з осені 2014 року плете сітки, – сказала Ольга Володимирівна. – У місті нас називають «павучками» ! Ми навіть свій фірмовий знак виготовили!

– Який? – запитала Олеся.

– На сітці плетемо павучка, щоб знали хлопці, від кого.

– А наш павучок не простий, – усміхнулася Світлана, – він у лапці тримає невеличкий синьо-жовтий прапорець!

– Це ж неймовірно! – захоплено промовила Олеся й попросила: – Розкажіть про свою організацію.

– Зараз ми почнемо працювати, і я вам трішки розповім, – пообіцяла Ольга Володимирівна. – Не можна гаяти часу.

– А ми? – спитала Карина.

– Ви поки подивіться, як це робиться, – відповіла жінка. – Кожну сітку виготовляти починаємо з молитви, а коли працюємо, то ще й українських пісень співаємо!

– І повстанські також! – додала дівчина з довгим волоссям.

– Для тебя, сынок,

Разберу постель.

Кладу в ноги – ночь,

В изголовье – день.

И к ногам, родной,

Вот полынь с дорог,

Чтобы путь домой

Ты забыть не смог.

Попрошу у звезд

Самый древний сон,

Чтобы он донес

Голоса времен,

Запах вольных трав,

Перезвон церквей,

Незлобивый нрав

Всей родни твоей.

Гляну птицам вслед —

Мне бы два крыла,

Чтоб укрыть от бед —

Так ладонь мала.

Мне бы два крыла,

Чтоб укрыть от бед

И тебя, сынок,

И весь белый свет[1],

– прочитала напам’ять Ольга Володимирівна.

– Ну, з Богом! – перехрестилася Світлана й потягла з купи крайній мішок. – В Ольги Володимирівни читати «Молитву матері» найкраще виходить, – стиха пояснила вона, – у неї два сини добровольцями пішли на війну.

– Покажіть і нам, як це робиться, – попросила Олеся. Жінка залюбки почала пояснювати. Вона дістала з мішка кілька вже готових довгих стрічок зеленуватого кольору й підійшла до сітки.

– Дивіться, дівчатка, і вчіться, якщо, звичайно, захочете до нас приєднатися, – сказала жінка. Вона вправно вплітала стрічки в сітку. – На маскувальній сітці не має бути прямих ліній, як і в природі. Із гелікоптера видно прямі лінії, тож ніяких прямокутників і квадратів! Плетіння має бути хаотичним, щоб, коли ведеться зйомка, згори виглядало, як у природі – звичайною зеленою плямою.

– А взимку – білою! – додала Світлана.

Карина з Олесею й собі почали вплітати стрічки. Ольга Володимирівна залюбки їм усе пояснювала, і вже незабаром Олеся радісно сповістила:

– У мене вийшло!

– Головне – щоб не було прямих ліній, – повторила жінка. – Ми ж маскувальні сітки передаємо на передову, туди, де наша техніка, яку треба приховати від ворога. Сітки плетемо різного розміру: і великі, і менші – усе залежить від того, що ними прикриватимуть.

– Як ви їх доставляєте на фронт? – поцікавилася Карина.

– В основному самі й возимо. Наймаємо машину, і дівчата везуть. Плели і для 24-ї бригади, і для інших, також для грузинського батальйону та прикордонників – для всіх, хто на передовій, – пояснила жінка.

– Ви робите таку важливу справу для перемоги! Я… Я дуже задоволена, що потрапила до вас, що познайомилася з такими небайдужими…

– «Павучками»! – усміхнулася Карина й поцікавилась, як усе починалось.

– Усе почалося восени 2014, – сказала жінка. – Тоді, коли наші хлопчики були босі, голі й голодні. Зібралося нас кілька чоловік, посиділи, помізкували, чим можна їм допомогти. Кинули клич у соцмережах, щоб люди допомогли продуктами. Навіть не сподівались тоді, що в нас знайдеться стільки небайдужих містян!

Олеся згадала розмови вдома, коли батьки не раз згадували Сєвєродонецьк як місто, де майже всі підтримують сепаратистів, навіть казали, що називають місто Сєпародонецьком, а насправді все інакше.

Жінки наввипередки згадували, як люди почали зносити квашену капусту, банки із заготовками на зиму, з варенням, як стільки всього нанесли, що ніде було ставити.

– А бурки? – збуджено сказала одна з дівчат. – Пам’ятаєте, як одна волонтерка привезла нам купу бурок? А ми збирали гроші, щоб купити на них калоші, а потім сиділи й натягували ті калоші на бурки?

– Було таке, – зітхнула Ольга Володимирівна. – Коли поїхали до наших хлопчиків, надворі сніг з дощем, багнюка по коліна, а вони – в літніх шльопанцях.

– А скільки пиріжків пекли! Я, наприклад, за одну ніч спекла двісті штук! – сказала одна із жінок. – Та хіба лише я? Інші пекли ночами, робили вінегрети, квасили капусту бочками, а ще й налисники хлопчикам готували!

– Так, у нас багато справжніх патріотів, які не сидять перед телевізорами та в Інтернеті, уболіваючи за бійців, а допомагають ділом, – погодилася Світлана. – Хто дасть грошей на пальне, хто борошно купить, хто сам пече-варить, а ми і печемо, і смажимо, і плетемо!

– Тепер ми поповнимо ваші лави, якщо ви не проти, – сказала Карина.

– Нам завжди потрібні робочі руки! – відповіла Ольга Володимирівна. – На сьогодні досить розмов, заспіваймо!

– Уплетімо в сітку українську народну пісню, – підтримала її Світлана.

Розділ 50

Удома Олеся сказала, що дуже вражена побаченим і почутим, і подякувала Людмилі Анатоліївні за знайомство з «павучками».

– Я вперше відчула свою причетність до важливої справи, – зізналася дівчина. – Сподіваюся, що сьогодні зробила свій маленький вклад у перемогу.

– Зараз такий час, що кожен свідомий українець має щось робити для перемоги, – мовила жінка. – Не всі можуть піти на фронт, але чимось допомогти під силу кожному.

– Шкода, що я зможу допомагати лише у вихідні, коли хтось із вас побуде з Максимком.

– Олесю, якщо є бажання, то можеш допомагати щодня, – усміхнулася жінка. – Є біла тканина для сіток, яка лишилася ще із зими, а зараз потрібна зеленого кольору, тож маю фарбу, виварку і – прошу до роботи!

Того ж вечора Людмила Анатоліївна розказала, як фарбувати тканину. Олесю не зупинило те, що потрібно тягати важку виварку з водою, у якій слід варити тканину з фарбою, і вона охоче погодилася. Жінки домовилися про те, щоб наступного дня привезли Олесі кілька мішків тканини.

– Тільки вікно не зачиняй, – попередила Людмила Анатоліївна, – бо паруватиме так, що й стеля обвалиться.

– Усе буде добре! – запевнила Олеся.

– Так хочеться вірити, що на зиму вже не знадобиться біла тканина і війна незабаром скінчиться, – трохи сумно промовила жінка. – Узимку припускали, що зелена тканина вже не знадобиться – тепер живемо надією, що жовті кольори осені не потрібні будуть для сіток, а білі – тим паче.

– Хай так і буде! Треба вірити, – сказала на те Карина. Після вечері Карина пішла в душову, а Олеся – до Ігоревої матері. Дорогою вона розмірковувала, чи не зарано йде, чи потрібно було зачекати ще кілька днів, і вирішила, що робить правильно. Кожної хвилини її думки поверталися до зустрічі з Ігорем, тривожили, не давали спокою. Вона не хотіла вірити, що він її розлюбив і забув їхні зустрічі. «Карина має рацію, – думала Олеся, – Ігор отримав велику травму й тепер, коли скалічений, не може оговтатися, звикнути до нового життя, йому здається, що весь світ проти нього, і з цим треба щось робити. Прийде час – і ми знову будемо разом», – втішала вона себе.

Катерина Захарівна щойно закінчила поливати городину й зайшла у двір.

– Як він? – запитала Олеся, привітавшись.

Жінка витерла руки рушником, повісила його на мотузку, сіла на лавку під хатою.

– Він прочитав першу сторінку й одразу розірвав папери на дрібні шматки, розкидав їх на подвір’ї, – сказала вона із сумом.

