Дзюба Сергiй

ПОЗИВНИЙ “БАНДЕРАС”

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо -і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Дякуємо Сергію Башкову, позивний «Індіанець», за наданий щоденник, який надихнув на створення книжки та сценарію фільму; Сергію Юхимовичу Борщевському за творчу підтримку і корисні поради.

Присвячуємо книгу захисникам України та волонтерам, які підтримують українську армію.

Бандерас, Індіанець, Мореман і Говерла

Закамуфльований «УАЗ», який часто називають «таблеткою», бо в армії його найчастіше використовують медпрацівники, на максимальній швидкості мчав розбитим путівцем Донеччини. У салоні їхали четверо українських бійців інженерно-саперних військ. Принаймні, так здавалося на перший погляд. Насправді, усі четверо були перевдягненими військовими розвідниками. Вони становили антидиверсійну групу, відряджену в батальйон Збройних сил України, який був дислокований біля села Веселе у Донецькій області.

Стояв вересень 2014 року. Для української армії цей час ознаменувався підписанням Мінських угод – пізніше їх назвуть Першими. Формально на територіях, де діяло АТО, встановилося перемир’я, але бойовики ДНР і далі влаштовували провокації. Російським окупантам були потрібні докази порушень Мінських угод з боку України для продовження бойових дій. Для цього активно використовувалися диверсанти з числа «звільнених у запас» військовослужбовців Головного Розвідувального Управління Російської Федерації. Знайти та знешкодити такого впровадженого у батальйон українських військовиків диверсанта, було головним завданням групи.

Двоє двадцятирічних бійців ще спали у салоні. Західняк із Верховини рядовий Сергій Коржук із позивним «Говерла», високий на зріст, потужної статури, із солом’яного кольору волоссям і ще підлітковим виразом обличчя. Його побратим рядовий Максим Горшков із позивним «Мореман» був родом із Одеси. Хлопець середнього зросту, він мав міцну статуру, був веселуном і заводієм. А ще Мореман мав мушкетерські вуса без бороди, які стирчали у різні боки.

Сержант Андрій Башков із позивним «Індіанець» зосереджено кермував машиною, об’їжджаючи вибоїни та обганяючи попутні військові колони і громадський транспорт. Доглянуті сильні руки колишнього київського бармена, міцно тримали кермо. Інтелігентному Індіанцю на перший погляд можна було дати років тридцять, хоча, насправді, йому було вже під сорок.

Поруч із водієм сидів командир відділення капітан Антон Саєнко з позивним «Бандерас». Колишній слідчий, він звільнився зі Служби безпеки України після приходу до найвищої влади Віктора Януковича. Антон мав вольове обличчя і важкий погляд. Після початку бойових дій на Сході України Саєнко добровільно повернувся до лав української армії капітаном інженерно-саперних військ. Але складна кадрова ситуація змусила керівництво СБУ знову використати Саєнка як слідчого. Бандерас похмуро дивився на знайому з дитинства дорогу. По обидва боки путівця деінде зустрічалися сліди бойових дій: вирви від снарядів та мін, частково поруйновані будинки, спалена військова техніка. Усе вказувало на те, що нещодавно тут точилися жорстокі бої. Але зараз тут було спокійно. Веселе, їхати до якого залишалося кілька годин, було рідним селом Бандераса. Однак радості від повернення до рідних місць він не відчував. Попереду Бандерас помітив жінку в білому платті, що їхала на велосипеді. Вона чомусь нагадала йому матір, яка часто їздила так із роботи до села. Від цього спогаду капітанові защеміло у серці. Раз за разом Бандерас прокручував у голові розмову під час зустрічі із заступником керівника Департаменту контррозвідки СБУ генерал-майором Яременком, що змусила його повернутися у рідний край…

Капітан Антон Саєнко – позивний «Бандерас»

У кожного є місця куди не хочеться повертатися. Для мене такою зоною психологічного відчуження стало рідне село на Донеччині зі знущальною назвою – Веселе. Депресивний регіон. Тут на звичайного сільського вісімнадцятирічного хлопця, який крав вугілля з вагонів на залізничній станції, чекала хіба що в’язниця. А далі, після звільнення, світили лише важка шахтарська робота, пияцтво, злидні та, мабуть, швидка смерть через п’яну бійку або вибух метану у глибокому забої. Донбаський стандарт. Кажуть, від долі не втечеш. Але двадцять років тому мені дивом пощастило вирватися з Веселого. Мені дали тільки один шанс – піти до армії замість тюремних нар. І я його використав! Хоча, заради такої бажаної свободи довелося зробити важкий моральний вибір – зрадити кращого друга, покинути кохану дівчину і рідну матір. Почуття ненависті до рідного села й односельців було таким пекучим, що я заприсягнувся собі ніколи в житті не повертатися сюди. Та, як відомо, якщо хочеш розсмішити Бога, поділися з ним своїми планами. На початку серпня, я повернувся із зони АТО до Києва на ротацію. Хотів знову проситися назад, але два тижні тому мене несподівано викликали на колишню роботу до генерал-майора Яременка. Уже за годину я стояв у його приймальні в Департаменті контррозвідки СБУ.

– Павле Юхимовичу, до вас Саєнко,– сповістила чорнява секретарка у переговорний пристрій.

– Так, нехай заходить! – почув я у відповідь нетерплячий бас генерал-майора.

Я пройшов через масивні двері до кабінету заступника начальника Департаменту контррозвідки СБУ.

– Пане генерал-майор, капітан Саєнко за вашим наказом прибув! – відрапортував я.

– Проходьте, Антоне Сергійовичу,– люб’язно запропонував господар кабінету.

Я підійшов до столу та потиснув руку Яременкові, який підвівся мені назустріч.

– Давно не бачилися. Здається, з одинадцятого року?

– Так точно!

– Як ваші справи, капітане?

– Нормально. Приїхав на ротацію, але буду знову проситися в АТО.

Яременко жестом запропонував мені сісти на стілець поруч із ним.

– Чудово. Ми маємо саме для вас завдання, як для колишнього слідчого СБУ.

– Вибачте, але зараз я просто сапер. До СБУ повертатися не збираюся. А надто тепер, під час АТО.

– Можна запитати чому?

– Не хочу працювати з людьми, яким не довіряю.

Привітна усмішка миттєво зникла з обличчя генерал-майора. Я відчув на собі його важкий погляд.

– Дякую за відвертість. Справді, зараз мало кому можна довіряти. Але я спробую все ж вас зацікавити.

Яременко підвівся з крісла, дістав із шухляди синю теку з гербом України, витягнув із неї якийсь документ і поклав на стіл переді мною.

– Читайте!

Я заглибився в документ. Це був перелік загиблих у терористичному акті – знищенні громадської маршрутки, що прямувала з мого рідного села Веселе до райцентру. Список складався з дванадцяти дорослих людей та однієї дитини. Серце захололо. Я швидко читав прізвища згадуючи односельців: Тимошенко Мар’яна Вікторівна, 65 років – колишня вчителька, Тимошенко Георгій Костянтинович, 70 років – її чоловік, автослюсар, до якого зверталося все село, Кравцова Катерина Степанівна, 58 років – моя сусідка, тітка найкращого друга Льохи… Майже кожен пункт списку оживляв у пам’яті людей із далекого минулого, яких я вже більше ніколи не побачу. На щастя, я не завважив у списку ані Льохи Кравцова, ані своєї колишньої дівчини – Яни Самохіної. Цікаво, де вони зараз? Залишились у селі чи поїхали?

– Коли це сталося? – запитав я, прочитавши документ.

– Тиждень тому. Дивно, що ви не в курсі! Справа дуже резонансна. Постійно обговорювалася на телебаченні.

– Я не дивлюся телевізор.

– Російські засоби масової інформації намагаються видати цей теракт як помсту «українських фашистів» російськомовному населенню Донбасу. Світова спільнота висловила співчуття та занепокоєння можливим зривом Мінських угод. Спеціальне розслідування ОБСЄ не дало жодних результатів.

– Мене це чомусь не дивує. Але поки що не розумію, до чого тут я.

– Це ще не все! – промовив Яременко й дістав із теки ще один файл, у якому лежав аркуш у клітинку, вирваний зі шкільного зошита.

– Цього анонімного листа два дні тому знайшов комбат нашого батальйону біля Веселого. Хтось устромив його у шпарину штабного намету.

Я взяв файл і прочитав: «Задержите диверсанта Ходока! Эта тварь сидит на вашем блокпосту. Это он навел на маршрутку. Жертв может быть больше. Остановите Ходока!».

Я склав лист і знову почав прокручувати інформацію в голові. Якщо диверсант дійсно «сидить» в українському батальйоні біля Веселого, то, швидше за все, він є нашим солдатом чи офіцером Збройних сил України.

– Щось відомо про цього Ходока? – запитав я.

– Нічого. Його позивний ніколи не фігурував у радіоперехопленнях. Але й це ще не все…

Генерал-майор знову зазирнув до теки, дістав із неї особову справу й передав мені. Я відкрив її та побачив фотографію інтелігентного чоловіка років сорока п’яти у чорному цивільному костюмі. Тонкі губи чоловіка посміхалися неприємною саркастичною посмішкою.

– Це полковник запасу ГРУ РФ – Константинов Георгій Якович,– прокоментував Яременко.– Позивний – «Манекен». Ми отримали радіоперехоплення про те, що бойовики дуже чекають на нього саме у цьому регіоні.

– Забагато уваги для маленького села,– зауважив я.

– Отож,– погодився Яременко.– Можливо, Ходок і Манекен – ланки одного ланцюга.

– Скільки бійців у батальйоні?

– Батальйон нараховує більше двох сотень бійців особового складу, серед яких рота добровольців-нацгвардійців, рота десантників та підрозділ вевешників, що здійснює контрольно-пропускний режим на стратегічно важливому перехресті.

– Знайти у такому Вавилоні диверсанта важче ніж голку в копиці сіна,– розмірковував я вголос.– Відомо, хто передав записку до штабу батальйону?

– На жаль, ні.

– Чи можна довіряти цій інформації? Чи це чергова провокація російських спецслужб для дестабілізації атмосфери в батальйоні?

– Цю головоломку вам і доведеться розв’язати,– промовив Яременко, наче я вже погодився взятися за справу.

– Чому саме мені? – вагався я.

– Ви ідеальна кандидатура! Маєте досвід слідчого, знаєте місцевість біля Веселого, у разі потреби зможете налагодити контакт із місцевим населенням.

– Але я повторюю, що не збираюся повертатися до СБУ.

– Цього і не потрібно,– заспокоїв Яременко.– Залишайтеся сапером. Це навіть краще для конспірації, на випадок, якщо в батальйоні справді діє диверсант. Для допомоги отримаєте загін із досвідчених військових розвідників зі спеціальною підготовкою. Теж під виглядом бійців інженерно-саперних військ.

– Розвідники і контррозвідники – зовсім різні професії.

– От і обкатаєте хлопців. Зараз нам конче бракує кваліфікованих кадрів.

– Я ніколи не працював у таких умовах…

– У мене немає часу на умовляння,– одразу урвав мене Яременко.– Погоджуєтеся чи ні?

Яременко свердлив мене поглядом. Мені було важко прийняти це рішення, але і відмовитись я не міг. Хоч і ненавидів рідне село, але був шанс урятувати близьких мені людей від повторної диверсії.

– Коли вирушати? – запитав я.

– Час на збори до вісімнадцяти нуль-нуль! – задоволено відповів Яременко.– Вам потрібно мати позивний, за яким будете виходити на зв’язок.

– Бандерас,– майже без роздумів відповів я.

– Це щось націоналістичне?

– Ні. Антоніо Бандерас – голлівудський актор,– пояснив я.– Так мене колись дівчина прозвала за запальну вдачу… Ще у Веселому… В іншому житті.

– Бандерас так Бандерас,– підсумував генерал-майор.– Приєднаєтеся до своєї групи в Острі. Документи та спорядження отримаєте на місці. Виконуйте!

Я підвівся і попрямував до дверей.

– І ще одне,– зупинив мене Яременко.– Ходок потрібен нам живим. Так що контролюйте свою запальну вдачу, Бандерасе.

– Плюс[1],– спокійно відповів я та вийшов із кабінету.

Сержант Андрій Башков – позивний «Індіанець»

Я кермував із четвертої години ночі, тому трохи стомився. Перед тим машину вів сам Бандерас, який наказав усім відпочивати. Зараз капітан сам уже трохи відпочив і сидів поруч, задумливо вдивляючись у краєвиди. Судячи з напруженого обличчя Бандераса та закритої пози, думки у нього були дуже важкі. Цікаво, про що він думає? І що він узагалі за людина? Поживемо – побачимо!

До АТО я працював звичайним барменом у київському рок-пабі. Там я навчився безпомилково читати по обличчях відвідувачів їхні невдоволення та бажання. Вивчати людей, більше слухати, ніж говорити – завжди було моєю усталеною нормою поведінки. Саме тому друзі і прозвали мене мовчазним та уважним Індіанцем. А ще тому, що я нерідко полюбляю палити люльку з веселою «травичкою». Так прізвисько Індіанець до мене і пристало, а вже в АТО стало моїм позивним.

Позаду реготали Мореман і Говерла, які проспали всю ніч, а щойно попрокидалися, одразу почали грати у «морський бій».

– Д-7! – із азартом угадував Говерла.

– Мимо! – радів Мореман.– Б-1!

– Потопив,– сумно констатував Говерла.– Г-5!

– Знову мимо! – втішався Мореман.

– Не може бути! Покажи! – наполягав Говерла.

– Але тоді ти програв! – попередив Мореман.

– Або ти, бо дуриш мене! Показуй!

Мореман відкрив свого аркуша.

– А що це за додаткова смужка? – обурився Говерла.

– Ти що – мови не знаєш? – знущався Мореман.– Це Г, а це – тверда «Ґ»!

– Я так і знав, що дуриш! – образився Говерла.

– Це, Говерло, називається військовою хитрістю українського флоту!

– Тобто, як?

– А так, що флот у нас є, але ніхто не знає де! – пояснив Мореман.– Учись, Говерло, і залишайся непереможним!

Від реготу Моремана обличчя Бандераса скривилося.

«Здається, командир незадоволений групою,– одразу збагнув я.– Але грати у мовчанку та приховувати злість – не на користь спільній справі».

– Давно не були вдома, командире? – наважився запитати я.

– Дев’ятнадцять років,– стримано відповів Бандерас.

Я відразу зрозумів, що важкі думки командира були саме про повернення в рідне село. Дев’ятнадцять років – це не жарт. Щось у нього тут сталося. Але з виразу обличчя Бандераса я помітив, що розпитувати не варто. Тож перейшов одразу до справи.

– У нас, у розвідників є таке правило, якщо когось щось хвилює, то це треба неодмінно обговорити…– почав я здалеку.

– І що ж тебе хвилює, Індіанцю? – нарешті глянув на мене Бандерас.

– Я бачу, наше товариство вам не дуже подобається. Можна запитати, чому?

Мореман і Говерла аж затихли, прислухаючись до нашої розмови.

– Мені взагалі мало хто подобається, сержанте! – по паузі промовив Бандерас.– Для мене головне – виконати наказ: виявити і знешкодити диверсанта. Якщо цей Ходок існує, то я збираюся його впіймати.

– Кажете так, наче самі будете його ловити,– завважив я.– Ми ж тут, щоб вам допомогти. Чи не так?

– Ваша допомога знадобиться тільки при затриманні,– твердо промовив Бандерас.– У всьому іншому будете діяти як звичайні сапери.

– Тобто ви нам не довіряєте? – не стримавшись озвався Говерла.– Не варто нас зневажати! Може, ми диверсанта знешкодимо раніше за вас! – зазначив він.

– Будь-якому диверсанту за кілометр видно, що ви розвідники, а не сапери,– спокійно відповів Бандерас.– Не треба ні за ким стежити без наказу. Бо тільки заважатимете мені.

– То що ж ви пропонуєте нам робити? – поцікавивсь я.

– По-перше, виконувати мої накази. По-друге, триматися розкуто і невимушено.

– По-третє, не лізти поперед батька в пекло,– весело додав Мореман.– Я правильно зрозумів?