– Навіть не дізнавшись про умови в центрі реабілітації?

– Так, – кивнула жінка. – На інше я й не сподівалась. Олеся сіла поруч, замислилася. «Вихід має бути, інакше хлопець загубить сам себе. Але як знайти до нього підхід? Як достукатися до його скам’янілого серця?» – думала вона.

– Катерино Захарівно, що прогнозували лікарі? Невже візок назавжди?

– У госпіталі сказав лікар при виписці, що спинний мозок сина розірваний не повністю, тож маленька надія на те, що буде самостійно пересуватися є, але ж Ігор категорично відмовляється пройти повторне обстеження. Він повністю поставив хрест на своєму житті.

– Може, завчасно?

– Одні люди борються до останнього, а мій син… Його психіку скалічила клята війна.

– У кого його медична картка?

– У мене.

– Ви можете зробити копії заключення лікарів, діагнози, виписки, епікриз?

– Звичайно, але навіщо?

– Хочу в Інтернеті пошукати, щоб дізнатися, чи справді все так погано й не можна вилікуватися.

– Гаразд, зроблю.

– Тільки не затягуйте, будь ласка! – попросила Олеся. Одразу додому вона не пішла. Чомусь потягнуло на те місце, де вони з Ігорем займалися коханням. Повіяло прохолодою та свіжістю від водойми – усе так, як колись. Олеся знайшла галявину в оточенні дерев та кущів. Густа трава ще не встигла спектися під палючими сонячними променями Донбасу і простилалася під її ногами густою ковдрою. Десь у траві сюрчав коник, хлюпнула вода – напевно, скинулася рибина – і знову тиша. Запах весни ще не наповнив квітучий жасмин, але приємно пахло річковою м’ятою, і ще чимось солодким, і терпким, і від того злегка паморочилося в голові, і серце наповнювалося щемом і болем при згадці про ту їхню весну, яка вже ніколи не повториться.

Олеся стояла на тому місці, де позаминулої весни пізнала справжнє кохання, де віддалася коханому до останку, сподіваючись, що таких весен у їхньому житті буде ще багато-багато, а Ігор буде поруч. Завжди, як і обіцяв.

– Ех, Ігорю, що ти робиш? – із сумом мовила Олеся. – Чому ти здався? Чому не хочеш мене почути?

Олеся зняла босоніжки, торкнулася ногами прохолодної трави на їхньому місці.

«Потрібно знайти клініку, де зможуть допомогти Ігореві!» – прийшла думка.

Своїй ідеї Олеся зраділа, ухопилася за неї, як потопельник за соломинку, адже маленький промінчик надії зажеврів!

«Якщо не знайду таку клініку в нашій країні, спробую за кордоном! – думала вона, швидко взуваючись. – Якщо дати йому надію на те, що він зможе ходити, то й ніякий психолог чи реабілітаційний центр не знадобиться. І чому я про це не подумала раніше?»

Олеся поквапилася додому. Вона проходила повз садибу, де під огорожею ріс великий кущ жасмину. Квітки ще не розпустилися, на ньому були лише набубнявілі бутони, й Олеся відламала гілочку. Вона мала намір поставити її у воду, але передумала й повернула на вулицю, де мешкав Ігор.

Олеся зазирнула в щілину паркану. У дворі було видно: горіла лампочка під дашком над ґанком. Вона хотіла всунути гілочку в щілину як нагадування про їхнє кохання, як раптом почула стогін. Олеся стала на лавку й зазирнула у двір. У кінці двору був вуличний туалет, двері в ньому відчинені, поруч – візок Ігоря. І лише тоді вона помітила його. Ігор, напевно, хотів дістатися туалету, але впав із візка й стогнав, намагаючись підвестися. Серце облилося кров’ю, коли Олеся спостерігала, як юнак робить спроби доповзти до туалету, але, знесилений, падає, відпочиває і пробує сісти на візок, але той перекидається, і хлопець знову опиняється на землі. Їй хотілося підбігти до нього, допомогти, обійняти й заспокоїти не так фізичний, як душевний біль, але було розуміння, що Ігор ще більше розізлиться, коли зрозуміє, що вона бачила його в такому безпорадному стані. Олеся дочекалася, поки з хати вийшла бабця, пішла до Ігоря. Дівчина тихенько підійшла до хвіртки, залишила в ній гілочку жасмину.

Карина ще не спала – чекала на повернення Олесі.

– Ну, як справи?

– Кепсько, – сказала подруга й розповіла про розмову з Ігоревою матір’ю. – Слухай, ти віриш у містику?

– Скоріше так, аніж ні, – сказала Карина. – Пам’ятаєш, як в інтернаті одного разу вночі розбудила тебе своїм плачем?

– Так. Ти мені сказала, що наснилася мати, і я перебралася до тебе в ліжко.

– Насправді я жодного разу уві сні не бачила обличчя своєї матері. То вона стоїть до мене спиною, то десь ховається, то ось-ось маю до неї дійти, а вона зникає… Тієї ночі мені наснився будинок, такий великий, гарний, у кілька поверхів. Я йду подвір’ям і не можу намилуватися красою: там басейн, газонна зелена травичка, альпійські гірки, троянди квітнуть, в’ються, знаєш, є такі… Нібито я знала, що йду до матері, аж раптом якийсь бородатий дядько хапає мене, щоб не пустити до неї. Я плакала, кричала й виривалася. Прокинулась – інтернат!

– І я поруч, – усміхнулась Олеся. – Чому ти згадала цей сон?

– Я ніколи його не забувала. Якось вкарбувалося надовго, аж поки не потрапила в садибу Кобцевої.

– Це до Надії Іванівни, де ти влаштувалась на роботу?

– Так. Заходжу – і бачу свій сон! Ти уявляєш?!

– Може, щось стерлося з пам’яті з часом? Та й будинків багато схожих між собою… Зачекай! Її ім’я та по батькові таке ж, як й у твоєї матері? То, може…

– І в мене була така думка. Спочатку я подивилась її документи – вони, до речі, не замкнені.

– І що? Не таке прізвище? Так вона ж була заміжня!

– Надія Іванівна вийшла заміж у 1991 році й жила з чоловіком до його смерті, а я народилась у 1994. Не складаються пазли.

– Могли ж вони удвох вирішити покинути тебе в пологовому?

– І я про це подумала, але познайомилась із сусідкою Кобцевої, яка все життя її знає, тож у них ніколи не було дітей, хоча й чоловік возив Надію Іванівну по всіх лікарях і ворожках. Ось так, Олесю! А будинок уві сні я бачила саме цей, що б ти мені не казала. Не знайшла матір, утратила Валентина… Що ж, така моя доля! – зітхнула дівчина.

Олеся розповіла, як пішла на їхнє з Ігорем місце біля водойми та зрозуміла, що треба знайти клініку, де б допомогли його вилікувати.

– Ось тобі й містика! – сказала Олеся. – Якби не те місце, то й досі б думала, як лікувати душу, а там зрозуміла, що є ще надія і не з того я почала.

– Не боїшся, що Ігор вилікується й не буде з тобою? – Карина поглянула Олесі у вічі.

– Я про це зараз не думаю. Якщо буде щасливий з іншою… Аби лише вилікувався – я вже б від того була щасливою!

Тієї ночі Олесі не спалося. Вона довго крутилася в ліжку, у голову лізли різні думки. Було далеко за північ, коли вона чомусь згадала рядки з маминого листа: «Важливо в житті знайти свою близьку кохану людину й не менш важливо не загубити себе в пошуках. Потрібно вміти кохати й доводити щодня це своїй коханій людині, щоб не втратити, зберегти кохання, за яке іноді потрібно боротися».

«Дякую, матусю, – подумала Олеся. – Я бережу своє кохання, і боротися за нього в мене вистачить сил».

У вікно заглядав серпом місяць, зорі ясніли світними цятками на чорному небі, коли дівчина заснула, сповнена надій.

Розділ 51

Олесине життя закрутилося, понеслося вихором. Коли залишалася вдома з дитиною, фарбувала тканину, сушила її у дворі на мотузках, різала на стрічки. Поки парувала на газовій плиті виварка, писала в різні клініки країни, листувалася з лікарями, надсилала їм медичні висновки та обстеження Ігоря. Хтось відповідав одразу, інші відповіді затримували, але висновок один: ніхто не хотів ризикувати та зробити хлопцеві ще гірше. Олеся здаватися не мала наміру й одного разу, у середині літа, отримала пораду звернутися до клініки в Ізраїлі та її адресу. Недовго думаючи, Олеся за оголошенням знайшла перекладача й відправила листа до Ізраїлю.

У вихідні подруги плели сітки, залишивши вдома Людмилу Анатоліївну за няньку. Від «павучків» вони дізналися, як люди їх знаходять.

– В основному через соцмережі, – розповіла їм Ольга Володимирівна. – Користувачі знаходили нас на волонтерських сайтах, бо ми часто писали там про те, що потрібна матеріальна допомога пораненим військовим. Одна дівчина була на педагогічній нараді і там почула про нас. Хтось приніс їжу для бійців і залишився плести сітки, а то була відеозйомка, після якої нас побачили по телебаченню.

– Ви, Ольго Володимирівно, розкажіть дівчатам про мене, – попросила Світлана й загадково всміхнулася.

– Ось сама й розкажи!

– Гаразд. Коли ми відправляємо хлопцям на фронт харчі, то часто пишемо на пластикових відерцях свої номери телефонів. Часто вони нам телефонують, дякують, – розповіла дівчина. – Одного разу і я так зробила. Відправила квашену капусту й написала ім’я та свій номер. Згодом мені подзвонив один із бійців, ми розговорилися, познайомились, почали часто спілкуватися. Коли в Сашка була коротка відпустка, він приїхав до мене.

– І все? – усміхнулась Олеся.

– Ні, продовження є! Ми одружилися, і я вже вагітна!

– Вітаю! – сказала Олеся. – От вам і квашена капуста! Дитинку в капусті знайшли!

Усі розвеселилися, а Ольга Володимирівна поскаржилася:

– Два сини на фронті – й обидва холостяки. Нехай молодший ще погуляє, а старшому вже й женитися час. І не надішле йому ніхто капусту з номером телефону! До речі, Карино, ти ж незаміжня?

– Ні. Поки що.

– Треба тебе зі своїм старшим познайомити! Ось прийде незабаром мій Валик у відпустку, я вас познайомлю!

– А що? Може, і доля? – сказала Світлана. – Ніколи не знаєш, де загубиш, де знайдеш.

Карина промовчала, лише зітхнула. Вона знову згадала Валентина, із яким так і не встигла зустрітися. «Чи побачимось ми з ним колись, чи ні?» – подумала вона й тугіше затягнула стрічку в плетіння.

«Павучки» доплели одну сітку, гуртом скрутили її в рулон, Ольга Володимирівна сказала, що потрібно ще одну зробити.

– Натягуймо наступну сітку, – звернулася вона до дівчат.

– Де ви берете ці сітки? – поцікавилась Олеся.

– Нам готові привозять, – відповіла жінка.

– Але ж їх десь і за щось купують. На них потрібні кошти. – Іноді волонтери збирають гроші, а в основному їх нам поставляє молоде подружжя з Луганська. У них до війни там був свій невеличкий бізнес, його відібрали бойовики, а їх самих кинули за ґрати.

– За що?

– За те, що люблять Україну. Зараз вони в Сєвєродонецьку, їм вдалося почати все заново, і їхня допомога дуже важлива!

– Про таких людей потрібно писати, щоб усі знали, що в «молодой республике» не одні сепаратисти! – схвильовано промовила Олеся.

– Ось вони якраз і не хочуть, щоб про них писали, – сказала Ольга Володимирівна. – Нас тут якось знімало телебачення, ми і їх запросили, але ті відмовилися. Ми навіть не знаємо їхнього прізвища. Якщо людина цього не хоче – ми не питаємо й не ліземо в душу. Може, у них там лишилися батьки – ми ж не знаємо. Але я вас, дівчатка, обов’язково з ними познайомлю при нагоді! – пообіцяла жінка.

Карина з Олесею не сподівалися, що зустріч із благодійниками відбудеться вже за тиждень. Вони плели сітки, підспівуючи «павучкам», коли зайшов молодий чоловік, привітався: «Слава Україні!» Його появі всі зраділи.

– Привіз сітки, Володю? – весело усміхнувшись, сказала Ольга Володимирівна!

– Привіз!

– Сам приїхав? Допомога потрібна?

– Не зовсім сам. З дружиною та сином, – відповів чоловік. – Допомога не буде зайвою!

Олеся й Карина разом із кількома молодими жінками спустилися вниз. Біля мікроавтобуса Олеся побачила жінку з дитиною на руках. Щось знайоме було в її поставі, й Олеся підійшла ближче.

– Оксанко?! – вирвалось у неї здивоване.

Жінка обернулася на голос. То була її колишня сусідка.

Жінки здивовано дивились одна на одну.

– Ти? Як ти тут…? – промовила Оксана.

– Я з «павучками», – розгублено сказала Олеся. – А ти…

Ви ті, хто поставляє сітки?

– А ти хто? Засланий козачок?

– Відійдімо, – попросила Олеся. – Я маю тобі все пояснити.

– Ну-ну! – промовила з іронією жінка й усе-таки відійшла подалі від машини.

Олеся хвилювалася, але змогла розказати Оксані про себе. Вони говорили довго. Уже розвантажили автівку, і Володя крикнув, що піде нагору випити чаю, а давні знайомі все ще спілкувалися. Схоже, Оксана повірила Олесі, зрозуміла, що та стала жертвою обставин, бо розповіла, що її чоловіка звільнили за обміном полоненими, а сама вона змогла з Луганська виїхати ще раніше.

– Я маю вибачитися за те, що жила у вашому будинку, – сказала Олеся. – Прошу пробачення за себе й за Костю.

– Ти не винна в тому.

– Я тільки не можу збагнути, як так вийшло, що в Кості є документи на житло? Сама бачила договір купівлі-продажу.

– На початку війни, коли ще в Луганську працювали нотаріуси, Володю кинули на підвал, туди ж привели нотаріуса з документами й змусили чоловіка підписати вже готові папери.

– Он як! Вибач.

– Не треба. Це я тобі маю дякувати, – сказала Оксана, кивнувши на маля. – Я й справді не хотіла цієї дитини… Лише після розмови з тобою я довго думала, аж поки не зрозуміла, що дитина не винна і вона лише моя… Якби ми тоді не зустрілися…

– Пусте! Я говорила те, що сама пережила.

– Зараз навіть не уявляю, як би жила без неї!

– А чоловік?

– Йому було нелегко, але разом ми все пережили, і тепер усе добре. А ти як? Уже зустрілася зі своїм коханим?

Олеся розповіла про Ігоря та проблеми, які виникли.

– Ти правильно зробила, що звернулася до клініки за кордоном, – сказала Оксана. – Там багатьом нашим хлопцям допомогли, тож не втрачай надію! Коли він одужає – усе буде інакше!

– Так, усе буде інакше, – повторила задумливо Олеся. Оксана помітила чоловіка, що прямував до мікроавтобуса, і сказала, що їй час іти.

– Ти, будь ласка, не розказуй «павучкам» про мене, – попросила Оксана стиха. – Маю на увазі полон і…

– Могла б не попереджати, – мовила Олеся. – Тут також не знають, чиєю дружиною я була.

– Іноді правду краще не знати, – усміхнулась Оксана й пішла до машини.

Розділ 52

Відповідь із ізраїльської клініки надійшла швидко. З прочитаного Олеся зрозуміла, що вони згодні прооперувати Ігоря, хоча не давали гарантії повного одужання. Дівчина ледь не розплакалася від розчулення. З’явилася надія, і це був перший крок, але сума за операцію ввела її в шок. Олеся не сподівалася, що буде дешево, але ж не стільки!

«А ще й переліт, супровід, реабілітація… – думала вона, зі страхом дивлячись на суму. – Потрібно заспокоїтись і вирішувати питання поступово».

Зібравшись, вона попросила перекладача написати ще один лист, де запитувала, скільки відсотків вони дають на одужання хворого. Того ж дня дізналася: п’ятдесят на п’ятдесят.

«Це вже щось!» – зраділа вона й одразу поспішила до Ігоревої матері.