– Саме так,– дещо лагідніше відказав Бандерас.

Я глянув на годинник, який показував три п’ятірки. Мені подобалося, коли годинник показував однакові цифри, окрім чотирьох поспіль одиниць. «Якщо змогли домовитись – усе буде гаразд»,– заспокоював я сам себе. Узагалі нумерологія була моїм справжнім захопленням. Ще давньогрецький філософ і математик Піфагор стверджував, що Всесвіт ґрунтується на числах. Тож я мав улюблені цифри, що віщували вдачу, і ті, які попереджали про небезпеку або пророкували біду.

Ми саме проїжджали згорілий почорнілий мікроавтобус, що лежав на узбіччі. Я навмисно трохи збавив швидкість, щоб краще роздивитися.

– Дивись, Моремане, ось вона, та маршрутка, яку по телеку показували! – випередивши мене, вигукнув Говерла.

– Де? – посунувся до вікна Мореман.

Одразу за маршруткою стояв дороговказ: «с. Веселе». Він був ущент покраяний кулями й осколками мін. Бандерас ураз спохмурнів, мов чорна хмара. Зрозуміло, у маршрутці загинули його односельці.

– Веселе село! – недоречно зіронізував Мореман.

– Досить жартів! – несподівано різко обірвав його Бандерас.

– Плюс,– озвався Мореман, розуміючи, що передав куті меду.

Рядовий Сергій Коржук – позивний «Говерла»

Ми під’їхали до блокпоста на роздоріжжі. За ним наше місце призначення – табір батальйону Збройних сил України. Над блокпостом майорів синьо-жовтий прапор. Я радів, що повернувся на передову. Не можу сидіти вдома, коли ворог топче мою землю, а особливо, якщо він прикидається українським військовим. Клятий диверсант! Як його шукати серед своїх і гадки не маю! Аналізувати, копирсатись у брудній білизні – це не моє. Хай про це подбають інші. Дивитися в очі побратимам і підозрювати – це не для мене! А от затримати російського диверсанта – готовий хоч зараз! Тільки вкажіть на нього. Наказ треба виконати – знайти цього покидька та знешкодити.

Завжди знав, що з москалями війна неминуча. Вони ніколи не ви5знають незалежності України. Їхня імперська, загарбницька душа не може навіть припустити, що ми вирвемося з чіпких пазурів двоголового чудовиська. Десять років я ретельно готувався до справжньої війни у карпатських патріотичних таборах. Удень навчалися стріляти, боротися, тактичної підготовки та виживанню в лісі. А ввечері ми збиралися з хлопцями й дівчатами біля вогнища, смажили печериці, пекли картоплю та фантазували, як будемо перетинати лінію фронту, захоплювати у полон москальських генералів. Згодом настав час іти до армії, де, завдяки відмінній фізичній і тактичній підготовці, я потрапив до військової розвідки.

– Здоров’я у тебе, як у лося,– хвалив мене наш інструктор.– На Говерлу можеш вибігти, маючи по дівчині на кожному плечі.

От і прозвали мене побратими – Говерлою. Потім були Майдан, Крим і поява зелених чоловічків на Луганщині та Донеччині. Настав час воювати. Нарешті помщуся москалям за всю наругу, що чинили вони над Україною. За Голодомор, розстріли, виселення, табори. Але не так сталося, як гадалося. Попри беззаперечність доказів присутності російських військових, війну Росії так і не оголосили. Оголосили АТО! Що таке АТО я зрозумів на власній шкурі влітку. Коли ми звільнили Слов’янськ і майже викинули рашистську сепаратистську погань із нашої території, нас раптом зупинили. Потім надійшов наказ відійти за лінію розмежування та не відкривати вогню по ворогу, який спокійно підступив зі всією технікою до Донецька. Ворог, якого ніхто не чіпає, спокійно укріплює позиції та відновлює сили. От така війна, малята!

І от знову незрозуміле перемир’я і перемовини. Про що в біса ми з ними домовляємося? Хоч убийте, не розумію я цих дипломатій. Коли червоно-чорний замайорить над Кремлем, тоді можна домовлятися.

Сержант внутрішніх військ на блокпосту ретельно перевіряв наші документи.

– Перший,– передав вартовий по рації.– Тут «бобри»[2] прибули.

– Плюс,– відповіла рація.– Хай прямують до Баті!

– Ласкаво просимо! – промовив вартовий та повернув документи Індіанцю.– Вам до штабу.

Вевешник махнув рукою, наказуючи підняти важкий шлагбаум, і ми поїхали далі крізь загородження з мішків із піском, автомобільних шин і бетонних блоків розписаних патріотичними написами, які тішили око: «ПТН ПНХ», «Борітеся – поборете!», «Героям Слава!», «Смерть ворогам!».

«Таблетка» дерлася вгору. Обабіч дороги стояли дороговкази із застереженнями що схили заміновано. З вершини відкрився краєвид на всю долину: поле, за ним село, річка та чорні піраміди териконів. Краса! Якби не війна, можна було б і скупатися. Набридло їхати, хотілося розім’ятися, усе ж таки вісім годин у дорозі. Я побачив замаскований десантний міномет – «Нону», навколо якого були вириті бліндажі та ходили солдати у блакитних беретах аеромобільних військ. Далі дорога пішла вниз. Ліворуч у канаві застряг водовоз, трохи перекривши дорогу. Спітнілі солдати метушилися біля нього, наче мурахи, намагаючись виштовхнути вантажівку з ями. Праворуч були зібрані докупи екскаватори і трактори. Ми проїхали ще нижче й зупинилися біля двох вантажівок – «КАМАЗа» та «УРАЛа». Солдати в тільниках розвантажували ящики та заносили їх у штольню.

– Слава Україні! – Бандерас, висунувшись із віконця, привітався із товстим прапорщиком, одягнутим у камуфляж американського зразка. Прапорщик робив нотатки у блокнот, підраховуючи боєприпаси.

– Героям слава! – щиро, дружньо та бадьоро відповіли солдати.

– Ви хто? – підскочив до нашої «таблетки» товстий прапорщик.– І що привезли?

– Капітан Саєнко, інженерно-саперні війська,– відрекомендувався Бандерас.

– Завскладом прапорщик Коваленко,– відповів по формі військовий, потім нахилився, намагаючись зазирнути в глиб машини, де сиділи ми з Мореманом.– Отже сапери…

– Як проїхати до штабу? – поцікавився Бандерас.

Коваленко втомлено глянув на Бандераса.

– Їдьте далі. На плацу запитаєте,– відповів прапорщик і витер хустинкою рясний піт із чола, наче не солдати, а він сам розвантажував ящики.

Не сподобався мені цей прапорщик. І погляд у нього неприємний, як у щура. Треба буде тримати його в полі зору.

– Дякую,– відповів командир і Індіанець спрямував машину у вказаному напрямку. Ми проїхали на інший бік кар’єру, і зупинилися на широкому плацу. Поруч було чути гук, шум, гамір, свист.

– Там щось відбувається,– промовив Індіанець, зупинивши машину.

Я вдивився у натовп, що складався із солдатів різних родів військ, які скупчилися утворивши щільне коло. Над плацом на БТРах та вапнякових виступах кар’єру теж зібралися бійці. Усередині кола відбувалась якась метушня, але що саме – неможливо було розгледіти.

– Ходімо глянемо! – азартно запропонував Мореман.

Ми зібралися були вийти з машини, аж раптом пролунала команда Бандераса.

– Залишайтеся тут, біля машини! Поводитися природно, невимушено, не привертати уваги! Індіанець за старшого! Я до штабу.

– Плюс, командире,– чітко відповів Індіанець.

– А у вас що – язики повідсихали?! – суворо звернувся Бандерас до нас із Мореманом.

– Плюс, плюс! – відповіли ми один за одним, і Бандерас удовольнившись, швидко вийшов із машини та попрямував у бік натовпу.

– Теж мені Антоніо Бандерас,– невдоволено пробуркотів Мореман, якого позбавили розваги.

– Угамуйся! Адже він – командир! – заперечив я.

В армії завжди так: пункт перший – командир завжди правий! А коли він не правий, то дивись пункт перший.

Бандерас, Купол, Чорний і Батя

– Давай, Куполе! Бий! Так його! Не здавайся, Чорний! – збуджено й голосно вигукували підбадьорливі слова солдати в одязі внутрішніх військ і десанту. Судячи з гармидеру та лайки, неважко було здогадатися, що там, усередині кола, хтось б’ється. Бандерас намагався хоч щось розгледіти, але через невеликий зріст, усі його спроби залишилися марними – солдати стояли дуже щільно. Раптом із БТРа до Бандераса простягнулася чиясь рука.

– Давай-но сюди, братику! Звідси краще видно,– запропонував велетень-бородань у десантному береті з типовим татуюванням «ВДВ» на плечі.

– Дякую! – промовив Бандерас у відповідь і, вхопившись за руку велетня, виліз на броню.

Із БТРа все було видно, мов на центральній трибуні стадіону. Всередині кола завзято билися двоє кремезних вояків – високий м’язистий блондин у смугастому тільнику та присадкуватий кремезний здоровань у чорній формі майора внутрішніх військ. Бійці зосереджено завдавали удари один одному, ухиляючись та активно пересуваючись, а відтак збивали рясну куряву. Обличчя в обох уже кривавили.

– Що відбувається? – поцікавився Бандерас у велетня.

– Наші з беркутами знову зчепилися,– відповів бородань, не відводячи очей від бійки.– Біда з цим перемир’ям…

– Ваші? – перепитав Бандерас.

– Ну, так – ВДВ! – дещо здивовано промовив боєць-велетень, та щосили вигукнув.– Давай, Куполе! Покажи йому, командире!

Отже у таборі вочевидь проблеми з дисципліною, виснував подумки Бандерас. Раптом почулося ревіння мотора і він помітив закамуфльований позашляховик, що швидко в’їхав на плац, ледь не покалічивши солдатів. Із авто вискочив вусатий полковник, із багряним від люті лицем. Розштовхуючи солдатів, полковник увірвався в коло.

– Припиніть негайно! – несамовито гаркнув підлеглим.

Десантник і вевешник захекані, розійшлися в різні боки, але й далі з ненавистю дивилися один на одного.

– Що тут відбувається, трясця вам у печінки?! – вилаявся полковник.

– Обмінюємося навичками рукопашного бою, пане комбате,– відновлюючи дихання, якомога спокійніше відповів блондин.

– Я вам, бляха, обміняюсь! – проказав полковник крізь зуби.– Усім розійтися по позиціях! Куполе і Чорний, опорядіться! Чекаю на вас у штабі!

Полковник розвернувся і швидко пішов геть. Розчаровані солдати також почали розходитися. Заводії-командири заходи5лися обтрушувати запорошену форму. Бандерасу залишилося тільки з’ясувати причину конфлікту. Для цього треба було потрапити до комбата, який мав бути попереджений про приїзд їхньої групи.

– Ще раз дякую, солдате! – простягнув руку бороданю і відрекомендувався: – Капітан Саєнко!

– А мене Бородою звуть,– міцно потиснувши Антонові руку, промовив десантник.– Раптом щось механічне треба полагодити, звертайтеся,– додав він із щирою посмішкою.

– Неодмінно,– запевнив Бандерас десантника і швидко зістрибнув із бронемашини. Він побачив, що Купол і Чорний уже рушили слідом за комбатом до штабного намету, і намагався не випустити їх із поля зору.

Штабний намет був розташований у самому центрі табору. Бандерас ішов слідом за офіцерами, але навмисно не наздоганяв. По-перше, комбату зараз вочевидь було не до приїзду саперів. По-друге, цікаво було поспостерігати за тим, як завершиться конфлікт між учасниками бійки.

– Іди погуляй! – суворо кинув комбат вартовому, що стояв біля входу до намету.

Офіцерам буде непереливки, а комбат не хоче, щоб вартовий це чув і потім ляпав язиком по всьому табору.

– Пощастило,– подумав Бандерас, коли вартовий пішов геть.

Офіцери слідом за полковником зникли у наметі. Бандерас прискорив ходу, щоб не пропустити нічого важливого. Біля штабу не було нікого. Мабуть, бійці розуміли, що можна потрапити під гарячу руку полковника, й оминали це місце десятою дорогою. Наблизившись до входу, капітан зупинився і прислухався.

– Його волоцюги вкрали мій бойовий ніж! – почув він сиплий голос майора внутрішніх військ.

Помилитися щодо цього було складно, бо це був єдиний голос, якого Бандерас не чув під час бійки. Бас полковника та самовпевнений баритон командира десантників він добре запам’ятав.

– Сам ти волоцюга! Мої хлопці кров проливають за Україну, а ти людей на Майдані розстрілював, беркутяро! – пролунав у відповідь розлючений голос десантника.

Бандерас прослизнув у намет і, залишаючись непоміченим, зупинився при вході. Він побачив, що вусатий полковник стояв за розкладним столом, а по обидва боки від нього розташувалися майори – десантник і вевешник. Розмова була гарячою.

– Трясця вашій матері! Годі! – прогримів комбат.– Знаєте, у чому в нас проблема? У тому, що ви бавитеся! Командири, бляха! Герої!

Комбат по черзі повертався до кожного з майорів, не визначаючи, хто правий, а хто винен. Поки полковник розпікав підлеглих, Бандерас миттєво склав попередні фізіогномічні портрети учасників конфлікту.

Форма очей комбата свідчила про високі здібності планувати ситуацію на багато ходів наперед. Довгий ніс – що він гарний аналітик. Від нього важко приховати інформацію, усе в нього, мов на долоні. Горбинка на носі вказувала на почуття гідності, вміння ставати в позу й наполягати на своєму. Вуса промовляли про непокірливість і конфліктність. Важка щелепа – про природжену силу. У таких людей краще на шляху не ставати.

Форма обличчя Купола була трикутна: високе чоло, виступаючі вилиці, випнуте трохи вперед підборіддя. Борода-еспаньйолка додавала мужності, а легка щелепа свідчила про великі амбіції майора десантників. Така людина відзначається хитрістю, схильна діяти лише у власних інтересах.

Обличчя Чорного, навпаки, гладко поголене. Отже він контролює себе, свою агресію, емоції, дотримується наказів, дисциплінований, або ж добре імітує слухняність. Повні кругляві щоки – ще той скнара. Те, що вже захопив, зáпросто так не віддасть. А що втупився в підлогу, можна було зробити висновок, що він вважає себе невизнаним, недооціненим. Ніс указував, що його власник образливий, і за можливості зробить усе, аби повернути кривдникові боржок.

«Обидва майори тримаються впевнено,– подумав Бандерас.– Цікаво, однак, хто насправді винен? Десантники пожартували? Чи вевешник навмисно спровокував конфлікт? Навіщо?».

– Хочете, щоб до кінця цього клятого перемир’я бійці перебили один одного? – полковник заглядав просто в обличчя підлеглим.

Суть бійки стала зрозумілою, і залишатися непоміченим далі не було сенсу. Бандерас злегка тупнув ногою по долівці, щоб привернути до себе увагу. Полковник миттєво обернувся на звук.

– Хто там іще?! – грізно запитав комбат.

Бандерас упевнено зайшов до намету.

– Пане полковнику, дозвольте доповісти! Капітан Саєнко, позивний «Бандерас», прибув у ваше розпорядження з групою саперів у кількості трьох бійців! – по формі відрекомендувався Бандерас і простягнув комбатові свої документи.

Комбат узяв документи, уважно їх роздивився, потім пильно подивився Бандерасу в очі й простягнув капітанові руку.

– Полковник Павлійчук, позивний «Батя»,– відрекомендувався комбат, вітаючись.– Нарешті ви прибули, капітане. А то без саперів, як без рук.

Обидва майори теж із цікавістю дивилися на капітана саперів.

– Знайомтеся, капітане, це – майор Моляр, позивний «Чорний».– Батя рукою вказав на вевешника.– А це – майор Коцюба, позивний «Купол».

Комбат не дивився на майорів, даючи зрозуміти, що конфлікт не вичерпано, а відкладено. Бандерас по черзі потиснув руки обом майорам.