Катерині Захарівні Олеся не назвала суму, яку виставила клініка, лише сказала, що дають п’ятдесят відсотків на повне одужання. Вона бачила, як жінка завмерла, дивлячись на Олесю, ніби не вірячи почутому, потім затремтіли її губи, руки, і покотилися сльози.

– Невже… Невже це можливо? – розгублено промовила вона. – Йому можуть допомогти?

– Спробують допомогти, – уточнила Олеся. – Але кому краще з ним поговорити?

– Гадаю, що мені. Ти не ображайся, але не потрібно тобі з ним поки спілкуватися, – сказала жінка. – Як матір, він мене принаймні вислухає, хоча з сином не буде легко. Я зараз піду до нього і все розкажу!

– Не говоріть, що то я знайшла клініку, – попросила Олеся.

– Зайдеш до мене ввечері, – мовила Катерина Захарівна, на ходу запинаючи хусточку.

Олеся гуляла з дитиною біля двору, коли Катерина Захарівна поверталася від сина. З її щасливого обличчя дівчина одразу зрозуміла, що розмова з сином відбулася.

– Олесю, я ладна тобі руки цілувати, – схлипуючи, сказала жінка. – Спочатку не хотів мене слухати, а потім, коли почув, що є надія, одразу… Ти б бачила, Олесю, як у його очах зажевріла надія! Він навіть усміхнувся! Уперше, чуєш, уперше з часу поранення!

– То Ігор згоден на операцію?

– Так! Згоден! Питає, чи платно і скільки коштує.

– Я все дізнаюся і вам скажу.

В Олесі язик не поворухнувся сказати правду, щоб не вбити надію. Вона сама не знала, де візьме ті кошти, але вирішила спробувати їх зібрати. Наступного дня, нічого нікому не сказавши, вона забрала з собою Максимка, прихопила роздрукований лист-рахунок і поїхала в Сєвєродонецьк. Олеся вирішила походити по магазинах, зустрітися з їхніми власниками. Супермаркети взагалі відмовлялися щось давати, попросили написати офіційні листи з проханням надати допомогу, але спочатку потрібно було відкрити рахунок. Невеликі крамниці найчастіше їй не вірили, і власники або давали сотню гривень, або дивилися з презирством, як на прохачку. Зібравши кілька сотень, Олеся повернулася додому засмучена й утомлена. Вона розказала Карині та Людмилі Анатоліївні про лист із клініки та свої митарства.

– Супермаркети тобі правильно відповіли, – сказала жінка. – Хтозна, що можна надрукувати? Потрібно офіційно звертатися.

– А крамнички? Невже шкода дати трохи коштів?

– Може, ти собі просиш? – усміхнулася жінка. – Що про них говорити: коли ми починали допомагати бійцям, то потрібно було все у щось складати. А де брати коробки? Тож ходили по магазинчиках, просили, казали, на що вони потрібні, нічого не приховували. Одні залюбки давали, залишали нам порожні, а інші – ні, ладні були їх на смітник викинути чи спалити, аби лише бійцям не дісталось. Ось так, Олесю!

– То що робити? Де взяти таку суму?

– Я перша вношу свої п’ять тисяч гривень! – сказала жінка, дістаючи гроші з шафки. – Це все, що маю.

– У мене є трохи, – сказала Карина.

Дівчина порахувала й віддала всі – шість тисяч гривень. До них додала Олеся свій залишок – чотириста доларів.

– Крапля в морі, – зітхнула вона, склавши купюри в конверт.

– Звернись до Ольги Володимирівни, – сказала Людмила Анатоліївна, – вона порадить, як це зробити, як відкрити рахунок і на які волонтерські сайти розмістити оголошення.

Ольга Володимирівна справді дала Олесі адреси сайтів і волонтерських організацій, куди можна звернутися, але потрібно було вказати ще й призначену дату операції. Олеся написала ще одного листа і, поки відкривала рахунок, отримала відповідь.

– Отакої! Нам дають три місяці! – у розпачі сказала дівчина Карині. – Операція призначена на двадцяте жовтня. Що робити?!

– Не панікувати, – відповіла подруга.

Олеся змусила себе заспокоїтись і зайнятись розміщенням оголошень із проханням допомогти зібрати кошти на лікування бійця АТО за кордоном.

Вона давно не бачила Ігоря, і її душа постійно прагнула до нього, але Катерина Захарівна радила їй не ходити туди. Олеся попросила її запитати Ігоря про ще одну зустріч, але він був категоричним.

– Навіть сказав, якщо ти прийдеш, то він нікуди не поїде, – закінчила мати. – Не треба його тривожити, прошу тебе!

Олеся пообіцяла не ходити до Ігоря, але час від часу, коли було надворі темно, ішла потайки до його садиби. Вона нишком заглядала у вікна або у двір, щоб хоча б на мить побачити коханого.

– Люблю тебе, – шепотіли її губи, коли здалеку бачила його. – У тебе буде все добре.

Одного разу, повертаючись додому, вона з сумом зловила себе на думці, що говорить «у тебе все буде добре», а не «у нас».

«Коли буде в нього все добре, тоді й у мене також», – заспокоїла себе.

Розділ 53

Дні мчали стрімко. Олеся ніколи не думала, що час може набирати таку шалену швидкість. Щодня вона фарбувала тканину, збирала кошти, у вихідні плела сітки, пакувала відправлення з харчами для бійців і займалася домашніми справами. Час спливав, а зібраних коштів не вистачало. Вона нервувала, стала погано спати, хоча стомлювалася за день. Наприкінці серпня ще й син застудився й увесь час капризував, потребуючи маминої уваги. Олеся трималася з усіх сил, які в неї лишилися. Вона відчувала, що морально й фізично виснажена, ще трішки – і просто впаде від утоми. Коли надходили кошти – раділа, як дитина, коли відмовляли або відмовчувалися – впадала у відчай, а наступного ранку знову бралася до роботи. Олеся знала, що якась невдача зможе її вибити з колії, й намагалася думати лише про хороше, але виходило не завжди.

– Ось зберу кошти й дам собі відпочинок, – казала вона собі та мріяла про той день, коли відправлять Ігоря на лікування за кордон. – Спатиму цілу добу, навіть якщо з неба посиплеться каміння.

Вона придбала сім-картку, щоб телефонувати батькові хоча б раз на місяць. Двічі їй вдалося поговорити з ним без зайвих вух. Розмова була короткою – лише дізналася, що в нього все добре, і сказала, що з ними теж усе гаразд. Більше говорити не хотіла, щоб не вислуховувати докорів – і так було нелегко. Олеся зателефонувала батькові ще раз. Їй хотілося почути рідний голос і хоча б трохи заспокоїтися. Батько зрадів, упізнавши голос доньки. Він сказав, що майже все зруйноване відремонтував, що в них часто стріляють, але вони нікуди не збираються виїжджати. Усе було б добре, якби не почула розмову Раїса Іванівна. Вона вихопила слухавку в чоловіка й закричала:

– Сучко! Як ти могла?! Я тебе питаю!

– Що я не так зробила? Поїхала від чоловіка, який здіймав на мене руку?

– Значить, було за що! Покинути Костика, який усе робив для тебе?! Чого тобі не вистачало? Хата – повна чаша, одного пташиного молока не було! І дитину вкрала! Його дитину, нашого внука!

– Не кричіть, як скажена, – спокійно сказала Олеся. – Я нікого не крала. Це – моя дитина також, я тут його зареєструвала, тож Максимко має нормальні документи, а не якісь там папірці ніким не визнаної республіки.

– Ось повернуться наші рєбята і Костик із ними, що тоді заспіваєш? Чекати лишилося недовго! Куди тоді драпатимеш?

– Не дочекаєтесь! Такого ніколи не буде! Запам’ятайте: ні-ко-ли!

– Казав сліпий побачимо, глухий – почуємо! Знай, що Костик прийде у ваш сраний Сєпародонецьк і дитину в тебе забере! Так і знай!

У телефоні часто запікало. Це була остання крапля, яка відібрала в Олесі всі сили. Перед очима з’явилися рожеві плями, у голові запаморочилося, і вона ледве встигла спертися на диван і прилягти. Дитина бавилась у ліжку, й Олеся прикрила очі. Важкі повіки злипалися так, що було несила розплющити очі, коли син завередував.

– Синку, тихо, – попросила ледь чутно.

Ніби крізь сон, Олеся чула голос Людмили Анатоліївни, яка заспокоювала хлопчика. Далі – темрява…

Олеся розплющила очі від сонячного промінчика, який загравав із її волоссям, потім зупинився на обличчі. Вона підвела важку голову і зрозуміла, що спала аж до ранку. Згадалася вчорашня розмова – і знову на душі стало сумно. Вона розуміла, що потрібно вставати й займатися справами, але тіло й мозок скували повна байдужість і втома. Страшна втома. Нічого не хотілося, руки опустилися, і Олеся знову натягнула на себе плед.

До неї говорила Людмила Анатоліївна, але навіть розмовляти не хотілося. Карина переконувала випити бодай склянку гарячого молока з медом – не вистачило сил навіть підвестися з ліжка.

– Дайте мені спокій, – попросила дівчина й відвернулася від них.

Вона спала ще. Скільки часу минуло – Олеся не знала. Коли розплющила очі, то довго й байдуже дивилася на візерунок килима на стіні.

«Я слабка, – подумала вона. – Удавала із себе сильну, хапалася за різні справи, а виявилося, що так швидко видихалася».

Олеся змушувала себе підвестися та щось робити, але не вийшло. Вона згадала, що в найтяжчі хвилини свого минулого життя їй завжди допомагали мамині листи. «Ось що мені потрібно!» – подумала вона.

Олеся, переборюючи внутрішній супротив, важко підвелася, дістала теку з листами від матері, розгорнула навмання, прочитала:

«…Часом ти відчуватимеш себе емоційно виснаженою. Можливо, тобі захочеться поділитися цим з іншими, але ти вагатимешся, чи варто? Лише ти знаєш, що віддаєш занадто багато й усередині тебе лишається одна порожнеча. Навколо багато людей, але серед них ти – самотня. Самотність переслідує тебе, накриває серед ночі, не відпускає навіть удень, коли поруч люди. Ти хочеш нею поділитися з кимось, але боїшся, що тебе не зрозуміють, не второпають, чому ти така чуттєва й чому не можна все сприймати простіше. Ти заздриш людям, які не переймаються нічим, крім себе, але знаєш, що ніколи такою не станеш. Я уявляю тебе, Олесю, такою людиною, яка вміє любити до останку, віддавати себе іншим до краплі, не залишаючи собі нічого. Такі, як ти, доню, віддають частинку свого тепла й любові іншим, щоб ті не відчували свою неповноцінність. Вони сильні для навколишніх, але часом не знають, як собі допомогти. До тебе йдуть зі своїми проблемами, довіряються тобі, а ти покладаєшся лише на свої сили. Вони не знають, і їх не цікавить те, що ти можеш плакати у відчаї й бути такою самотньою. Вони думають, що ти сильна й усе витримаєш, але не розуміють, що твоя життєва енергія вичерпується, вона на межі. І лише я відчуваю, що ти в мене не така, як усі, ти дуже сильна. Добро, любов до людей, відкритість – усе колись окупиться сторицею, і поруч буде кохана людина, яка одна наповнить тебе життєвими силами так, як ти наповнюєш інших людей. Я впевнена, що така людина обов’язково буде біля тебе, інакше ніяк. Як би не було тяжко, тримайся своєї віри та мети, будь собою, щоб одного разу твоя самотність скінчилася і ти змогла подивитися в очі тому, на кого стільки років чекала. Він подивиться на тебе закоханим ніжним поглядом і скаже, що кохає тебе, і ця любов буде з вами все життя…»

«Як могла мама знати, що мені не вистачає саме цих слів? – думала Олеся, застигши з аркушами в руці. – Написано так, ніби вона й зараз поруч, усе бачить, розуміє й відчуває. А я? Хіба маю право бути поганою матір’ю? Де мій хлопчик зараз? Моя мама писала своїй доньці листи до останнього дня, писала, турбуючись про свою дитину навіть тоді, коли знала, що помирає, коли її мучив страшенний біль. А я скисла від утоми? Матусю, вибач. Я мушу бути сильною, щоб твій онук міг пишатися мною, щоб дочекатися того часу, коли поруч буде кохана людина».

Олеся наділа на шию ланцюжок із маминим оберегом. – Так спокійніше, – подумала вона.

Олеся посиділа хвилин десять і відчула, як поступово, повільно вливаються в неї життєві живильні сили, як кров розносить їх тілом, і воно звільняється від нелюдської втоми.

У дворі Карина бавила Максимка.

– Господи! Нарешті! – сказала вона радісно. – Людочка мені наказала викликати до тебе лікаря, якщо…

– Усе вже добре! – усміхнулась Олеся. Максимко, побачивши маму, простягнув до неї рученята. – Іди до мене, моє сонечко! – вона взяла сина на руки. – Мама з тобою! Вона тебе любить!

– Ходімо до хати, я тебе нагодую, – сказала Карина, – бо Людочка мене вб’є, якщо не поїси.

Млинці з малиною смакували добре. Олеся з’їла кілька штук із апетитом, випила молоко.

– Не зрозуміла, – сказала дівчина, відсунувши від себе порожню склянку, – чому ти вдома? Чому не на роботі?

– Поки ти спала, стільки всього відбулося! – збуджено сказала Карина.

– Розповідай!

– Учора вже по обіді мені зателефонувала Ольга Володимирівна й попросила негайно приїхати в офіс. Я подумала, що потрібно доплести сітку й не вистачає людей, тож пообіцяла, що буду. Увечері мала дочекатися свою господиню, але вона не повернулася вчасно. Телефонувала їй – абонент недоступний, тож залишила записку, на столі – вечерю й поїхала. В офісі була лише Ольга Володимирівна й більше нікого.

– Сама плела? – здивовано запитала Олеся.

– У тому й річ, що нічого не робила, сиділа за столом і пила чай із печивом. Я спочатку про себе трохи психанула: сама стомлена, та ще й викликали, коли можна було поговорити телефоном.

– Тож навіщо вона тебе кликала?

– Трішки терпіння й інтриги! – усміхнулася Карина й продовжила: – Питаюся: навіщо мене кликали, а Ольга Володимирівна каже, мовляв, пам’ятаєш, я обіцяла тебе познайомити зі своїм сином? Я кажу, що сприйняла то за жарт, а вона мені: син також противився, то вона запросила мене і його сюди на чай. Я вже хотіла сказати, що також не згодна, але… Тут, Олесю, увага! Заходить Валентин! Уявляєш?!

– Та ти що?! Невже?!

– Так! Ми дивимося одне на одного, а я отетеріла й кліпаю очима, як дурепа! А потім він і я в один голос вражено: «Ти?!» Ольга Володимирівна нічого не зрозуміла, дивилася то на мене, то на нього, а потім так здивовано: «То ви знайомі?»

Подруги розсміялися від душі. Вони реготали, і Максимко й собі радісно засміявся та заплескав у долоньки.

– Ось і не вір у випадковості! – сказала Олеся.

– Хто б розказав – сама б не повірила!

– І що було далі?

– Ми попили чай і з Валентином пішли гуляти містом, – сказала Карина.

– Мені здається, чи ти й справді щаслива?

– Ні, не здається! У житті він ще гарніший, ніж на світлинах! – щасливо промовила Карина. – Олесю, я, мабуть, закохана!

– То мабуть чи закохана?

– Не знаю певно, але постійно думаю про нього. А коли згадаю його очі, усмішку, погляд, дотик рук – одразу на серці так радісно, що аж страшно!

– Закохана! Діагноз точний! – усміхнулась Олеся. – Довго гуляли? Цілувались уже?

– Яка ти швидка! Може б, і поцілувались, так Людочка почала бити у дзвони: Олесі погано! Тож довелося повертатися додому.

– Вибач, я не хотіла зіпсувати ваше перше побачення.

– Пусте! Сьогодні ввечері знову зустрінемось!

– Це ясно як день, але чому ти не на роботі? Невже вигнала змія?

– Не кажи так. Надія Іванівна має складний характер, може нагримати ні за що, але за її напускною суворістю приховані самотність і сум. Знаєш, Олесю, мені її шкода. Ось живе сама-самісінька, ні до кого піти, поплакатися, пожалітися, а вона все-таки жінка.