– Усі, крім капітана, вільні! – наказав Батя.– І щоб через годину доповіли мені, де цей клятий ніж!

Моляр і Коцюба слухняно вийшли з намету. Батя сів за стіл і знов уважно подивився на Антона.

– Отже, прибули…

– Ніхто не повинен знати, хто ми насправді,– напівголоса відразу попередив Бандерас.– Для всіх ми звичайні сапери.

– Зрозумів,– утомлено хитнув головою комбат.– Якщо є запитання, ставте.

– Про диверсанта більше інформації не надходило?

– Нічого, крім тієї записки із села.

– Як вона до вас потрапила?

– Біс її знає. Хтось підкинув листа. Прочитав, а там таке… Одразу повідомив куди треба.

– Отже це хтось зі своїх?

– Виходить, що так,– непевно промовив Батя.

– Ви когось підозрюєте?

– Я впевнений у своїх бійцях! – із ходу завівся полковник.– Хіба що Чорного та його людей мало знаю.

– Цей майор, у якого вкрали ніж, давно він тут?

– Приїхав за тиждень перед тим, як сепари маршрутку спалили і на нас звернули.

– Давно у Чорного конфлікт із десантниками? – продовжив ставити запитання Бандерас.

– Та який там конфлікт? – напружився Батя.– Просто не порозумілися. Між різними родами військ таке трапляється.

– Уже відчув це на собі,– довірливо погодився Бандерас, аби розслабити напруженого комбата.– У моїй групі всі військові розвідники, тільки я…

Зненацька Антон почув якийсь шерех, обернувся і помітив у отворі силует військового. Це був Купол, який чомусь повернувся до намету.

– Які будуть накази для саперів? – навмисно голосно запитав Бандерас у комбата.

Батя теж завважив Купола, усе зрозумів і схилився над столом, на якому була розкладена мапа їхньої місцевості.

– Дивись, капітане,– показував Батя об’єкти на мапі.– Це село – буферна зона між нами та сепарами. Тут річка, а тут міст.

Бандерас зосереджено втупився в мапу, хоча і без неї знав навколо кожну галявину.

– Під опорою мосту застряг, бляха-муха, снаряд від «Граду»,– вів далі комбат.– Якщо вибухне, доведеться новий міст будувати.

– Зрозумів! Зробимо! – запевнив Бандерас.

– Куполе! – гукнув Батя.– Заходь!

Купол кашлянув. Він вочевидь намірявся щось сказати, але комбат сам звернувся до десантника.

– Куполе, підкинеш саперів на броні до мосту та забезпечиш прикриття! – наказав комбат.

– Плюс! – відповів Купол.– А щодо ножа…

– Потім доповіси,– урвав його полковник.– Виконуйте!

– Плюс! – промовив Бандерас і вийшов із намету слідом за десантником.

«Навіщо повернувся Купол? Щоб додатково повідомити щось про конфлікт? Чи щоб підслухати мою розмову з комбатом?» – ці думки непокоїли професійного контррозвідника.

Рядовий Максим Горшков – позивний «Мореман»

У той час, коли побратими-розвідники виконують небезпечні завдання на передовій, нам наказано бути п’ятою ногою у собаки. Приїхали в якусь дупу, з якої жодного сепара не вгледіти! Але ж… наказ є наказ. Будемо посміхатися та махати, як ті пінгвіни з «Мадагаскару», доки геройський командир із підлітковим позивним та амбіціями Шерлока Голмса шукатиме міфічного диверсанта. Ми з Індіанцем та Говерлою сиділи біля «таблетки», на самому осонні, в очікуванні подальших наказів Бандераса. Доки Індіанець щось креслив на своїй улюбленій мапі місцевості, ми з Говерлою оглядалися.

– Зараз би скупатися,– заскиглив Говерла.

– Хіба що у власному соку,– посміхнувсь я.

Табір жив своїм нудним військовим життям. Поодинокі вояки повзали по спекотному кар’єру, неначе сонні мухи. Не було на що покласти око. Тільки біля бетонного колодязя спостерігалося деяке пожвавлення – там стояла черга по воду.

– Може вип’ємо? – підморгнув я Говерлі.

– Ти що? Не можна! А в тебе є? – здивувався Говерла.

– Є! Вода в колодязі! – посміхнувсь я.

– Так наказано ж чекати біля машини,– засумнівався Говерла.

– Наказано поводитися як сапери! – заперечив я.– А ці хлопці по життю не паряться, бо воно в них занадто ризиковане.

– Тоді ходімо,– погодився Говерла.

– І мені води наберіть,– попросив Індіанець і, не глянувши в наш бік, кинув Говерлі свою флягу.

«Ох, уже цей Індіанець,– подумав я.– Усе чує, як зазвичай». Насправді, я поважав нашого завжди вдумливого і зосередженого сержанта. Для мене Індіанець був ідеальним розвідником, та й у контррозвідці він би не загубився. Не здивуюсь, якщо саме Індіанець, а не Бандерас виявить диверсанта.

Ми з Говерлою підійшли до колодязя саме тоді, коли черга біля води поменшала. Говерла спустив відро на товстому ланцюзі у пройму бетонних кілець. Без жодних зусиль витягнув його повне крижаної води й заходився наповнювати флягу Індіанця. Тим часом мені прийшла ідея, як розважитись із користю.

– Давай-но сюди відро та діставай свого смартфона! – скомандував я Говерлі.

– Навіщо?

– Будемо знімати Айс Баккет Челенж!

– Нащо?

– Тому що! – не витримав я.– Кинемо виклик побратимам і скупаємось! Ти ж хотів!

– Гаразд,– невпевнено погодився Говерла.– Але ж нам заборонено користуватись Інтернетом!

– Викладемо після того, як повернемося!

– Ну, добре,– погодився Говерла.

За що я люблю Говерлу, як друга, так це за його поступливість. Із цим івано-франківським велетнем хоч у вогонь, хоч у воду. Я швидко стягнув із себе уніформу та вхопив відро, Говерла навів на мене свій старенький смартфон.

– Передаю естафету своїм побратимам Вацику та Боді! – оголосив я в камеру.– Слава Україні!

– Героям слава! – підтримав мене Говерла.

Я обдав себе крижаною водою та аж загарчав від задоволення. Здалеку за нами похмуро спостерігав Індіанець. «Нічого страшного,– подумав я.– Якщо доповість Бандерасу, будемо виправдовуватись, що бавилися з метою конспірації. Був же наказ поводитися невимушено». Я глянув на Говерлу і помітив, що він дивиться кудись далі за мене, а тоді обернувся. До нас наближалася чорнява симпатична жінка років тридцяти у військовій формі з погонами лейтенанта.

– Ви що, подуріли? На що воду витрачаєте? Припиніть негайно! – сердито звівши брови, накинулася вона на нас.

За сумкою із червоним хрестом, я зрозумів, що ця красуня – військовий лікар.

– Вибачте, док! – посміхнувсь я на всі тридцять два зуби.– Хіба не можна трохи остудитись у таку спеку?

– Ви не на курорті! Тут вода на вагу золота! – серйозно відповіла жінка.

– Ми більше не будемо! – поспішив відповісти Говерла.

Лейтенант вирішила, що розмову закінчено, і швидко пішла далі в бік медичного намету. Я, одягаючи форму, безсоромно дивився хтивим поглядом на рухи її стегон.

– Ти ба, яка сувора краля,– упівголоса проказав я Говерлі.– Цікаво, яка вона у купальнику? Ось кому естафету треба було передавати. А давай перезнімемо?!

– Ні, не треба! Вона має рацію! – ховаючи смартфона до кишені, заперечив Говерла і чомусь почервонів.

– Ти що? Закохався?

– Стули-но пельку! – аж спалахнув Говерла, який зовсім не вмів брехати.

«Градина»

БТР, немов залізний звір, загарчав і рвонувся з місця, полишаючи за собою клубки гарячої куряви. Вітерець, завдяки швидкості бойової машини, приємно нас охолоджував. Бандерас розташувався на захисному металевому облицюванні бронетранспортера поруч із командиром десантників майором Коцюбою, позивний «Купол». «Таблетка» з Індіанцем, Мореманом і Говерлою їхала слідом. Швидко проминувши блокпост, бойові машини наближалися до села. У блакитному просторі неба не було жодної хмаринки. Праворуч блищала звивиста річка, і височіли терикони. Бандерас похмуро дивився на рудувато-чорні конуси, що стирчали тут, як і двадцять років тому. Нічого не змінилося у цій Богом забутій місцевості. БТР повернув із головної дороги на бруківку, що вела до мосту через річку. Бандерас зиркнув на Купола, який розслаблено сидів поруч та підставляв засмагле обвітрене обличчя палючому сонцю. Майор посміхався, наче сидів не на броні, а на пляжі.

– Давно в армії, капітане? – гучно запитав Купол, помітивши погляд Бандераса.

– Усе життя! – відповів Антон, перекрикуючи гарчання двигуна.

– Аналогічно,– широко посміхнувся Купол.

– А в таборі ти давно? – запитав Бандерас, начебто, щоб підтримати розмову.

– Другий місяць.

Чи могли заслати диверсанта за два місяці? Зарано звичайно, але теоретично могли, розмірковував Антон. Хоча Коцюба не здавався підозрілим, але за звичкою Бандерас автоматично підозрював усіх.

– Як вас місцеві сприймають? – поставив він наступне запитання ніби з простої цікавості.

– Ватники? – зі зневажливою посмішкою і якось байдуже промовив майор.– Звичайно, вороже! Вірять зомбоящику, мовляв, це ми ту маршрутку захерачили! Називають нас фашистами.

– Загарбниками на своїй же землі! Триндець! – підтримав командира десантник, який сидів позаду і прислухався до нашої розмови.

– Коляне! – звернувся до десантника Купол.– Чому Костян із нами не поїхав? Де цей йолоп вештається?

– Звідки я знаю? Я йому не нянька!

– Усе ти знаєш! – у голосі Коцюби бриніла недовіра.– Якщо він знову до села бігав, сяде в мене на губу! Назавжди! Так своєму братчику і скажи!

– Плюс,– похмуро відповів Колян.

«Хто цей Костян?» – одразу зацікавився Бандерас, хоча, звичайно, подумки, а не вголос, і зовні не подав виду. Чому він бігає без дозволу до села, де вороже налаштовані мешканці? Зараз розпитувати Купола було б недоречно і підозріло, розмірковував далі Антон. Усе це слід з’ясувати згодом і неодмінно зробити запит до СБУ щодо цього Костяна, вирішив Бандерас. За декілька хвилин БТР і машина саперів зупинилися біля іржавих ферм старого мосту.

– Приїхали! Снаряд там,– вказав Купол на річку під мостом.– Глуши мотори! Зайняти оборону!

Дисципліновані десантники зіскочили з БТРа та зайняли позиції біля мосту. Бандерас зістрибнув із броні, і дав знак своїм хлопцям вивантажуватися з «таблетки». Мореман, Говерла та Індіанець наблизилися до мосту, коли Бандерас розглядав у воді снаряд від «Граду». Той стирчав в очереті біля опори мосту.

– Ось вона – «градина». Причаїлася гадина! – зримував Говерла.

– Реактивний снаряд М-210Ф, вага шістдесят шість із половиною кілограмів, вага вибухової речовини шість і чотири десятих кілограми тротилу. Такий, якщо рвоне, від мосту точно нічого не залишиться,– уголос поділився думками Індіанець.

– Пізанська вежа! – пожартував Мореман.

Але Бандерасу було не до жартів. Ситуація ускладнювалася тим, що підривати «градину» було занадто небезпечно для старої конструкції мосту.

– Доведеться лізти у воду,– голосно проказав Індіанець.

– А там глибоко? – зацікавився Мореман.

– Ти що, плавати не вмієш, Моремане? – підбивав друга Говерла.– Вода ж твоя стихія!

– Моя стихія – море, а не ця калюжа,– завівся Мореман.– До того ж у бронику плавати важкувато.

– Якщо рвоне, то і десять броників не врятують,– серйозно завважив Індіанець.

– І не буде кому диверсанта знешкоджувати,– почухав потилицю Говерла.

– Ходок може бути і серед десантників,– тихо промовив Бандерас до Говерли.– Тож припни язика, сапере!

– Вибачте, командире! – знітившись, прошепотів Говерла й подивився у бік БТРа з десантниками, що таки спостерігали за ними.

– Треба накинути на нього мотузку, підігнати БТР і потроху відтягнути снаряд від мосту,– запропонував Бандерас.– В ідеалі витягнути на мілину, а там підірвати.

– Зробимо! – запевнив Індіанець.– Дозвольте, я накину мотузку?

– Ні. Я сам,– твердо промовив Бандерас.– Ви будете тягнути з берега. Тільки сховайтеся за горбом, на випадок вибуху.

– Плюс!

– Плюс!

– Плюс! – відповіли підлеглі. Бандерас уловив у голосі Моремана полегшення. Невже справді не вміє плавати? Для одесита це дивно. Радше направду так звик до моря, що вся інша вода тхне йому болотом. Так міркував Бандерас, доки з кінцем зав’язаної на кшталт ковбойського аркана мотузки, поволі спускався до річки. Під мостом було тихо так, що чулося жаб’яче кумкання та дзюрчання води. Поки БТР через міст переїхав на інший берег, Бандерас роздягнувся і зайшов у річку. Вода виявилася доволі холодною, але в таку спеку це було навіть приємно. Бандерас добре знав, що річка неглибока, тому впевнено просувався по груди у воді. Діставшись до «градини», обережно накинув на неї петлю і позадкував. Раптом його нога втратила опертя і провалилась у вирву. Бандерас із головою зануривсь у воду. Намагаючись хоч за щось зачепитися, натрапив на гострий метал опори мосту. Бандерас відчув різкий біль у руці від порізу і швидко випірнув на поверхню. Тоді вийшов на берег і глянув на досить глибоку рану. Кров точилася. Бандерас перетягнув ременем руку вище ліктя і піднявся на міст до своїх бійців.

– Командире, давайте перев’яжу! – першим помітив рану Індіанець.– Може бути зараження!

Поки Індіанець промивав та забинтовував рану, Бандерас дивився на міст, річку та згадував. Адже це не вперше його кров змішувалась із водою цієї річки…

Бандерас. Бійка з кращим другом

Сталося це за рік перед тим, як я поїхав із Веселого. Тобто двадцять один рік тому. На світанку, коли над річкою ще висів уранішній туман, я з найгарнішою дівчиною села Яною Самохіною, прийшов до мосту кохатися. Яні було шістнадцять, на рік молодша від мене. Але вже мала розкішне тіло, стиглі перса, струнку талію та пружні сідниці. Усі хлопці, не тільки з Веселого, бігали за Яною, а вона чомусь обрала мене. Закохалася, як кішка. Нам було добре разом, хоча, зізнаюсь, я не був закоханий у неї. На відміну від мого кращого друга Льохи, який Яною марив. Для нього вона була богинею, неземним створінням. Льоха ніяковів, варто йому було лише глянути на Яну, боявся з нею заговорити. Інколи складалося враження, що якщо він торкнеться її, то, мабуть, помре через перезбудження. Він протуркав мені всі вуха про те, яка вона особлива, чиста і цнотлива. Я намагався пояснити, що Яна зовсім не принцеса, вона така ж, як інші дівчата, хоче щоб її цілували, кохали, говорили компліменти, а не дивилися на неї, мов на музейний експонат. Звісно, усе це було марно. Льоха і далі страждав, зробився сам не свій і танув із кожним днем. Він не був окрилений коханням, а тягнув його, немов ярмо, і був схожий на ходячого мерця. Мене дратувало, що Яна удавала недоторкану і сміялася з Льохиних почуттів. Мені закортіло будь-що домогтися кохання цієї русявки із грайливими карими очима. Я давно вже помітив, що подобався Яні. Можливо, тому що на відміну від інших хлопців не цікавився нею. Це, звісно, вражало Янину пиху та розпалювало її інтерес до мене. Якось я запропонував Яні скупатися вночі оголеними. Дошкулив тим, що їй це не під силу. Яна виявилась не з лякливих, прийшла на побачення, скинула одяг і стрибнула в річку. Ми кохалися всю ніч. Потім, ми продовжили наші зустрічі й уже не тільки вночі, але й уранці, і вдень, і ввечері. Міст уже став нашим потаємним місцем і свідком нашої жаги. Того разу, ми з Яною також прийшли до мосту й почали цілуватися. Я став роздягати Яну, а вона мене. Однак несподівано з очерету вийшов Льоха. Він люто зиркав на мене, його обличчя було багровим, а дихання важким.