– Бізнес-леді.

– Нехай і так, але й сильні жінки плачуть, страждають від самотності, і мені здається, що їм важче, ніж ми собі можемо уявити. Іноді я думаю, що Надія Іванівна ладна обійняти мене й виплакатися, але її щось стримує.

– Може, тобі так здається?

– Можливо, – стенула плечима Карина, – але я відчуваю її душевний біль і якусь порожнечу. До речі, Надія Іванівна до цього часу не повернулася додому.

– Звідки знаєш?

– Уранці пішла, а на столі все стоїть так, як я залишила. Спробувала зателефонувати – знову не на зв’язку. Схоже, з нею трапилося лихо. Такого ще ніколи не було. Коли кудись їхала, то мене попереджувала, а зараз…

– Набери її ще раз, – запропонувала Олеся.

Карина спробувала, але жінка була не на зв’язку. Дівчина телефонувала ще і ще, увечері й зранку, але Надія Іванівна так і не вийшла на зв’язок.

Розділ 54

На третій день Карині зателефонували з незнайомого номера.

– Вас турбує лікар, – сказав чоловік. – Ви Карина?

– Так.

– Ким доводиться вам Надія Іванівна Кобцева? – запитав він.

– Я працюю в неї хатньою робітницею. Де вона? У лікарні?

– Близькі родичі в неї є?

– Ні, немає.

– Річ у тім, що Кобцева потрапила в автокатастрофу, і зараз її стан критичний. Вона втратила багато крові, потрібні донори, щоб урятувати їй життя.

– То я знайду! – схвильовано сказала Карина.

– Кров потрібна негайно. У нас були запаси такої групи, але скінчилися, й отримати ще ми зможемо лише за добу, а час працює не на неї. Кобцевій потрібна перша група крові з негативним резусом, яку знайти нелегко. У нас є список постійних донорів, але наразі ніхто з них не може здати кров із різних поважних причин.

– Я можу здати! У мене перша група, негативний резус. Куди приїхати?

Карина сказала Олесі негайно дати оголошення на місцеві сайти, попросити про допомогу. Вона на ходу гукнула, що їде в лікарню здавати кров, викликала таксі й помчала.

Карина знайшла лікаря, який їй телефонував, і дівчину одразу ж провели для забору крові.

– Я можу побачити Надію Іванівну? – запитала вона.

– Вона в реанімації, туди не можна, до того ж, жінка непритомна. Завтра вранці приходьте, можливо, її стан стабілізується, – відповів лікар і поквапився до хворої.

Увечері Карина втретє зустрілася з Валентином, але побачення вийшло з присмаком смутку. Вони погуляли години зо дві, і дівчина пішла додому, пославшись на те, що завтра їй рано вставати та їхати до лікарні.

– Я зварила легкий курячий бульйон для Надії, – сказала Людмила Анатоліївна Карині.

– Дякую. Та чи прийде вона до тями завтра?

– Думай про хороше – то й буде все добре, – порадила жінка.

Зрання Карина вже була в лікарні. Дівчина чекала лікаря Надії Іванівни. Карина стала в кінці коридору, задивилась у вікно. Серпень ще не мав наміру поступатися місцем вересню, стояли теплі, але вже не спекотні дні. На дворі невгамовні горобці зчинили сварку за крихту хліба, хоча поруч лежав великий шматок. «Напевно, кинули птахам хворі з горішнього поверху», – подумала Карина.

Над різнобарвним килимком айстр на клумбі літав червонокрилий метелик. Він підлетів до низенького кущика розквітлих чорнобривців, але передумав сідати й зупинив свій вибір на великій рожевій квітці айстри.

Карина поринула у свої думки про жінку, яка не проявляла до неї жодної прихильності, але дівчина відчувала її самотність і навіть незахищеність.

«Чому так? – думала Карина. – Вона на мене постійно гримала, а мені її шкода? Може, тому, що її подвір’я саме таке, як наснилось у дитинстві, і той сон закарбувався в пам’яті, як щось близьке і водночас недосяжне?»

– Можна зайти до Кобцевої, – почула вона позаду себе голос лікаря. – Пацієнтка прийшла до тями, ми перевели її у відділення травматології. Вона хоче вам подякувати.

Карина ледь впізнала свою господарку: тіло, обличчя – усе забинтоване. Вона підійшла до жінки, привіталася, сіла поруч. Кінчики пальців Надії Іванівни були вільні він бинтів, і Карина доторкнулася до них – вони були гарячі.

– Схоже, у вас температура, – сказала Карина.

– Якби ж то температура була найбільшою моєю бідою, – пожартувала жінка.

Карині дивно було почути жарт від тієї, що завжди сувора, ділова й непідступна, ніби між нею й оточуючими стояла глуха стіна.

– Як температура спаде, усе інше загоїться, – у тон їй пожартувала Карина. – Надіє Іванівно, дорогенька, як ви? Я так хвилювалась!

– Дякую за кров, – стиха промовила жінка, а Карина подумала, що, напевно, їй непросто дякувати, бо звикла швидше когось вилаяти, ніж подякувати чи перепросити.

– Немає за що! Ви ж мені не чужа людина.

– І пробач, що підвищувала на тебе голос… Хоча іноді й не було за що.

– Пусте! Ви не думайте зараз ні про що, не хвилюйтеся, швидше одужуйте! А я буду приходити до вас щодня. Ой! Яка ж я забудькувата! Принесла вам бульйончик нежирний, а він стигне в пакеті! Вам можна вже їсти?

– Дякую. Можна потроху, але я не хочу.

– Дарма!

Карина дістала банку, обгорнуту рушником, відкрила кришку та зручніше підмостила подушку під голову хворої. З ложки погодувала жінку. Надія Іванівна трохи поїла, сказала, що досить, і на її очах виступили сльози. Карина своєю хусточкою їх дбайливо втерла.

– Ну що ви? Не треба плакати. Може, покликати лікаря? – запитала дівчина, помітивши, що хвора чимось стривожилась.

– Не треба, – зітхнула жінка. – Просто я не звикла до такого.

– До якого?

– Про мене ніхто ніколи так не турбувався, а ти… Ти – справжня.

– У вас же був чоловік, – обережно нагадала Карина.

– Був! Сидів усе життя вдома, трутень, не працював, звик, що про все подбає Надя. А мені так хотілося побути просто слабкою жінкою… Хотілося прийти додому, обійняти доньку, почути, що вона скучила за мною, чекала на мене, що любить… Так мало бути, а я сама все зруйнувала. Я сама в усьому винна й тепер розплачуюся самотністю. Це жахливо, коли ти розумієш, що нікому не потрібний, живеш, не знаючи, для кого накопичуєш кошти…

Жінка замовкла. Напевно, їй давно наболіло на душі і хотілося виговоритися. Карина не ставила питань, вона просто торкнулася кінчиками губ гарячих пальців жінки й промовила:

– Вам не можна хвилюватися, бо так ви будете довго одужувати.

– А чи хочу я того? Чи прагну одужання, чи смерті, як порятунку? Я спокутую свій гріх перед однією людиною, і так мало статися.

– Перед ким? – вирвалось у Карини.

Дівчина прикусила язика, але було пізно.

– Перед своєю донькою, – стиха промовила жінка, – від якої я відмовилась у пологовому будинку.

– Де це було?

– У Луганську.

У Карини мурашки пробігли шкірою.

– Коли ви її народили? – здригнувся голос дівчини.

Від почутого Карина ледь не зомліла. Дата народження збігалася з її, місто – також, ім’я та по батькові жінки були, як у її матері. Як крізь сон, вона слухала подальшу сповідь:

– Ми вже жили два роки з чоловіком, але не були офіційно одружені. Мені хотілося справжнього весілля, а грошей не вистачало. Що вдієш – «лихі дев’яності». Тоді мій чоловік поїхав на заробітки на Північ на цілий рік, а я зустріла свого однокласника – і закрутилося… Він тоді вже мав статки – тоді ставали або бідними, або багатими, тож він із тих, хто ходив у малинових піджаках, із золотим ланцюгом на шиї… Гадала, що в нас кохання, а його застрелили – тоді таке траплялося часто, розбірки між бандюками. Не знаю, що на мене найшло, коли він залишив мені в спадок доволі непогану суму грошей і дитину. Я злякалась, що буду нікому не потрібна, а так повернеться чоловік із заробітків, і ми одружимось. Яка ж я була дурна, коли відмовилась від своєї доньки! Зараз вона була б приблизно твого віку, і все було б інакше. Скільки тобі років, Карино?