– Ти ж казав, що таких, як вона, мільйон! Що вона тобі й задарма не потрібна! Казав?! – плювався він слиною мені в обличчя.

– Казав, ну то й що? – спокійно відповів я, дивлячись другові в очі.

– Так якого ж дідька? – Льоха зціпив зуби так, що аж повипиналися жовна.

– Хлопці, вгамуйтеся! – благала Яна, ставши між нами.

– Чого ж ти з нею? Відповідай, зраднику! – не вщухав Льоха.

Мене це зачепило. Я відсунув Яну вбік і став перед Льохою.

– Вона сама мене захотіла, а не тебе!

– Ах ти, гад! – вигукнув Льоха і зацідив мені кулаком у вухо так, що в очах потьмяніло. Я вдарив у відповідь, але тільки зачепив його по вилиці. Льоха одразу відповів ще кількома ударами. Усе ж таки він був кандидатом у майстри спорту з боксу. Не дати йому завдавати ударів було моїм єдиним шансом вистояти. Я кинувся на Льоху, і ми почали боротися на мосту.

– Антоне! Льохо! Годі вам! – кричала перелякана Яна.

Але ми вже не могли зупинитися. Учепившись один в одного, ми перекотилися на край мосту й упали у річку, де продовжували вовтузитися, душили та топили один одного. Ніхто не хотів поступатися. Усе це могло б закінчитися трагічно для когось із нас, але Яна, забігши у воду, знову стала між нами.

– Годі вам! Чуєте?! – владно наказала вона, звертаючись передусім до Льохи. Льоха відпустив мене, а я його. У нас в обох були заюшені обличчя. Кров крапала у воду, розходилася червоними плямками. Я відчував солоний і в’язкий її присмак. Льоха все ще тримав кулаки для удару та з ненавистю дивився на мене.

– Льохо, будь ласка! Годі! – благала Яна, доки він не розтиснув кулаки.

Потім із розбитими обличчями ми сиділи на березі і потайки позирали у бік оголеної Яни, яка, ховаючись за ріденькими кущами, викручувала мокре плаття. Льоха сидів як на жаруках.

– Ти ж не любиш Яну! На біса вона тобі, Антоне?

Я мовчав. Він був правий. Я не любив Яну, але у нас був гарний секс. Льоха міг скільки завгодно скреготіти зубами, але я не збирався відмовлятися від неї. Яна, натягнувши плаття, підійшла до нас і сіла поруч зі мною.

– Льохо, я люблю Антона! – промовила вона, обійнявши мене за плечі.

Льоха не зміг цього витримати. Він сплюнув кров із розбитого рота, мовчки підвівся і пішов геть. Яна притулилася до мене. Я відчув крізь мокру сукню, як тремтить її тіло.

– Ти мій Антоніо Бандерас,– ніжно промовила вона, горнучись до мене.

– Хто? – не одразу второпав я.

Яна засміялася.

– Антоніо Бандерас,– повторила вона.– Мій улюблений актор. Сміливий і непереможний!

Я хотів щось відповісти, але її холодні губи уп’ялися в мої жагучим поцілунком.

Безглузда смерть

Коли Індіанець закінчив перев’язку, Бандерас наказав усім сховатися, а десантникам розпочати витягувати «градину». Бронемашина, якою керував Борода, загарчала й рушила вперед, напинаючи мотузку. Усі затамували подих, чекаючи на вибух. «Градина» піддалася, вислизнула із землі та зникла під водою. БТР легко тягнув по дну річки снаряд подалі від мосту. Здавалося, ось-ось той випірне на берег, аж раптом пролунав страшний вибух, піднявши з річки величезний стовп води.

– Смерть ворогам! – радісно вигукнув Говерла.

– Добре, що підривати не доведеться! – задоволено озвався Індіанець.

– Може рибку позбираємо? – пожартував Мореман, але ніхто не посміхнувся.

– Справу зроблено. Повертаємося! – суворо наказав Бандерас.

Коли Бандерас із групою підійшли до «таблетки», то БТР із Коцюбою та десантниками вже повернувся з того берега річки.

– Ви Бороду переживати змусили! – посміхаючись промовив Купол.

Борода, почув, що йдеться про нього, й одразу висунувся з люка.

– Небагатьом це вдається! – доброзичливо пробуркотів він, широко посміхнувшись.

Тільки-но Бандерас виліз на БТР, коли раптом почувся дзвінкий дитячий голос.

– Дядечки! Стривайте, дядечки!

Худорлява світло-русява дівчинка років восьми швидко бігла по дорозі від села назустріч БТРу. Коцюба постукав по люкові й наказав Бороді заглушити двигун. Бандерас першим зістрибув із броні та підійшов до дівчинки.

– Дядечки військові, там вашого солдата вбили! – прокричала та, захекавшись після тривалого бігу.

За мить усі оточили дівчинку.

– Де ти бачила вбитого військового? – запитав її Бандерас.

– Там, у балці,– квапливо розповідала дівчинка.– У мене там коза пасеться. Манька. Я її там залишила. Ходімо швидше. Боюсь, украдуть.

– А ти певна, що там наш солдат? – недовірливо запитав Купол.

– Ага. Він у такій самій формі, що й ви, з вашим українським прапором на рукаві.– Дівчинка сказала це так по-дитячому, безпосередньо, що не повірити їй було неможливо. До того ж Бандерас одразу зрозумів, як місцеві ставляться до українських військових. Вони для них чужі, як український прапор і мова. Через це зробилося прикро.

– Сідай на БТР, поїдемо разом, покажеш,– запропонував Бандерас.

Дівчинка боязко подивилася на броньовану машину, але страх утратити козу переміг, і вона згідливо хитнула головою. Бандерас допоміг дівчинці піднятися на броню.

– Бородо, розвертайся! – скомандував Купол гучним баритоном.– Їдемо до села!

БТР здригнувся від запуску двигуна і рушив із місця. Уже за десять хвилин ми дісталися балки біля самого села. Коцюба та десантники зіскочили з броні. Бандерас допоміг дівчинці злізти. Індіанець, Говерла та Мореман вистрибнули з машини й підбігли до командира.

– Що, Манько, скучила? – гукнула дівчинка чорній із білими плямами козі, яка замекала, зрадівши хазяйці.– Он там ваш. Я козу пасла, а він тут у крові лежить. Заберіть його, будь ласка, дядечки.

Дівчинка рукою вказала напрямок, і ми побачили тіло військового у формі десантника, що лежало долілиць.

– Трясця твоїй матері! Це ж Музика! – упізнав свого бійця Купол.

– Костяне! Братику! Як же так?! – заволав Колян і метнувся до товариша.

– Ані руш! – скомандував Бандерас десантникам.– Може бути «сюрприз». Усім відійти назад на десять метрів! Індіанцю, перевір!

Індіанець дістав «кішку» – спеціальний потрійний металевий гачок, яким перевертали заміновані сепарами трупи. Така смертельна пастка і зветься «сюрпризом». Усі відійшли подалі від тіла. Бандерас заздалегідь відвів дівчинку з козою за товсті дерева. Індіанець із першого разу вдало накинув на тіло десантника «кішку», потім сам відійшов на безпечну відстань, ліг на землю та потягнув за мотузку. Тіло перевернулося. Вибуху не сталося.

– Якщо десантника вбили сепари, то логічно було б замінувати труп. Отже це зробили не вони,– висловив свою думку Бандерас.

Колян першим зірвався на ноги й підбіг до загиблого. Ми також підійшли до тіла. На грудях у Костяна, над самим серцем, розтеклася бура пляма закипілої крові.

– Курва-мать! Тварюки! – опустившись на коліна, побивався Колян над тілом Костяна.

– Це дядько Костя,– несподівано промовила дівчинка, наблизившись до Антона.– Я його знаю. Він до моєї мами вночі приходив.

«Оце так поворот»,– подумав Антон. Отже загиблий герой-коханець ходив у самоволку в гості до «ватників». Яка безглузда смерть. Бандерас подивився на Коцюбу, який стояв чорніший ночі. Йому точно дістанеться від комбата за загиблого бійця.

– Як тебе звати? – спитав Бандерас, нахилившись до дівчинки.

– Тоня.

– А хто твоя мама, Тонечко?

– Продавець у магазині.

– Жени в село, Куполе,– рішуче запропонував Колян.– Знайдемо та допитаємо цю курву!

– Спершу треба доповісти комбату! До села ходити не можна! – заперечив Бандерас і подивився у вічі Куполу який мовчав, вагаючись.

– Це наша справа! Жени, командире, бо ця падлюка втече! – спробував дотиснути командира Колян.

– Відставити. Забирайте Костяна і повертаємося до табору! Це наказ! – оголосив своє рішення Купол і пішов у бік БТРа.

Десантники обережно поклали тіло Костяна на брезент і понесли до БТРа. Бандерас озирнувся і замислився. Село звідси зовсім недалеко. Через балку веде протоптана стежка, якою ходять селяни, щоб скоротити дорогу до річки. Відкрита місцевість не сприяє раптовому нападу. Певно десантник знав нападника і дозволив йому наблизитися. Це міг бути хтось або із села, або з батальйону. Доведеться перевірити обидва варіанти!

Бандерас. Убивство сержанта Музики

Погано, коли гине боєць. А ще гірше, коли він гине через власну дурість. Пішов сам до села, порушивши не тільки наказ, але й усі запобіжні заходи. Це так безглуздо й безвідповідально, що вбачати у вбивстві слід Ходока було б недоречно. Але це надзвичайна подія! І вона таки схожа на провокацію, бо загострює вороже ставлення наших вояків до тутешніх мешканців. Але без розслідування поки не було за що зачепитися.

Так думав я, поки Батя розмовляв з офіцером штабу периметра зі спецзв’язку. Крім мене та Купола, у штабному наметі нікого не було.

– Так, один «двохсотий»,– доповідав комбат.– Сержант Музика. Знайшли в яру біля села. Що він там робив? – Батя, лаючись самими губами, убивчо глянув на Купола. Той опустив очі й задивився кудись праворуч. «Щось згадує, мабуть, розмірковує, як виправдатися»,– припускав я.

– Виконував бойове завдання,– нарешті знайшов відповідь комбат.– Повертався з розвідки.

Батя втупився в мене. Розумів, що я можу і навіть повинен доповісти у контррозвідку, що він збрехав, прикриваючи командира загиблого солдата. У цю мить я зрозумів, що недарма в комбата позивний «Батя». Своїх не здає. І я його здавати не збираюся. Принаймні поки що, мені в особі комбата краще мати друга, ніж ворога. Купол помітив погляд полковника, але щойно я глянув у його бік, одразу відвів очі.

– Певно, на сепара натрапив, а може, місцеві,– вів далі комбат.– Так, зрозуміло. Плюс.

Батя поклав слухавку на апарат спецзв’язку та обтер рукою спітніле через нервування чоло.

– Наказано визнати небойовою втратою,– промовив комбат.– Не хочуть здіймати галас, щоб не зірвати це чортове перемир’я! – вилаявся Батя і спересердя вдарив долонею по столу.

– Але хлопці розлючені,– насмілився заперечити Купол.– Хочуть їхати у село – шукати вбивцю…

– Твою дивізію! – накинувся на Купола комбат.– Тобі одного «двохсотого» мало?! Виходити за блокпост будь-кому без мого особистого письмового дозволу забороняю! Це наказ!

– Плюс,– похмуро відповів майор.

Але було зрозуміло, що Купол лише для годиться погодився з комбатом. Почервоніле обличчя командира десантників, жовна, що випиналися під вилицями, свідчили про бажання помсти.

– Давай, командуй! – кинув йому Батя, прозоро натякаючи майору, що розмову закінчено.

Купол вийшов. Він дедалі більше привертав мою увагу. По-перше, незрозуміла провокація з ножем Моляра та демонстративна бійка. По-друге, загибель підлеглого, яка поки що зійшла Куполу з рук. Гіпотетично Купол міг підслухати нашу розмову з Батею і дізнатись, що я не той, за кого себе видаю.

Припустимо, командир десантників і є Ходоком. У такому разі він міг сам прибрати сержанта. Навіщо? Можливо, Музика мав якусь нову інформацію про диверсанта. Звісно, усе це фантазії – писані вилами по воді. Немає жодного факту, жодної зачіпки на підтвердження цієї версії. «Факти! Потрібні факти!» – як казав колись мій покійний учитель, полковник СБУ Муравицький. А щоб знайти факти, необхідно ще раз самому оглянути місце вбивства сержанта Музики.

– Кляті сепари! – у відчаї вилаявся Батя і знов ударив кулаком по столу.

– Сепари залишили б міну,– заперечив я.

– А хто, як не ці виродки? – здивувався комбат.

Я підійшов до виходу з намету аби переконатися, що нас ніхто не підслуховує.

– Десантник ходив у село до продавщиці,– почав я аналізувати ситуацію.– А що як саме він підкинув записку про диверсанта? А зараз знову мав якусь інформацію.

– Гадаєш, його прибрав диверсант? – здивувався Батя.

– Не факт. Треба оглянути місце вбивства. Але так щоб ніхто в таборі цього не помітив,– сказав я.

Батя на мить замислився. Він і сам, вочевидь, не бажав залишати безкарним убивство свого солдата. Комбат дістав із шухляди столу якийсь згорток і розклав його на столі. Це була схема мінного поля навколо табору.

– Дивись,– комбат жестом підкликав мене.– Ось наші міни з боку села. Тут є технічний хід. Можеш непомітно потрапити сюди під тим приводом, що оновлюєш сигнальні міни.

Батя вказав олівцем на мапі лінію технічного ходу.

– Гаразд,– погодивсь я.– Так і зроблю. Завтра на світанку.

– Сигналки візьмеш сьогодні у завскладом прапорщика Коваленка,– уже голосно й наказним тоном промовив комбат.– Я його попереджу.

– Плюс,– проказав я і залишив намет. Поблизу не було нікого, крім вартового. Інтуїція підказувала, що з убивством сержанта Музики не все так чисто. Я відчував, що вбивця повинен був наслідити на місці злочину. А моя чуйка мене ще ніколи не підводила.

Мореман. Прокол

Я, Індіанець і Говерла старанно виконували важливий, складний і небезпечний наказ командира: «Поселятися і не привертати до себе зайвої уваги!». Знайшли прапорщика Коваленка, який повинен був надати нам комфортабельний намет з усіма зручностями – похідними розкладачками, газовим примусом та електрикою. Але це в ідеальному житті, у якому нам не жити. Намет нам, звичайно, видали і розкладачки також, трохи поламані, але все ж таки життєздатні. А от із примусом і електрикою була біда.

– Примусів на всіх не вистачає,– торочив Коваленко, натякаючи, що вони є, але за окремою домовленістю.– Будете позичати у сусідів!

Домовлятися з таким слизьким типом, як Коваленко, не було бажання.

– А за світлом теж до сусідів бігати? – поцікавивсь я.

– Я за це не відповідаю. Я не електрик!

– А хто електрик? – не вгамовувавсь я.

– Я електрик! – почувся позаду мене густий бас.

Ми озирнулися й побачили перед собою десантника водія БТРа, велетня з позивним «Борода».

– Якісь проблеми, хлопці?

– Генератор чомусь не працює,– поскаржився Говерла.

– Це дрібниці. Зараз полагоджу – буде, як новий! – доброзичливо посміхнувся Борода.

Оце свій хлопець! Говерла теж дивився на Бороду з повагою і подивом, бо той був ще вищий та міцніший за нього. Дивно, але Борода, незважаючи на свої габарити, не викликав жодного страху. Просто очі в нього були добрі – великі, блакитні, руде волосся і широка голлівудська посмішка.

– Дякуємо! Може ми й самі впораємося,– промовив Індіанець.