– Чому ви її не шукали? Чому не забрали потім, коли зрозуміли, що не зможете мати дітей? – замість відповіді запитала Карина.

Жінка була в такому стані, що не помічала, як зблідла Карина, як її очі зволожилися й тремтіли чорні пухнасті вії.

– Чому? Це питання я ставлю собі чи не щодня. Спочаткунамагалася забути все й народити дитину, коли жили з чоловіком. Потім будувала свій бізнес, і все було мало, усе чекала, що завагітнію. Пізніше, коли те немовля, яке я покинула, почало приходити мені у снах, я зрозуміла, що вже не зможу…

– Чому?!

– Мені було соромно. Я почувалася такою винною!

– А зараз? Що ви відчуваєте зараз?

– Зараз? Я незабаром помру й ніколи нічого не дізнаюся про свою доньку. Мені хоча б знати її прізвище та ім’я!

– Для чого?

– Щоб залишити їй спадок. Для кого я працювала? Туди із собою нічого не забереш.

– Тобто залишити спадок, щоб відкупитися? – з іронією промовила Карина.

– Ні. Щоб вона мені пробачила. Та нема мені прощення! То хоча б спокійніша моя совість стане, коли буду там!

– Ви одужаєте та знайдете свою доньку.

– Ти справді так гадаєш?

Карина легенько стиснула кінчики пальців хворої.

– Я впевнена в цьому!

– Каринко, ти мене не покинеш? Допоможеш мені її знайти?

– Звичайно! Я вже сьогодні почну пошуки, ви тільки скажіть, яким було ваше прізвище на час, коли ви писали відмову від доньки.

– Стрельник.

Усе навколо Карини хитнулось і знову стало на місце. Вона поквапилася вийти. Дівчина бігла довгим лікарняним коридором. Розчинила перед собою вхідні двері, впустила свіжість у легені.

Удома Карина застала жінок за приготуванням закруток. На кухні в ряд вишикувалися скляні банки з червоними помідорами.

– Де ти була так довго? – спитала Олеся. – З нас уже сто потів зійшло! Треба заготовки і собі зробити, і бійцям.

– Я… Я знайшла… свою матір! – вимовила дівчина.

Жінки завмерли, мов статуї. Карина побігла до свого ліжка, упала на нього обличчям у подушку й розплакалася. Олеся хотіла її втішити, але Людмила Анатоліївна відвела її за руку на кухню.

– Не треба, – сказала вона, – зараз слова зайві. Нехай нашадівчинка виплачеться – ще встигнемо про все розпитати.

Розділ 55

Залишалися лічені дні, а потрібної суми для операції та на авіаквитки не вистачало. Ігорева мати, зустрівши Олесю, запитала, чи зібрані вже кошти. Далі приховувати правду не було сенсу.

– Ні, грошей не вистачає, – сказала Олеся, уникаючи погляду жінки. – Я знаю, що ви також збирали й по вулиці, і по родичах та знайомих. Скільки у вас є наразі?

– Приблизно три тисячі доларів. Мало?

– Так, цього не вистачить. Потрібно ще десять тисяч.

– Гривень?

– Доларів.

– О, Господи! Що ж нам робити? – забідкалася жінка й розплакалась. – Ігор живе надією… Ні, не можна зупинятися, але що ж робити?.. Я продам хату! Житимемо в материній, головне – щоб його прооперували за кордоном.

– Не думаю, що ви зможете швидко продати будинок та ще й за таку суму.

– Чому? Зараз багато переселенців, які купують житло. Я навіть знаю, що люди дачі придбали, щоб там жити.

– Вибачте, але скажу правду. Ваша хата стара й потребує ремонту, тому коштуватиме дешево. Немає сенсу продавати за безцінь, щоб потім не було де жити Ігорю. Я щось придумаю. Обіцяю!

Олеся сама не знала, де взяти кошти, яких не вистачало, але відібрати надію в матері та й у самого Ігоря вона не мала права. «Не хотілося б, але доведеться поговорити з Кариною», – вирішила дівчина.

Увечері, коли подруга повернулася з лікарні, Олеся поцікавилась, як почувається Надія Іванівна.

– Зараз уже краще, – сказала дівчина. – Після того, як вона впала в кому, потім була друга операція, я вже шкодувала, що не зізналася, що я її донька. Гадала, що спізнилася, але зараз їй ліпше, лікар сказав: усе страшне вже позаду. Ото я перехвилювалась! Думалось: чому я така нещаслива? Стільки років мріяла знайти свою матір, а знайшовши, – втрачаю. Ось і з Валентином позустрічалися сім днів, і знову він – на фронті, а я – у тривозі.

– Треба розуміти, чому він там. Звичайно, тебе не втішить, що я скажу, і прозвучить це трохи пафосно, але Валентин там, щоб ми тут з тобою, з Людочкою, з Максимком жили в спокої. Я хотіла поцікавитись, чи збираєшся ти тепер сказати Надії Іванівні, хто вона тобі?

– Звичайно, але не зараз.

– А коли?

– Коли її випишуть із лікарні.

– Погано, – зітхнула Олеся.

– Чому? – Карина пильно подивилася подрузі в очі.

– Ходити навколо не можу, тому скажу відверто: ми не встигаємо зібрати кошти для Ігоря, тому хотіла тебе просити, щоб ти поговорила з матір’ю.

– Ти хочеш, щоб я попросила в неї гроші? – Карина здивовано поглянула на Олесю. – Уявляєш, що вона про мене подумає? Не встигла об’явитися донька, а вже простягає руку?

– Вибач. Напевно, я змолола дурню. Коли відчуваєш себе загнаною в глухий кут і безпорадною, то й не таке в голову приходить. Не ображайся.

Олеся торкнулася руки подруги й пішла. Її геть охопив відчай.

«Невже доведеться все відкласти, коли до мети лишилося півкроку? – думала вона, розвішуючи на мотузці випраний одяг. – Спробувати домовитися з клінікою про перенесення дати операції? Так можна втратити довіру, і лікарі не дадуть другого шансу. Та й де гарантія, що зберу потрібну суму до іншої дати? Що ж робити? Урятувати ситуацію може лише щасливий випадок.

…Карина розчісувала волосся Надії Іванівни й зауважила, що потрібно вже підфарбувати корені, бо видно сивину.

– Ось випишуть мене з лікарні – одразу сходжу до салону, – сказала жінка.

– Навіщо витрачатися? Купите фарбу, і я сама все зроблю!

– Гаразд, – усміхнулася жінка кутиками вуст. – Карино, хочу тебе спитати: ти кругла сирота?

– Так.

– А родичі бодай якісь є?

– Ні, нема. Була бабуся, але вона вже померла. А що?

– Мені хотілося б, щоб ти жила в мене.

– Звичайно! Я побуду біля вас до повного одужання! Не хвилюйтесь, я вас не покину! – сказала Карина й обняла жінку.

– Ні, ти мене не так зрозуміла. Я пропоную тобі жити в мене завжди, як донька.

– А якщо я переїду, а знайдеться справжня донька? Що тоді?

– Тоді в мене буде дві доньки, – усміхнулася жінка із сумом. – Ні, вона мене не пробачить і шукати не стане.

– Вона вже вас знайшла, – схвильовано промовила Карина.

Жінка завмерла. Здавалося, що пауза, яка повисла, ніколи не скінчиться. Стало так тихо, що було чути дзижчання мухи, яка билась у віконне скло.

Карині здалося, що луною розходиться по палаті звук ударів її серця. Надія Іванівна ніби прокинулася від сну, поглянула на Карину так, наче бачила вперше. Її губи здригалися чи то від хвилювання, чи від спроби вимовити заповітне, таке бажане слово, яке, як на гріх, застрягло десь усередині.

– Це від мене ви відмовились у пологовому, у Луганську, – порушила тишу Карина.

– Ти… Ти… моя донька? – глухим голосом промовила жінка.