– Облиште,– знову посміхнувся Борода.– Тут усі один одному допомагають!

– От і добре! – озвався Коваленко.– Борода вам допоможе. А у мене справи.

Хитрий Коваленко швидко ретирувався, мабуть, радіючи, що проблема вирішиться без його участі. Індіанець та Говерла з Бородою пішли лагодити генератора. Я сів біля бетонної брили й задрімав. Не знаю, скільки часу спливло, але пам’ятаю, що мені снилося море, крики чайок та дзвінкий сміх красунь у купальниках, що смажаться на пляжі Аркадія. Аж раптом цей сміх змінився басом Бороди, який повернув мене у реальність.

– Можете заселятися, хлопці,– світло є!

– Дякуємо, Бородо! – почув я голос Говерли.

– Ти ж наш Прометей! – підхопив я, зводячись на ноги.

– Увага, командир! – упівголоса сказав Індіанець.

Справді, Бандерас швидко наближався до нас із боку штабу. Він був насуплений та задумливий. Утім, як завжди.

– Командире, завдання виконане – поселилися! – відрапортував Індіанець.

– Добре, молодці! – несподівано, мабуть, уперше з часу знайомства, похвалив нас Бандерас.

– А це Борода – наш рятівник,– натхненно промовив Говерла.– Він нам світло полагодив!

– Дякую, сержанте! – звернувся до десантника Бандерас.

– Прошу,– посміхнувся своєю фірмовою посмішкою Борода.– Я взагалі саперів поважаю. Як на мене, ви крутіші за розвідників.

– Брехня! – заперечив я спросоння.– Крутіших за розвідників не буває!

Миттєво я відчув на собі важкий погляд Бандераса і зрозумів, що бовкнув зайве.

– Ще раз дякую за допомогу,– Бандерас простягнув десантникові руку.

– Звертайтесь! – потиснувши командирові руку, кинув Борода.

Щойно Борода пішов, обличчя Бандераса знову спохмурніло.

– Усі до намету! – почули ми його короткий наказ.

Коли зайшли, замість вітань із новосіллям, Бандерас мовчки підійшов до мене і втупився важким поглядом.

– Моремане, для дубоголових ще раз наказую, не базікати!

– А що я зробив? – я машинально спробував прикинутися дурником.

– Крутіших за розвідників не буває? Ти сапер, тугодуме! Зрозумів?

– Плюс,– визнав я, що був неправий.

– Тепер, Індіанець! – вів далі командир.– Негайно зроби запит до СБУ на майора внутрішніх військ, колишнього «беркутівця» Моляра.

– Плюс! – бадьоро відповів Індіанець.

– Моремане та Говерло, отримаєте сигнальні міни у завскладом прапорщика Коваленка. Скажете – це наказ Баті.

– Плюс! – в один голос вигукнули ми з Говерлою.

Бандерас подивився в наші сяючі догідливістю пики й нічого більше не сказав. Просто вийшов із намету. Ось так, прагнеш виконувати накази, як треба, а виходить, як можеш!

Бандерас, Ірина док

Із намету я вийшов розлючений. Усі ці нібито контррозвідники, яких за одну мить зліпили з розвідників, аби упіймати ворожого агента, практично до роботи непридатні. Не розумію я цих штабних – вони хочуть небезпечного диверсанта упіймати, а зелених молодиків у бій кидають. А яке з них пуття? Тут потрібні профі, які не раз і не два розігрували легенду і, не кваплячись, робили свою справу. Що розраховувати тут можна лише на себе, я зрозумів, щойно їх побачив. Так хоч би не заважали. З такими думками я рушив до медичного намету. Мені, аби робити подальші кроки, був потрібен висновок медичного експерта щодо вбивства десантника. Але як його дістати? Сапер, який цікавиться професійними подробицями вбивства, здається дуже підозріливим. А от балакучий, допитливий сапер, який дістав поранення – це вже щось. Спробую розговорити дока, шкода, що моє поранення зовсім невеличке, але хтозна, може, я обережний і забобонний. Виступом кар’єру я пройшов повз намети бійців, проминув танк, на башті якого курив спітнілий лейтенант у шоломі, та стежкою спустився на плац, де і стояв медичний намет. Біля входу побачив чорняву жінку в погонах лейтенанта із сумкою з червоним хрестом. Вона дивилася в інший бік, і я зміг добре роздивитися її. Жінка стояла, підперши лівою рукою талію, мовби підкреслюючи свою гарну статуру. Правою тримала сигарету і нервово палила. Ділова, либонь, роботи вистачає, спостеріг я. Розговорити дока буде важко, але – упіймаю не впіймаю, а погнатися можна, подумав я і рішуче підійшов до лейтенанта.

– Добридень, док! А я до вас,– почав розмову, посміхнувшись, мов до давньої приятельки.

– Що сталося, капітане? – холодно запитала вона, змірявши мене важким поглядом. Мабуть, сприйняла як чергового залицяльника, від яких уже втомилася.

– Пошкодив руку. Боюся, щоб зараження не було,– занепокоєно сказав я, і знову посміхнувся, але тепер трохи інакше, ніби вибачаючись.

– Проходьте до намету,– запропонувала вона, зрозумівши, що я у справі. Я дочекався, доки док загасила недопалка, галантно пропустив її вперед, а вже потім зайшов сам.

У наметі тхнуло ліками, спиртом та ще чимось гидким так, що дихати було важко. За ширмою, на піддоні, я помітив накритий простирадлом труп десантника і зрозумів, звідки цей неприємний запах. Поряд стояв розкладний похідний стілець із забрудненими кров’ю речами вбитого. Доктор сіла за стіл і розкрила обліковий журнал.

– Прізвище, ім’я, рік народження? – запитала, не дивлячись на мене.

– Капітан Антон Саєнко, 78-го року народження. А вас як звати? – я посміхнувся, ніби заграючи з нею.

– Старший лейтенант Ірина Долобан,– відповіла серйозно лікарка не відриваючись від журналу, до якого старанно записувала мої дані. За звичкою, я почав складати її портрет. Чорне густе волосся свідчить про наполегливість. Тонкі губи – про рішучість. Жувальні м’язи підкреслюють сильний характер, певно всього в житті вона досягла сама. Нижня щелепа виступає наперед, це вказує на ініціативність, бажання бути першою у всьому. Ямочки на щоках – на здатність до жертовності. Носик короткий і тонкий – отже їй бракує аналітичного мислення, простіше кажучи, вона не стратег.

– Звідки родом? – перервала мої роздуми Ірина, усе ще не дивлячись на мене.

– Місцевий я. З Веселого,– зітхнувши, немовби з жалем відповів я.

– Справді? – Ірина нарешті підняла на мене свої гарні зелені очі, немов уперше побачила.– З поверненням,– додала щиро, мовби співчуваючи, і знову почала щось занотовувати. Чому вона так відреагувала на те, що я місцевий? Може, сама родом із Донецької області, подумав я.

– А ви звідки? – запитав уголос.

– Із Маріуполя.– Ірина гучно закрила книгу, даючи зрозуміти, що сторонні розмови закінчено. Було ясно, що треба міняти тактику, і, глянувши на труп десантника, я вирішив таки зіграти роззяву.

– Хто це його так? – вказав очима на труп.

– Мабуть, сепар. Найманець, профі з того боку. Тримайте термометра,– Ірина простягнула мені термометр. Я поклав його під пахву. Док відкрила пляшечку з йодом і заходилася обробляти мою рану.

– Чому ви так гадаєте? А може, хтось із села? – запитав я, замружившись від пекучого болю.

– Навряд. Була б бійка, а на тілі жодної гематоми. Тільки один удар – ножем у серце.

Так, так, так, це вже цікаво. «Молодець, Антоне, співай і далі так само»,– подумки підбадьорив я себе.

– Не може бути! Такого велетня й одним ударом,– правив я своєї.

– Удар дуже професійний. Та й ніж був неабиякий. Пробив розгрузку, одяг і грудну клітку рівнесенько, як масло. Давайте термометр.

Я віддав термометра Ірині, і збагнув, що нарешті є перший факт, який свідчить, що десантника вбив профі. Але чи був це диверсант… Стоп! У Чорного зник бойовий ніж. А раптом ним і було вбито десантника? Може тому ніж і зник? Купол міг украсти ножа, убити десантника і звалити все на Чорного. А може, це сам Чорний після вбивства позбувся ножа і звинуватив у крадіжці людей Купола.

– Температура нормальна. Рану я вам обробила. Про всяк випадок ось пігулка від правця,– укотре урвала мої роздуми Ірина, поклала переді мною пігулку й налила в склянку води. Подякувавши доку, я проковтнув пігулку, запив водою. Жодних зачіпок, лише інтуїція. Моя інтуїція… Треба поговорити з Чорним, вирішив я і вийшов з намету.

Похід за сигналками

У шахті, де було влаштовано склад боєприпасів, на відміну від спекотної вулиці панувала прохолода. А проте по чолу дебелого прапорщика Коваленка текли рясні краплини солоного поту. Він швидко перекладав прямокутні брикети вибухівки С-4 з дерев’яного ящика у столітровий туристичний наплічник. Раптом із тунелю долинули кроки. Коваленко здригнувся й обернувся, витираючи рукавом піт, який заливав очі. Кроки наближалися. Поспіхом накривши брезентом ящик і наплічник, Коваленко з непритаманною йому швидкістю метнувся до робочого місця і плюхнувся на стілець.

Мореман і Говерла, які увійшли до приміщення, побачили завскладом, який старанно щось занотовував у товстому блокноті. Удаючи нібито тільки зараз почув кроки, Коваленко підвів на бійців здивовані очі.

– Молодший сержант Горшков, інженерно-саперні війська,– відповів на німе запитання прапорщика Мореман.– Маю наказ від Баті взяти сигнальні міни.

– Ага, сапери! – згадав Коваленко.– Комбат мене попередив. Забирайте он ті два ящики.

Бійці попрямували до вказаних ящиків. Коваленко напружено дивився, як вони проходили повз накритий брезентом напівпорожній ящик із вибухівкою та наплічник.

– У вас брезент упав,– помітив Говерла.

– Не чіпай! – нервово гаркнув завскладом.

– Я допомогти хотів,– виправдовувався Говерла.

– Сам приберу,– пробуркотів Коваленко.– Ходять тут усякі, а потім вибухівка зникає.

Мореман і Говерла поклали ящики із сигналками один на одний, узяли з двох боків, підняли й підійшли до столу, де Коваленко вже зробив відповідний запис.

– Ось тут розпишіться,– наказав він.

Мореман поставив розмашистий автограф.

– Дякую,– уже лагідніше промовив Коваленко.– Може, ще щось? Є цигарки, ласощі.

Завскладом одним рухом обережно зняв газету з тумбочки, на якій були розкладені різні товари та сигарети.

– Широкий асортимент. Навіть із ментолом є? – оцінив Мореман.

– Це я для себе беру,– догідливо посміхнувся Коваленко.– Тут таких ніхто не палить. Може ви маєте бажання?

– Ні, дякую,– відмовився Мореман.– Не палю. Ходімо, Говерло.

Коваленко проводив бійців нетерплячим поглядом і ще якийсь час прислухався, доки їхні кроки зникли в тунелі шахти. Переконавшись, що сапери не повернуться, Коваленко закрив товари газетою, глянув на годинник і знову метнувся до ящика з вибухівкою. Він дуже поспішав…

Тим часом Говерла і Мореман тягли ящики із сигналками вгору, до свого намету.

– Ну і жук, цей Коваленко,– зауважив Мореман.– Хтось життя віддає, а він кишеню набиває.

– Кому війна, а кому мати рідна,– погодився Говерла.– Таких зараз багато…

Мореман уже не слухав Говерлу.

– Ти ба, знову ця красуня,– Мореман показав на лікаря Ірину, яка кудись поспішала.

Ірина йшла назустріч двом місцевим мешканцям – бабусі та діду, який тримався за поперек. Судячи з напруженого обличчя, Ірина була не рада гостям, однак запросила їх до себе. Бабуся підхопила діда й потягла його за лікаркою. Ірина нервово озиралася, кваплячи стариків. І недаремно, адже у таборі було повно десантників, які мріяли помститися місцевим за вбивство побратима. На Іринину біду один із десантників саме наближався до них. Це був кращий друг убитого сержанта Музики – Колян. Судячи з ходи, десантник був п’яний.

– О, трясця твоїй матері, Тереза! – закричав Колян.– Знову ватників лікуєш?

Колян навмисно заступив Ірині дорогу і не давав пройти. Бабця та дід сховалися за спиною лікарки, і тільки з жахом глипали на десантника.

– Ідіть проспіться, сержанте! – спробувала командувати Ірина.

– Вони Костяна зарізали, суки! – п’яним голосом загорлав Колян, якому вже було байдуже до субординації перед офіцером.– А може, і ти сепарка?!

Колян схопився за автомат. У цю мить позаду десантника вже опинився Говерла. Він мертвою хваткою вчепився в автомат, вирвав його з рук Коляна і віджбурнув подалі.

– Шановний, вам же культурно пропонують піти відпочити,– спокійно мовив Говерла.

– Сапере, іди до дідька! – ще більше розлютився Колян.– Віддай зброю! Здоров’я забагато?

– На тебе вистачить,– упевнено відповів Говерла.

Десантник стрибком кинувся на Говерлу, але той спритно ухилився і провів прийом, після якого здивований Колян опинився на землі.

– Усе, каюк тобі, сапере! – ричав Колян, ковтаючи пил.

Говерлі було байдуже. Нагородою бійцю було вдячне обличчя дока Ірини, яка посміхалася йому чарівною посмішкою.

Бандерас, Чорний

Як викликати на відверту розмову майора Моляра? З таким питанням прямував я до намету командира вевешників. Людина із позивним «Чорний», яка служила в «Беркуті», а тепер опинилася на передовій, звісно, видається підозрілою. Саме перебування колишнього беркутівця у військовому таборі вже є причиною конфлікту. Зрозуміло, чому Чорного тут недолюблюють. Адже тут багато добровольців із Майдану, які пам’ятають «подвиги» спецпризначенців, що захищали владу: побиття студентів, розстріл мирних демонстрантів і Небесної сотні. Багато хто з цих наглядачів порядку виявилися зрадниками, які начхавши на присягу Україні, переїхали до Росії і вступили до лав їхнього ОМОНу. А мені будь-що треба з ним зблизитися. Може, випити з ним? Задушевна бесіда, ой як не завадила б, але ж ми на службі. До того ж це виглядатиме підозріло, якщо я нав’язуватиму свою дружбу малознайомій людині. Думай, Антоне, треба знайти між нами щось спільне. Що може нас споріднювати? Що саме? Він тут біла ворона. Я теж якоюсь мірою тут, на батьківщині, ізгой. Ми білі ворони – ось що нас споріднює – зрадів я, діставшись блокпоста на перехресті та відчувши впевненість, що тепер маю всі шанси на встановлення контакту.

Майор Моляр сидів біля споруди на похідному розкладному кріслі із зеленим брезентом і вирізував ножем зі шматка дерева фігурку птаха. Я підійшов до Чорного й удав, ніби просто проходив повз нього.

– Добридень, пане майоре,– привітався, роздивляючись навколо.

– Здоров був, капітане,– відповів Чорний, швидко глянувши на мене і продовжуючи вирізувати фігурку.

– Бачу, ваш ніж знайшовся? – спробував я одразу вхопити бика за роги. Чорний цього разу подивився на мене більш уважно. Певно, розмірковував, звідки я дізнався про ніж, або гадав, чому саме я цікавлюся.

– Де там! Той був бойовий, а це так, мисливський,– відповів він після паузи. «Таки пропав бойовий»,– відзначив я подумки.

– Знаєтеся на ножах? – поцікавивсь я, спробувавши як у розмові з доком, удати роззяву, що всім цікавиться.

– Є таке. Ви щось хотіли? – Чорний припинив стругати і глянув мені просто у вічі. Його погляд красномовніше за будь-які слова промовляв, що він не бажає гаяти зі мною час. Або в мене до нього є щось конкретне, або розмову закінчено. Я все зрозумів і вирішив змінити тактику.

– Так. Автобус до села ще ходить? – запитав я діловим тоном.

– Де там. Після нападу на маршрутку, туди жоден автобус не пхається. Але все одно без письмового дозволу комбата ходити чи їздити до села заборонено.

Чорний недарма відповів так ґрунтовно, либонь подумав, що я хочу, як інші військові, сходити в село до магазину й одразу попередив, що не випустить мене. Він же слухняний військовий, який виконує накази. Треба було шукати нову тему для розмови. Адже Чорний знову взявся за фігурку, і геть забув про мене. Я помітив у кишені Чорного пачку сигарет, сів поруч на ящик, дістав свій «Парламент», який був завжди зі мною про всяк випадок, і запалив. Дим наповнив мої легені, легке приємне запаморочення та насолода від першої затяжки після того, як я давним-давно покинув палити, розповзлися по всьому тілу.

– Красива фігурка, схоже на лелеку,– промовив я, випустивши струминку диму.

– Так і є,– відповів Чорний, не піднімаючи на мене очей.

– Раніше їх тут багато було,– зробив я спробу зацікавити Моляра.

– Звідки знаєш? Невже місцевий? – Чорний уперше із цікавістю подивився на мене.

– Так, колись тут пацаном у войнушку грав. Не думав, що прийде час, і справжні міни ставитиму,– знову затягнувся я й запропонував Чорному сигарети. Чорний відмовився, але дістав свої «Прилуки» і теж запалив. Якийсь час курили мовчки, дивлячись на дорогу, якою наближалася старенька, чорна двадцять четверта «Волга», доки врешті зупинилася на блокпосту.

– Хочеш до села сходити? – несподівано запитав Чорний, мовби готовий задовольнити моє бажання. Отже він тільки удає, буцімто слухняно виконує всі накази. Гарно вміє маскуватися,– подумав я.

– Куди ж я піду? Тепер я для них бандерівець,– із жалем у голосі відповів я, являючи йому спорідненість наших душ.

– У тебе ж і позивний «Бандера»,– Чорний глянув на мене, ніби чекаючи на відповідь. Цікаво, це він недочув мій позивний у штабному наметі чи навмисно перевіряє моє ставлення до українських націоналістів.

– Не Бандера, а Бандерас, як кіноактор,– уточнив я.– Мене так іще у школі прозвали за запальний характер. А ви звідки, товаришу майоре?

– Із Миколаєва,– не замислюючись, відповів Чорний. Або він каже правду, або добре підготовлений кадр. І українською добре спілкується. Хоча, може бути й з Миколаєва, якщо зрадник,– міркував я.

– Та що ти все – товаришу майоре, товаришу майоре. Я Саша.– Чорний відклав на ящик дерев’яного лелеку і простягнув мені для вітання руку.

– Антон,– назвався я і потиснув Чорному руку. Це було міцне і тривале рукостискання. Майор ніби вирішив таким чином продемонструвати свою силу. Здавалося, Чорний ще довго тримав би мою руку, якби не сержант у формі внутрішніх військ.

– Пане майоре, дозвольте доповісти, затримали підозрілого водія,– доповів сержант по формі. Моляр подивився у бік блокпоста де стояла «Волга».

– І що в ньому підозрілого? – запитав Чорний, скептично подивившись в очі сержанту.

– Георгіївська стрічка на лобовому склі,– упевнено відповів сержант.

Чорний загасив недопалок ногою і невдоволено підвівся.

– Вибач, капітане. Мушу працювати,– мовив і попрямував у бік «Волги».

– Служба є служба,– озвавсь я навздогін, шкодуючи, що нашу розмову урвали так невчасно, і вирішив дочекатися Чорного. Я подивився у бік «Волги», біля якої стояв опасистий чоловік, який незрозуміло як узагалі в ній уміщався. Я насилу впізнав у ньому колишнього дільничного міліціонера Бориса. Зараз йому вже, мабуть, років за п’ятдесят, підрахував я. Вигляд у нього пошарпаний, як і в його «Волги», і погладшав він чи не втричі. Борис, певно, відчув на собі мій погляд і теж обернувся у мій бік, але не впізнав мене. Мені захотілося підійти й подякувати Борисові, який двадцять років тому врятував мене від в’язниці. Але бажання відразу пропало, адже в машині була ця смугаста помаранчево-чорна стрічка. Символ належності до сепаратистів, ворогів України.

– Майор Моляр, внутрішні війська,– наблизившись до Бориса, відрекомендувався Чорний, і зазирнув у салон автомашини. Посередині скла на дзеркалі заднього огляду була прив’язана георгіївська стрічка.

– Шановний, поясніть, чому у вас на лобовому склі заборонена стрічка?

– Ким заборонена? Я закон не порушую! Сам колишній участковий. У меня дід – герой, на війні проти фашистів загинув! – агресивно російською відповів Борис. Чорний досить спокійно витримав атаку і не встряв у суперечку. Запитав лише в сержанта, чи перевірили багажник «Волги».

– Так, усе чисто. Тільки оця клята стрічка,– упевнено доповів сержант.

– Так якого біса ти мене покликав, Максим’юк? – несподівано закричав на підлеглого майор.– Конфіскував стрічку, і нехай собі їде! – віддав наказ Чорний, глянув у мій бік та якось ліниво почав відв’язувати «колорадську» стрічку.

Отже, як я й передбачав, Чорний добре сприйняв новину, що я місцевий,– розмірковував я далі. Зараз трошки нервує, можливо, через втрату ножа та конфлікт із Куполом, а може, через оцю стрічку… Я не встиг додумати свою думку, бо несподівано за своєю спиною почув стривожений голос.

– Бандерасе, а я тебе шукаю! – я обернувся й побачив Купола, який, захекавшись після бігу переводив подих.

– Кажуть, там твої хлопці з моїми зчепилися. Ходімо швидше за мною,– запропонував Купол і побіг у напрямку табору. «Тільки цього бракувало»,– устиг подумати я й побіг за Куполом.

Зиндан

Коли Бандерас із Куполом дісталися місця бійки, усе вже скінчилося. Колян лежав долілиць, зверху на ньому сидів Говерла. Час від часу Колян пручався, мов риба на суходолі, марно намагаючись вивільнитись. Велетень Говерла тримав його міцно. Ірина коротко доповіла командирам що сталося. П’яний як чіп десантник причепився до неї через те, що вона надала допомогу місцевим, а Говерла заступився за неї й показав, що сапери теж уміють битися. Купол вочевидь був роздратований чи то через свого п’яного бійця, чи то через поразку десантника у двобої із сапером. Він одразу, навіть не розмовляючи з підлеглим, наказав кинути Коляна до зиндана – ями для «аватарів», так називали бійців, яких спіймали п’яними на службі. Десантники підхопили Коляна й потягли до ями, розташованої нагорі, за наметами.

– Ідіть до дупи з вашим перемир’ям! Костяна вбили, а всім по барабану! – прокричав Колян, коли його спустили до зиндана, і зробив відчайдушну спробу видертися нагору. У мить, коли йому це майже вдалося, рука зірвалася, і Колян скотився до ями.

– Відпочинь, аватаре! – владно наказав підлеглому Купол.

– От сепари попруть, а де захисники? В ямі! – зі злістю озвався десантник, не бажаючи визнавати свою провину.

– Охолонь, захиснику. Завтра поговоримо,– пробурмотів собі під ніс командир і відійшов від ями. Десантники миттєво накрили зиндан власноруч зробленою дерев’яною решіткою. Колян, упокорившись, сів у кутку й розпачливо обхопив голову руками. Купол підійшов до Бандераса, Говерли, Моремана та Ірини, що стояли біля зиндана.

– Вправний у тебе боєць, Бандерасе. З такими навичками йому б у десанті служити,– зробив комплімент Купол і зміряв сяючого Говерлу з ніг до голови. Бандерас теж мовчки подивився на Говерлу, ніби чекаючи його реакції.

– Мені й сапером добре,– збрехав Говерла, марно намагаючись приховати своє задоволення від похвали, яке виказувала посмішка.

– Вибачте, док. Колян найкращого друга втратив, от і напився,– звернувся Купол уже до Ірини.

– Розумію,– коротко відповіла жінка.

– Дякую за розуміння. Ходімо, хлопці,– наказав Купол і пішов із десантниками.

– Ще раз дякую, Сергію. Звертайтеся, коли щось потрібно,– сказала Ірина, знову подарувавши Говерлі чарівну посмішку, і попрямувала у бік свого намету.

– Неодмінно,– пообіцяв Говерла, проводжаючи лікарку зачарованим поглядом. У цю мить він почувався щасливим. До нього звернулася не офіційно по-армійськи, а по імені та ще й подякувала жінка, яка припала до серця.

– Випередив ти мене, Говерло,– широко, мов чеширський кіт посміхнувся Мореман і дружньо поплескав товариша по плечу.

– За мною, обидва,– ледве стримуючи лють, крізь зуби наказав Бандерас і швидко рушив до намету. Мореман здивовано глипнув на Говерлу, ніби хотів запитати: «Що йому знову не так?». Говерла лише стенув плечима, хоча все зрозумів. Не треба бути фізіогномістом, аби здогадатися, що доведеться відповідати за те, що вступився за лікарку. Перемога сапера над десантником, хоч і п’яним, привернула до групи увагу всього табору. Отже, він порушив наказ командира не привертати уваги. Але якби Говерла мав можливість повернути все назад, аби виправити, він знову вчинив би так само. Він не дозволить будь-кому ображати жінку. Тим паче ту, котра йому подобається.

Індіанець. Важлива інформація

Щойно електронною поштою надійшла відповідь зі Служби безпеки України стосовно запиту про особові справи майора Моляра та майора Коцюби, я одразу почав її вивчати. Щодо майора аеромобільних військ Василя Матвійовича Коцюби, то він узагалі виявився геройським хлопцем.

Перше, що мені відразу кинулося в очі, була дата народження – 7.07.1977. Із такою кількістю сімок Коцюбі, напевно, щастить завжди й у всьому. Родом із Запоріжжя – справжній козак! Далі: участь у миротворчих місіях, нагороди за мужність, відзнаки за спецоперації в АТО. Відгуки начальства та підлеглих тільки позитивні.

Набагато цікавішою виявилася особистість майора внутрішніх військ Анатолія Геннадійовича Моляра. От у нього, що не факт із біографії, то підозра. Народився у Тулі в родині радянських військових. Живе у Миколаєві. Під час Майдану справді був командиром «Беркуту», але одним із перших звільнився у запас. Інструктор із ножового бою! За час проходження служби в АТО особливих нарікань не має.

Тим часом до намету повернулися Мореман і Говерла, які нарешті притягли ящики із сигналками.

– Де ви так довго? – поцікавивсь я.– Я вже хотів був іти вас шукати.

– Говерла в лицаря бавився – знайшов собі даму серця,– весело відповів Мореман.

– Стули пельку! – огризнувся Говерла.

Слідом зайшов Бандерас. Я за звичкою скочив із місця, але потім згадав, що командир заборонив надмірну вислужливість. Командир здавався дуже спокійним, та я одразу збагнув, що зараз ударить грім.

– Ще один зальот, міднолобі, і повернетеся до Києва! – сказав капітан як відрізав.

Мореман хотів щось відповісти, але глянув Бандерасові в очі й не наважився розтулити рота.

– Індіанець, що по Моляру та Коцюбі?

Я передав Бандерасові лептоп, щоб він міг сам ознайомитися з інформацією. Командир швидко пробіг очима по монітору.

– Із цікавого, майор Моляр був у «Беркуті» інструктором із ножового бою,– підказав я з нетерплячки.

– Убивця десантника мав бойового ножа високого проникнення. А в Моляра вкрали саме такого ножа,– уголос розмірковував Бандерас.

– А може не вкрали? – припустив я.

– Капець на холодець! І ви ще думаєте?! – як завжди, запалився Мореман.

– Не факт, що Моляр – це Ходок,– заперечив Бандерас.

– Чимало сепарів володіють ножем,– погодивсь я.

– Моляр усе одно підозрілий,– невпевнено зауважив Говерла.

– Моляра я візьму на себе,– підсумував Бандерас.– А ви вивчайте мапу мінного поля. Намет не залишати.

Бандерас поклав на стіл мапу і швидко вийшов. Ми з хлопцями стояли і мовчки дивились один на одного. Хвилину тому здавалося, що нарешті починає налагоджуватися командна робота, а тут таке. Але вода камінь точить. Я був упевнений, що зрештою ми порозуміємося з командиром.

Бандерас. Таємнича фігура

Сонце заходило, і табір укрили сутінки. Спека спала, стало вільніше дихати. Поодинокі солдати готувалися до відбою. Біля складів нікого не було. Я підійшов до шахти, пересвідчився, що мене ніхто не бачить, й увімкнувши ліхтарика, занурився у глиб чорної пащі шахти.

Запахло знайомою з дитинства сирістю. Ще малими гралися ми тут у «козаків-розбійників». Вечорами, коли дорослі закінчували роботу та розходилися по своїх домівках, у нас усе тільки починалося. Ми бігали по шахтах із ліхтариками. Розбійники малювали на стінах крейдою стрілки-дороговкази, за якими їх можна було знайти, і ховалися. Козаки їх шукали. Мені завжди більше подобалося шукати, і я, на думку друзів, був кращим козаком у селі. Одного суботнього дня я не грав, бо відбував покарання за погану поведінку у школі. Але мене все одно покликали шукати Льоху, бо він так заховався, що його не могли знайти навіть разом із дільничним. Усі вже думали, що з Льохою сталася біда, а я знайшов його менш ніж за двадцять хвилин. Він сховався у ходові, прикривши його камінням, і ніхто, крім мене, не здогадався, що ті камені треба просто посунути. За правилами гри Льоха був правий, адже стрілка, яку він намалював, вказувала саме на камені, за якими він і ховався. Льоха чув, що його шукають, але сидів мовчки й радів, що ніхто не міг здогадатися, де саме він заховався. Тож Льоха переміг того дня й отримав заслужену нагороду – червоні зірки на сідниці від батьківського армійського ременя, що залишився в дядька Степана з часів його служби.

Я намірявся перевірити, чи залишився той хід, яким користувалися ми з Льохою, аби потрапити з яру до шахти таємно від дорослих. Якщо так, тоді вбивця сержанта Музики теоретично міг непомітно залишити табір, убити десантника, а потім швиденько повернутися. Убивство сталося вранці, коли всі ще спали. Припустимо, що до вбивства десантника причетний Ходок. Але навіщо? Те, що Музика підкинув записку комбатові, малоймовірно. Якщо він у селі дізнався про Ходока, то ймовірно доповів би сам, адже був патріотом. Хіба що Ходок міг скористатися романтичними походеньками десантника до місцевої, аби загострити конфлікт між військовими і селянами. Коли так, то розвитку конфлікту поки що вдалося уникнути. Найбільш буйний із десантників – Колян зараз відпочиває у зиндані.

Розмірковуючи отак, я пройшов майже весь таємний хід. Попереду дорога розгалужувалася, я повернув праворуч, коли раптом завважив удалині попереду промінь іншого ліхтаря. «Цікаво, хто ще тут може бути?» – сяйнула думка. Цей хтось, так само, як і я, не хотів, щоб його викрили. Я вимкнув ліхтарик і почав переслідувати таємничу фігуру. Незнайомець рухався швидко й тихо, та ще й тримаючись на певній відстані.

Мені допомагало тільки те, що я добре знав цей лабіринт. Нарешті у кінці тунелю у сяйві місяця мені вдалося розгледіти силует незнайомця. Він був середнього зросту у плащ-наметі і з великим наплічником за спиною. Незнайомець вийшов із шахти, і я прискорив ходу.

Вихід був доволі вузьким і низьким, подолавши його, я опинився в яру. Позаду залишився вкритий буйною рослинністю вхід до шахти, який неможливо було б помітити, не знаючи заздалегідь про його існування. Переді мною лежала долина, за якою миготіли вогні Веселого. Незнайомця ніде не було видно, його як водою змило. Я почав був сходити на пагорб, але раптом зачепив ногою сигнальну міну. У вечірню тишу увірвався гострий, різкий, верескливий свист, темне небо розірвало яскравим спалахом, осяявши на мить усе навколо, як удень.