Карина кивнула головою…

Олеся хвилювалася, коли вже стемніло, а Карина ще не повернулася додому. Вона кілька разів пробувала зв’язатися з нею, але в подруги був вимкнений телефон.

– Та що ж це таке?! – бідкалася Людмила Анатоліївна. – Як пороблено: то одне, то друге – усе негаразд! Може, знову Кобцевій стало гірше?

– Чому ж тоді Карина не зателефонувала й не попередила?

– Лягаймо спати, – сказала жінка. – Завтра важкий день, і нам потрібно відпочити. Від того, що ми тут сидітимемо ніч із вилупленими совиними очима, нічого не зміниться.

Жінки полягали, але сон не йшов. Урешті-решт вони почули, що повернулася Карина, і пішли до неї. Дівчина увімкнула світло, дістала з сумки пачку стодоларових купюр, поклала на стіл.

– Тут уся потрібна сума, – сказала вона.

– Де ти була? – спитала Олеся.

– З матір’ю.

– Ти їй… – почала Олеся, але дівчина перебила.

– Так, вона все знає. У нас усе добре. Це мати дала кошти на операцію. Я – щаслива й дуже стомлена. Усі питання – потім, – сказала Карина й пішла до спальні.

Розділ 56

Олеся зайшла до Катерини Захарівни перед її від’їздом.

– Як настрій? – спитала вона.

– Хвилююся! Ніколи не була за кордоном, іноземної мови не знаю. Як-то воно буде?

– Усе буде добре!

– Навіть не знаю, як тобі дякувати за зібрані кошти, – розчулено промовила жінка. – Якби не ти…

– Головне – результат! – усміхнулася дівчина. – А як настрій в Ігоря?

– Збуджений, схвильований, але з такою надією! П’ятдесят відсотків дають лікарі, плюс його надії п’ятдесят – дорівнює ста! Тож повернеться додому на своїх ногах.

– Дай-то, Боже!

– За «швидку» домовилась Ольга Володимирівна, тож вас довезуть до Києва, до самого аеропорту, а там зустрінуть, тому не хвилюйтесь.

Жінка із вдячністю подивилася на Олесю, обняла її, як рідну, поцілувала, подякувала ще раз. Дівчина взяла руку Катерини Захарівни, поклала на її долоню срібний ланцюжок з підвіскою.

– Це – талісман на удачу, щастя та здоров’я, – пояснила вона. – Мені залишила його покійна мама. Тут листочок конюшини з чотирма пелюстками, він мені двічі допоміг, настала черга передати Ігореві. Я впевнена, що він допоможе йому. Ви, будь ласка, не кажіть, що від мене. Добре?

– А що сказати?

– Просто скажіть: від однієї дівчини, яка зібрала кошти на його лікування. Коли повернетесь, то віддасте мені талісман.

– Гаразд. Ігор питав, і не раз, хто збирає кошти. Як ми й домовлялись, я не зізналася, що то ти.

– Скажете синові, що він зможе побачити ту людину, яка зібрала кошти й передала талісман на одужання, після повернення. Я буду зустрічати вас в аеропорту. Присядемо перед дорогою на удачу?

– Так!

…Перед посадкою в літак мати подала Ігорю підвіску, пояснила, що то талісман на удачу.

– І від кого він? – запитав Ігор, вдягаючи на шию ланцюжок.

– Від тієї молодички, що й кошти збирала на операцію.

– То, виходить, що я їй винен? Що ж, якщо все буде добре, то після повернення доведеться з нею одружитися!

Катерина Захарівна поглянула на сина. Було не зрозуміло, чи то він пожартував, чи сказав серйозно – Ігор був занадто збуджений і веселий.

– Ловлю на слові! – усміхнулася жінка. – Молодичка нас зустрічатиме в аеропорту, коли повернемось. Дивись мені, щоб сам не йшов, а біг по трапу!

– До молодички?

– До неї, синку, до неї!

…Та осінь була для Олесі схожа на весну. У дівчини завжди весна була сповнена надій і нових планів, а осінь – час суму, але тієї осені дерева оголялися, а надії оживали, росли з новою силою. З короткого повідомлення Катерини Захарівни Олеся дізналася, що операція пройшла успішно й Ігор на реабілітації. Карина перебралася до будинку своєї матері й почувалася добре. Для неї осінь також була сповнена надій: Валентин мав прийти у відпустку на цілий місяць. Одне тривожило: війна не кінчалася. Олеся згадувала розповідь Ольги Володимирівни про те, що минулої зими «павучки» вірили, що біла тканина вже не знадобиться, бо до зими війна закінчиться, а вона не кінчалась. І невтомні «павучки» знову збирали білу тканину, готуючись до зими, коли техніку треба буде приховувати білими маскувальними сітками.

Олеся чекала Ігоревого повернення. Вона була впевнена, що хлопець відновить не лише фізичну форму, а й психічну. Дівчина щиро вірила, що мамин талісман обов’язково допоможе Ігореві одужати, а їм – порозумітися. Вона рахувала дні до його повернення в Україну, і щодня мудра осінь дарувала їй ще більшу надію…

Олеся дочекалася прибуття літака. Вона стояла біля великого вікна аеропорту й спостерігала, як небесний велетень «Боїнг» гучно приземлився, зробив пробіжку злітною смугою й зупинився. Серце калатало нестерпно, розривало від хвилювання груди. Дівчина так давно не бачила коханого, що якихось півтора місяця здалися цілою вічністю. Зараз ця вічність має скінчитися для того, щоб Олеся змогла його обійняти, бути завжди з ним. Іншого варіанту дівчина не допускала, хоча позитивним думкам було нелегко боротися з протилежними. Олеся пішла до виходу, щоб не пропустити прибулих пасажирів.

Вона здалеку побачила Ігоря, і мурашки побігли по шкірі. Він ішов своїми ногами! Спираючись на милицю, шкутильгаючи, але йшов самостійно! В Олесі тремтіла від хвилювання кожна клітинка тіла. Здавалося, ще мить – і її тіло розірветься, розщепиться на молекули так, що не зібрати. Вона кілька разів глибоко вдихнула й зробила невпевнений крок уперед. Їй хотілося бігти щодуху, повиснути на шиї коханого, цілувати його до нестями, плакати, сміятись одночасно, казати, як вона кохає його і як довго чекала на сьогоднішній день. Вона стрималась і вже впевненими кроками пішла назустріч своїй долі.

– Мамо, ти мені обіцяла показати ту молодичку, яка про мене подбала, – нагадав Ігор.

– Так, я не забула. А ти пам’ятаєш, що мені пообіцяв?

– Так то ж я пожарт… – промовив він і осікся, побачивши перед собою Олесю. – Так то ти…

– Так, Ігорю, то була я, – сказала Олеся, бо чула розмову. – Я знайшла клініку, про все домовилась, зібрала кошти, і талісман також я тобі передала.

Вона дивилася в його очі, рідні, знайомі до болю, найкращі, найкоханіші, і… чекала. В Ігоревих очах вона побачила ніжність і вдячність. То був погляд не зневіреної людини, а закоханої.

– Я обіцяв мамі після повернення одружитися з тією, хто мені допоміг почати життя заново, і я стримаю своє слово, – сказав він, усміхнувшись.

– А якби не я допомогла, що було б тоді?

– Інакше бути не могло! Ти мене вибачиш? Зможеш?

– «Любити не так уже й просто», – промовила Олеся словами з маминого листа.

Ігор обійняв Олесю ніжно-ніжно, пригорнув до себе однією рукою. Вона знову відчула його запах, торкнулася волосся, провела кінчиками пальців по шиї.

– Невже це ти? – прошепотіла.

– Ні, це ми, Олесю, ми!

– Ніби уві сні. Тримай мене, бо я боюся прокинутись і зрозуміти, що це сон.

– Це не сон. Я з тобою, кохана.

– Мені здавалося, що більше ніколи не буде тієї нашої весни.

– Є зима, і вона – наша.

– За зимою завжди приходить весна, і вона буде знову нашою.

– Вічною весною, – сказав Ігор і поцілував вуста коханої.

Березень 2018 р.

1

Автор невідомий.

Content

Світлана Талан
Матусин оберіг

Частина перша

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Частина друга

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Частина третя

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Частина четверта

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

1