Водночас зі спалахом із валу почав працювати кулемет. Я лише встиг стрибнути вбік і скотитися до яру, де сховався від куль, але мене вихопили променем прожектора, і за якусь мить по мене спустилася група вевешників.

– Лицем до землі! – пролунав чийсь наказ.

– Хлопці, я свій! Капітан Саєнко,– спробував пояснити, підвівши голову.

– Мовчи, гаде! Лицем до землі, я сказав! – прокричав хтось просто наді мною.

Сперечатися було безглуздо, і я виконав наказ.

– Максим’юк, що знову сталося? – раптом почув я вже знайомий голос Чорного.

– Якийсь військовий, каже що свій,– доповів Максим’юк.

– Олена! – звернувся до мене Чорний.

– Вівця! – промовив я другу частину пароля і підвів голову.

– Бандерас? – здивувався він.

– Так, майоре,– відповів я.

– Максим’юк, трясця твоїй матері, перш ніж здіймати галас, треба запитати пароль,– сердився Моляр.– Ходімо зі мною, капітане!

Ми повернулися до табору. Моляр пропустив мене вперед, і я зайшов до його намету. Він запалив світло. Обличчя Моляра було червоним. По характерному запаху я зрозумів, що майор уже прийняв на груди грамів 200 або й 300 і тому, мабуть, був роздратований, що його відпочинку завадили. На столі біля розкладачки було багато виробів із деревини: люльки й різні фігурки звірів.

– Якого біса, капітане? – зажадав пояснень Чорний.

– Вибачте, майоре! Не спиться, от і блукаю по табору.

– За табором,– заперечив майор.

– Трохи заблукав.

– Заблукав? Ти ж казав, що місцевий! – нагадав Чорний.

– Був… дев’ятнадцять років тому!

– І що, ностальгія замучила? Вийшов на рідне село подивитися? – сам вибудував логіку моєї поведінки майор.

– Так… спогади дитинства! – погодивсь я.

Моляр підійшов ближче і раптом недовірливо втупився в мене важким колючим поглядом.

– Розумію, це я розумію. Але ось чого не розумію, як тобі вдалося непомітно вийти з табору! – Чорний не запитував, а скоріше вимагав і чекав від мене пояснень.

– Так… я ж місцевий!

Чорний іронічно посміхнувся на мою відповідь.

– Гаразд, усі ми люди! Може вип’ємо по чарці, Антоне?

Чорний дістав із кишені фляжку та чарки.

– Вибач, не п’ю,– відмовивсь я.

Моляр пильно подивився на мене.

– Можу йти? – урвав я мовчанку.

– Іди, і будь обережний – наступного разу може бути міна, а не сигналка! – зауважив майор.– Ти ж сапер, сам усе повинен знати.

– На добраніч! – побажав я Чорному у відповідь і вийшов надвір. Чорний теж визирнув із намету, і я знову відчув на собі його важкий погляд. Цікаво, сам він знає про цей хід чи ні. Багато б я віддав, аби дізнатися, хто це вийшов із табору.

Яр

Табір ще спав, коли закамуфльована група саперів-розвідників вийшла з отвору шахти за межами «секретів». Минула перша доба із трьох відведених на виконання завдання, а інформації про диверсанта досі було обмаль. Крім того, що смертельний удар десантнику завдав професіонал і до того ж відмінним бойовим ножем, більше майже нічого не відомо.

Група дійшла до того місця де Бандерас уночі втратив з виду невідомого військового. Він вирішив нічого не казати про цю пригоду своїм підлеглим. Доки його бійці встановлювали нові сигнальні міни, Бандерас звірився з мапою, на якій було нанесено шлях безпечного проходу через заміновану долину, що лежала перед ним. Вочевидь невідомий військовий теж був знайомий із мапою, бо без перешкод подолав небезпечний маршрут. Антон шукав хоч якісь сліди таємничого військового, який уночі залишив табір. Але, на жаль для розвідника, стояла суха погода, земля була тверда, мов камінь, і ніяких слідів на ній не було. Хто ж міг порушити наказ комбата і піти до села? Чорний точно був у таборі. Його Бандерас бачив на власні очі. Цікаво, де перебував Купол? Треба перевірити!

Оновивши про людське око в долині сигнальні міни, щоб збити з пантелику вартових, сапери-розвідники зайшли за пагорб і дісталися яру, де вчора знайшли тіло сержанта Музики. На прим’ятій траві, де лежало тіло десантника, ще залишилася його закипіла кров. «Отже поки що головна підозра падає на Чорного,– розмірковував Бандерас.– Він колишній беркутівець, добре володіє холодною зброєю і мав бойового ножа, що міг би стати знаряддям убивства. Заява про крадіжку ножа цілком може бути провокацією. Але це все ще треба довести».

Бандерас намагався уявити картину нападу на десантника.

– Місцевість тут відкрита – сепару не було де сховатися,– зробив логічний висновок Індіанець, ніби прочитавши думки Бандераса.

Авжеж, убивство сталося точнісінько посеред яру, де кожен кущик і вся місцевість зусібіч чудово проглядалася,– розмірковував далі Бандерас.

– Говерло, стань на місце десантника,– тихо скомандував Бандерас.

Коли Говерла виконав наказ, Бандерас вийняв ніж і підійшов упритул до бійця.

– Отже, удару було завдано у груди. Тобто, вбивця стояв обличчям до десантника,– розмірковував уголос Бандерас і повільно вдарив Говерлу у броник руків’ям ножа.– Десь приблизно так.

– Маячня! – миттєво заперечив Мореман.– То що, десантник дивився в очі вбивці і не захищався?

«Це перше, що спало на думку, коли я побачив тіло,– розмірковував Бандерас.– Музика бачив убивцю. Якби десантник угледів беркутівця, він би одразу напружився. Але є один варіант, коли таке можливо».

– Це природно, якщо вони знайомі,– зауважив Бандерас уголос.

«Чи міг би це бути Моляр? – подумки розкручував далі свою версію Антон.– Теоретично так, бо він теж “свій” – людина від якої не чекатимеш небезпеки».

– Свій, із табору… Ходок? – уголос припустив Індіанець, мовби читаючи думки Бандераса.

– Потрібні не здогади, а факти,– відрізав Бандерас.– Огляньте тут усе, а я навідаюсь у село до продавщиці.

– Там повно ватників,– попередив Мореман.

– По-перше, не ватників, а наляканих війною людей,– урвав його Бандерас.– Вони теж українці, просто їм задурили голови зомбоящиком. А по-друге, там є той, хто співчуває нам і сповістив про Ходока. Треба його знайти.

– Краще не ходити поодинці. Це небезпечно, командире,– підтримав Моремана Індіанець.

– Гаразд,– погодився Бандерас.– Говерло, підеш зі мною.

– Плюс! – із готовністю вигукнув Говерла.

Бандерас дістав мапу. Бійці скупчилися навколо нього. Мореман був трохи пригнічений, адже він теж хотів піти у село, а от Індіанець навпаки відчував піднесення: нарешті в нього буде серйозне завдання – шукати сліди вбивці.

– Повертатися будемо іншою дорогою,– інструктував Бандерас.– Хочу все перевірити. Індіанцю, Моремане, зустрінемось у північній балці.

– Плюс! – одночасно відповіли Індіанець і Мореман.

– Виконуйте,– скомандував Бандерас і зробив Говерлі знак іти за ним у бік села.

Бандерас. Повернення у Веселе

Що ближче ми з Говерлою підходили до села, то частіше билося моє серце. Коли їхав сюди – не відчував такого хвилювання. Я намагався не думати про це і дихати рівномірно, але марно. Хоча мати давно померла, родичів у селі не залишилося, сама рідна місцевість викликала бурхливі емоції. Кожна стежка, кожне дерево, кожен пагорб нагадували про минуле. От праворуч велика плакуча верба, під якою ми ховалися з Яною від грози й палко цілувалися. А в цих заростях верболозу, ми з батьком різали лозу на грибні кошики. Під цим дерев’яним містком ми з Льохою ставили вершу на карасів. Далі земляний вал, а за ним уже Веселе. Цікаво, чи пам’ятають мене тут? Чи залишився хтось зі знайомих? Куди поїхала Яна? Яка вона зараз? Певно, уже заміжня, має дітей. А Льоха? Що з ним сталося? Не хотілося б із ним зустрітися. У тому, що він сів до в’язниці, була частка моєї провини.

Такі думки атакували мій мозок. Мені хотілося закричати, аби урвати їхній потік. У цей момент я відчув на собі запитливий погляд Говерли. Хлопець тримав автомат напоготові, не розуміючи, чому я зупинився на краю села та важко дихаю. Зустрівшись із моїм поглядом, він відвів очі і продовжив уважно роздивлятися навкруги. Сконцентрований – це добре, подумав я.

Від поривчастого степового вітру зашелестів очерет, ми перейшли через вал і побачили будинки Веселого. Я йшов попереду, Говерла рухався трохи позаду, прикриваючи спину. От рідна вулиця, де ліхтарі вночі, мабуть, горять, як і раніше, лише на свята. А от паркани зустрічаються нові – металеві та кам’яні. Ми наближалися до будинку, де я виріс – напіврозваленої хати, із дерев’яним парканом, колись зеленого кольору. Я знову зупинився. Відчинив хвіртку, яка, скрипнувши, немовби привітала мене з поверненням, і зайшов на подвір’я. Тут усе поросло бур’яном, кропивою та будяками. Вишневий сад, що його так любив і пестив батько, постарів і почасти висох. Після того як батько загинув у шахті, його вже ніхто не доглядав.

Як зараз пам’ятаю худу, мов смерть, листоношу, яка відчинила цю ж саму хвіртку та принесла жахливу новину: завал гірської породи, під яким загинули троє шахтарів. Серед них – мій батько. Шахта була аварійною. Начальник дільниці Буров знав про це, але все одно відправив батька до забою. Але замість покарання Буров, ще не минуло й року після загибелі батька, одружився з моєю матір’ю. Цього чорного дня я не забуду ніколи…

Дев’ятнадцять років тому на святкуванні того ганебного весілля тут, на подвір’ї, стояв накритий стіл із закусками та великим бутлем каламутного самогону. На чолі столу сиділи моя мати в гарній вишиванці, червоній спідниці та її наречений Буров у чорному костюмі з батьковим командирським годинником на руці. Убивця і крадій, який одягнув на себе чужі речі й одружився із жінкою своєї жертви. Поруч із Буровим сидів шафер – дільничний Борис у цивільному сірому костюмі. Серед гостей були подруги матері: тьотя Валя та тьотя Люба; а з іншого боку сидів батько Льохи – Степан Кравцов, Яна з матір’ю та сусіди – баба Дуся з дідом Захаром.

Коли я зайшов на подвір’я, гості вже були почервонілі й веселі від випитого.

– За молодих! Гірко! – прокричала баба Дуся.

Усі почали горланити «Гірко!», а коли вже новоутворене подружжя припинило цілуватися, влаштували вітальний передзвін. Від цієї картини в мені піднялася хвиля гніву. Буров, наче відчув на собі мій повний люті та зневаги погляд. Він озирнувся та, відпустивши матір, підвівся мені назустріч.

– Антохо, синку, іди-но сюди! – заволав вітчим п’яним голосом, наливаючи в кухоль каламутної самогонки.– Випий за мамку з татом. Будь мужиком!

Я підійшов до столу. Буров простягнув мені кухоль. Несподівано я вибив кухоль із його руки.

– Я тобі не синок! – прокричав я в обличчя вітчиму.– І тобі більше не син! – додав матері.– Ще й року по батькові не минуло, а ти вже в ліжко до іншого стрибнула!

– Щ-о-о-о? – заревів Буров.

Алкоголь робив його ще тупішим, аніж він був.

– Петре, будь ласка, не заводься! Зрозумій його! – мати намагалася заспокоїти й угамувати вітчима.

Мати схопила Бурова за руку, але він грубо відштовхнув її, так, що вона ледве не впала.

– Та я не заводжуся! Просто, не розчув, що він сказав. Повториш, хлопче?

Буров вийшов із-за столу і наблизився до мене.

– Ну, що ти там бовкнув… синку?

– Я тобі не син! – повторив я твердо, витримавши його кілкий вовчий погляд і не відвівши очей.– І це не твоя хата! Забирайся, звідки прийшов!

Буров посміхнувся своїми жовтими зубами та з усієї сили вдарив мене по обличчю.

Удар був таким сильним, що я впав.

– Швидше я тебе звідси витурю, гаденя! Стерво! – примовляв вітчим, б’ючи мене ногами і не даючи оговтатися.

– Дай йому ще! Сисунцю невдячному! – волав із-за столу п’яний шафер Борис.

Перелякані гості посхоплювалися зі своїх місць. Мати з вереском кинулася мене захищати.

– Облиш його! Не чіпай! Припини! – голосила вона.

– Дядьку Петре! Не треба! – кричала Яна, яка теж метнулася мені на допомогу.

Мати впала на коліна та обхопила ноги вітчима, аби той припинив мене бити. Яна затулила мене собою. Буров зупинився й перевів дух. На мить стало так тихо, що навіть чутно було, як дзижчать мухи.

– Яно, забери звідси Антона! – благала мати.

Яна допомогла мені підвестися й потягнула до хвіртки. Мати потягнула вітчима в інший бік.

– Покидьок, тварюка! – вилаявся Буров, повертаючись на своє місце за столом, де Борис уже налив йому кухоль самогонки.

Я звівся на ноги і глянув на матір. У неї в очах стояли сльози. Однак у мене це не викликало жодного співчуття. Для мене вона була зрадницею. Залишатися далі на подвір’ї не було сенсу, і я пішов геть.

– Яке ж весілля без бійки? – долинув позаду голос дільничного Бориса.– Гірко!

Знову почувся передзвін кухлів, і хтось почав рахувати:

– Один, два, три, чотири…

– Знайоме місце? – урвав мої спогади Говерла, який терпляче чекав і мовчав увесь цей час.

– Рідна хата…– відповів я.– Ходімо далі. Магазин у центрі села.

Говерла здивовано зиркнув на мене, наче не знав, що я з цього села. А може, і справді був не в курсі. Я вийшов, щільно причинивши хвіртку, залишивши там, на подвір’ї, спогади, що відволікали мене від справи.

Продавщиця

У магазині було задушливо, хоча і працював вентилятор. На мухоловках, що звисали з облупленої стелі, було повно мух, але ще більше їх літало над прилавком із продуктами. Гладка продавщиця Свєтка, тридцяти восьми років із пишними формами та яскраво-червоною помадою на губах, стоячи за прилавком, обмахувала газетою хліб, захищаючи його від знахабнілих комах. Навпроти Свєтки стояли дві місцеві жінки п’ятдесяти років – невисока, гладка та кругла тьотя Валя та худа і довга тьотя Люба, які зайшли сюди обговорити останні новини. Усі троє втупились у маленький телевізор, що працював у кутку магазину. По російському «Першому каналу» показували новини. Звісно, головну увагу приділяли «громадянській» війні в Україні. Дикторка гаряче засуджувала «каральні операції» українських військових проти мирного населення Донбасу, і через слово таврувала їх «бандерівцями» та «фашистами». Гладка тьотя Валя уважно вслухалась у текст і весь час тяжко зітхала.

– Що ж це вони роблять, паразити?! От гади! – із розпачем коментувала вона, осудливо хитаючи головою.

– Тонька мала казала, що укри хотіли до села йти – помститися за свого! Добре, що командири їх стримали! – поділилася Свєтка.

– Хіба ми його вбивали? – злякалася полохлива тьотя Люба.

– А яка їм різниця? Вони хлопчика маленького взяли й розіп’яли! Ні за що! – підняла очі до неба і перехрестилася тьотя Валя.– Одне слово – фашисти!

– Гадаєте це правда? – засумнівалася Свєтка.

– Я що – брешу, по-твоєму? – обурилася тьотя Валя.– Своїми вухами чула по «Першому каналу»!

У цей момент двері прочинилися, і до магазину зайшли Бандерас і Говерла з автоматами у руках. Жінки дивилися на військових і від переляку та несподіванки не знали, що й сказати. Виникла пауза.

– Здрастуйте, жінки! – привітався Бандерас.

– Зачинено у нас! Переоблік! – подолавши страх, випалила Свєтка.

Бандерас одразу впізнав у продавщиці свою колишню однокласницю – Свєтку Логвинчук. Колись вони сиділи за однією партою. Свєтка завжди мала вдачу матері Терези. Ще маленькою повсякчас годувала безпритульних тварин. Її мати працювала офіціанткою у місцевому кафе, де недоїдків ніколи не бракувало. Коли Свєтка йшла до школи, за нею, мов за вожаком, постійно тягнулася зграя бродячих псів, яких потім відганяв від дверей шкільний вахтер. Для Антона Свєтка завжди була вірною подругою і помічником у вирішенні домашніх завдань. У старших класах Свєтка помітно погладшала, настільки, що перестала привертати до себе увагу хлопців. Але коли хтось насмілювався дражнити Свєтку «жирдяйкою», Антон ставив нахабу на місце. За це Свєтка частувала Антона смачними пиріжками власного приготування.

– Ми ні в чому не винні. Чого ви прийшли? – заголосила тьотя Валя.

Бандерас упізнав у тьоті Валі колишню начальницю відділу ЗАГСу. Вона завжди зверхньо ставилася до інших, вважаючи себе представником сільської еліти.

– Вас захищати,– спокійно відповів Бандерас.

– Якби такі як ви не приходили, нас і захищати не треба було б! – безапеляційно виснувала тьотя Валя.

– Свєто, не впізнаєш? – Бандерас глянув просто в очі продавщиці.

Свєтка уважно придивилася до Бандераса. Вираз її обличчя миттєво перетворився зі стривоженого на радісний.

– Та ну! Антон? Саєнко?! – недовірливо запитала Свєтка.– Де ж ти валандався майже двадцять років?

Жінки круглими від подиву очима втупилися в Бандераса. Антон ствердно кивнув головою і жестом наказав Говерлі опустити автомат.

– Як був бандитом у школі, так і залишився! – нарешті вигукнула тьотя Люба.

Тьотя Люба була завучем із виховної роботи, але це не заважало їй гнути матюки і палити за школою. Вона добре знала Антона з поганого боку. Безліч разів прізвище Саєнка фігурувало у кривавих бійках і нахабних витівках.

– Поговорити б треба,– спокійно промовив Бандерас до Свєтки, ігноруючи колишню вчительку.

– Авжеж! – радісно озвалася Свєтка, із цікавістю розглядаючи Антона.– Давай поговоримо!

– Свєта, ми тебе одну не залишимо! – попередила тьотя Валя, перезирнувшись із подругою.– Правда, Любо?

Люба перелякано глипала на велетня Говерлу з автоматом і, якби не паралізуючий страх, давно б залюбки втекла з магазину.

– Валентино Андріївно, не бійтеся! – упевнено проказала Свєтка, намагаючись заспокоїти жінок.– Зі мною все буде гаразд! Я Антона не боюсь!

– Дивися сама, як знаєш,– недовірливо промовила тьотя Валя.– Раптом що, ми поруч!

Тьотя Валя з гордо піднесеною головою, але досить швидко вийшла з продмагу. Слідом вибігла і тьотя Люба.

– І про що ти хотів поговорити? – кокетливо запитала Свєтка.

Бандерас уважно роздивлявся некрасиве обличчя однокласниці. Версія, що хтось із місцевих приревнував Свєтку до десантника, розсипалася на очах. Він не розумів, що десантник міг знайти в ній привабливого. Хоча, звичайно, про смаки у коханні не сперечаються.

– Розкажи про десантника, який до тебе вчащав,– почав Бандерас.

– Ні! Не до мене! – заперечила Свєтка.

– Не до тебе? А до кого?

– До змінниці – Янки твоєї!

Бандераса ніби вдарило струмом. Яна ще тут? Як він дивитиметься в очі жінці, яку покинув дев’ятнадцять років тому? Але уникнути зустрічі з важливим свідком не було ніякої можливості.

Бандерас. Зустріч з Яною

Я йшов знайомою з дитинства вулицею. Селяни, котрі сиділи по своїх домівках, вороже стежили за мною й визирали крізь шпарини зашторених вікон. Розлючені пси, відчувши чужих, гавкали з обох боків вулиці з-за парканів. Колишня однокласниця Свєтка торохтіла мені про життя у селі. Говерла йшов слідом на відстані кількох метрів, наче соромився підслуховувати нашу розмову.

– Живемо, як на вулкані,– теревенила Свєтка, яка вочевидь була рада моєму поверненню.– Не знаєш, чому вірити й кого слухати. А по телеку таке розповідають, що волосся дибки. Чуєш, Антоне, а про розіп’ятого хлопчика – це правда?

– Ні,– сухо відрізав я. Я не мав бажання базікати зі Свєткою.

– От і мені так здалося. А люди ж телеку вірять! У нас тут лише російські канали, жодного українського.

– Десантник до Яни часто ходив? – перевів я розмову в потрібне мені русло.

– Частенько. Я її попереджала, що добром це не скінчиться. А вона мені: «Це мій єдиний шанс поїхати звідси й пожити по-людськи». Думала, що забере її з собою. Наївна.

– Вона весь час тут жила? – усе ж таки запитав я. Бажання дізнатися більше про свою колишню дівчину переважило.

– А куди їй дітися? Спершу тебе з армії чекала – не дочекалася. А потім плюнула й хотіла до Донецька поїхати, до родичів. Але тітка Нюра тяжко захворіла – рак. Довелося Янці повернутися – матір хвору доглядати. Усі заощадження на операцію витратили, у борги влізли – нічого не допомогло. Довго тітка Нюра мучилася, поки померла.

– Давно?

– Через рік після твоєї матері. Поховали їх поруч. Царство їм небесне. Відтоді Янка двома могилками й опікується. Вони ж подругами були – тітка Нюра й тітка Марія.

– А Льоха теж тут, у селі? – запитав я і відчув, як закалатало моє серце на думку про можливу зустріч.

– Був. Він, коли відсидів за крадіжку, у село повернувся. Пив багато. Нап’ється – до Янки йде. Вона його, звісно, жаліла. Але не склалось у них… Поїхав він, коли АТО почалося. Батя його казав, що в ополченні служить гранатометником. Дядько Степан тут живе. Можеш у нього сам запитати, якщо він розмовляти з тобою захоче.

– Немає нам про що говорити,– відрізав я. А подумки навіть зрадів, що не зустрінуся з Льохою, перед яким відчував провину. Може, і на краще, що він тепер мій ворог. Нарешті, ми підійшли до Яниного старого паркану, з облупленою фарбою. За парканом виднілася та сама біло-синя хата, яку я так волів забути. Безліч разів повертався сюди у снах із почуттям провини за покинуте кохання.

– Через цього десантника Янка на работу не ходить. Зачинилася вдома, за життя боїться.

Свєтка звичним рухом відсунула таємну засувку у хвіртці.

– Чого остовпів? – посміхнулась Свєтка, помітивши мою нерішучість.– Заходь.

– Говерло, зачекай тут.

– Плюс,– відповів боєць, напружено озираючись і не випускаючи з рук зброї.

Долаючи сильне хвилювання, я зайшов на подвір’я слідом за Свєткою і зачинив хвіртку. Яна, якій Свєтка заздалегідь зателефонувала і попередила про моє повернення, зустріла нас у вітальні. Я зупинився на порозі й побачив її, причепурену нашвидкуруч. Наші очі зустрілися. Нервова посмішка окреслилася на її як і раніше красивих вустах.

– Антон! Повернувся!

Удавано зраділа Яна і зробила крок назустріч, розкинувши руки для обіймів. Але мені чомусь не дуже хотілось обійматися. Яна зрозуміла це по моєму холодному погляду і заклякла на місці.

– Я вже не сподівалася тебе побачити,– і далі нервово посміхаючись, проказала вона.

– Ну, це…– втрутилася Свєтка, яка почувалася зайвою.– У мене повно роботи. До вечора, Янчику.

Свєтка підбадьорливо підморгнула подрузі і швидко пішла.

– Дякую, Свєтіку, побачимося,– встигла кинути навздогін Яна. Коли Свєтка вийшла, Яна знову наштовхнулася на мій вивчаючий погляд.

– Чого ж ти стоїш на порозі? Проходь.

Я зайшов у глиб хати, так і не вирішивши, із чого почати розмову. Швидким поглядом обвів кімнату, в якій майже нічого не змінилося, відколи я тут був востаннє. Кімната та й сама хата вже давно потребували ремонту. На вицвілих шпалерах висіли ікони в рушниках, поряд на серванті – фото тьоті Нюри з траурною стрічкою. У самому серванті – ще кілька фотографій Яни різного віку. На тумбочці працював великий телевізор із ледь чутним звуком. Транслювали новини по російському каналу, головною темою яких, звісно, був «конфлікт в Україні». Я підійшов до телевізора і вимкнув його.

– Ти, мабуть, голодний? – похопилася Яна.– Я зараз картопельки зроблю. І горілочку маю.

– Вибач, Яно…– озвався нарешті я.– У мене мало часу. Коли ти востаннє бачилася із десантником?

Яна здригнулася, часто закліпала очима, стримуючи сльози, що навернулися на очі, і врешті-решт заспокоїлася.

– Учора годині о п’ятій ранку пішов. Більше я нічого не знаю.

– Він мав ще якихось знайомих у селі?

– Ні. Тут усі ваших ненавидять. Називають фашистами.

Вона промовила це підкреслено злостиво, визивно.

– І ти так вважаєш? – поцікавивсь я.

З очей Яни миттю ринули сльози, наче греблю прорвало.

– Антоне, ми не бачилися дев’ятнадцять років,– захлинаючись від ридань та образи без упину заторохтіла вона.– І це все, що ти хочеш у мене спитати? А те, як я тебе з армії чекала, а ти мене покинув! Як твоя мати помирала? Як вона дільничному усі заощадження віддала? Тебе від тюрми врятувала? За що їй вітчим нирки відбив. А ти навіть на похорон не приїхав! Не хочеш про це дізнатися?

Я стояв перед колишньою коханою розгублений і присоромлений, не маючи відповіді. Раптом почув, як скрипнула мостина в іншій кімнаті. Рука інстинктивно схопила «калаш». Я обернувся й побачив у дверях знайому дівчинку Тоню.

– Це моя дочка,– поквапилася пояснити Яна.

– Від Льохи Кравцова?

– Ні. Від іншого. Ти його не знаєш. Льоха зараз в ополченні.

– Знаю,– відрубав я.

– Здрастуйте, дядьку Антоне,– спокійно привіталася дівчинка.

– Здрастуй, Тоню.

– Ви знайомі? – здивувалася Яна.

– Яно, мені треба йти,– урвав її я, обернувшись до дверей.

Але в цю мить Яна підскочила до мене і міцно вчепилася в мою руку.

– Не кидай нас, Антоне! – благала вона.– Мені лячно.

Я вивільнив руку і відсторонився від Яни. Мені чомусь був дуже неприємний її дотик.

– Я скоро повернуся. Обіцяю, вас ніхто не зачепить.

Я не міг залишатися далі поруч із Яною, не виказавши внутрішнього болю. Тому ще швидше за Свєтку вискочив із хати надвір і глибоко вдихнув гаряче повітря. Побачивши бочку з водою, кинувся до неї й умився. Після цього мені трохи полегшало. Вийшовши на вулицю, дав знак Говерлі прямувати за мною. Нестерпний біль у душі знову гнав мене з рідного села.

Перша зачіпка

Мореман з Індіанцем ретельно оглядали балку, де було вбито десантника. Досліджували кожний клаптик землі.

– Дарма ми тут повзаємо,– скиглив Мореман після години безплідних пошуків.

Узявши до рота травинку і відчувши її смак, Мореман подумав, що не такою він уявляв роботу контррозвідника. Йому хотілося пригод, гострих відчуттів: пильнувати за кимось небезпечним, переслідувати, битися, стріляти. А він мусить шукати «голку у копиці сіна», якої взагалі може не існувати.

Індіанець, незважаючи ні на що, продовжував виконувати наказ наполегливо і завзято. Але так само безуспішно. Слідів було багато і всі вони були різні. Після того як десантники затоптали геть усе навколо тіла сержанта Музики, знайти щось путнє було вкрай важко. Тож Індіанець вирішив піти іншим шляхом і оглянути місцевість навколо балки. Бо, якщо вбивця очікував на десантника заздалегідь, то, може, він якийсь час ховався десь поблизу. Треба було лише поставити себе на місце злочинця і визначити максимально зручне місце. Індіанець зійшов на пагорб, із якого чудово було видно весь яр, місток і дорогу до Веселого. Чудова точка для спостереження або вичікування когось – хіба що дерев нема, щоб сховатися, зате є густа висока трава. Досить залягти в ній, щоб залишитися непоміченим. Індіанець обережно ходив по пагорбу в пошуках прим’ятої трави. І, нарешті, фортуна віддячила йому за терпіння. Спочатку Індіанець помітив зламані шавлії та визначив напрямок руху людини. Кроків за десять побачив прим’яту траву завбільшки з прямокутник плащ-намету. Мабуть, саме тут хтось лежав, очікуючи на десантника. Інтуїція не підвела! В Індіанця з’явився запал, немов у грибника, який вийшов на всіяну грибами галявину. У передчутті здобичі він став ретельно оглядати кожен сантиметр, розводячи травинки руками та обшарюючи кожен клаптик землі. І хвилин за п’ятнадцять знайшов недопалок тоненької ментолової сигарети, який був ще досить свіжим. Його викинули, либонь ще вчора вранці. Індіанець обережно взяв недопалок і загорнув у серветку. Радість від знахідки переповнювала Індіанця, але він умів стримуватися, аби зробити справжній сюрприз привселюдно. Аби тільки Бандерас із Говерлою скоріше повернулися, подумав Індіанець, поклавши загорнуте в серветку до кишені.

Бандерас із Говерлою швидко поверталися із села. Говерла майже біг за командиром, якого наче вітром гнало подалі від сумних спогадів. Капітан ішов, не зупиняючись. Дивився тупо собі під ноги і відмірював швидкі широкі кроки. До балки залишалося ще кількасот метрів, коли Бандерас несподівано зупинився і задумливо подивився у бік лісосмуги, що простяглася за полем. Щойно Говерла порівнявся з командиром, як Бандерас вигукнув: – «Снайпер!» і вхопивши Говерлу, миттєво впав із ним на землю поряд із дорогою. Почувся сухий хлопок від пострілу СВД[3]. Куля, утворивши маленький фонтанчик із землі, вдарилася поруч із Бандерасом.

У балці Мореман, почувши постріл, підбігцем піднявся на пагорб до Індіанця.

– Хто стріляв?

– Лягай і не висовуйся! – наказав Індіанець.

Мореман упав у високу траву і повзком наблизився до друга.

– Стріляли із «зеленки»,– Індіанець показав у бік лісосмуги.

Визираючи з-за трави, Індіанець і Мореман чекали на нові постріли, але більше їх не було. Бійці побачили, як Бандерас і Говерла забігають у балку з боку села. Індіанець і Мореман, пригинаючись, побігли до командира.

– Хто стріляв? Усі цілі? – стривожено запитав Індіанець.

– Снайпер,– коротко сказав Бандерас.– Узяв нас на приціл із лісосмуги.

– Покидьок! – дав волю емоціям Мореман.

– Не влучив? – перепитав Індіанець.

– Ні,– відповів Бандерас.

– Промазав гад,– витерши рукою піт із чола, додав Говерла.

– Я вчасно помітив відблиск снайперського оптичного прицілу,– пояснив Бандерас.– Ми були у нього, мов на долоні.

– Пощастило! – підсумував Індіанець.

– Ви що-небудь знайшли? – перейшов до справи Бандерас і подивився на Індіанця з Мореманом.

Мореман опустив очі, а Індіанець посміхнувся і дістав із кишені серветку.

– Тільки ось це.– Індіанець гордовито розгорнув серветку і показав усім ментоловий недопалок.

Мореман ображено зиркнув на Індіанця, який промовчав про важливу знахідку, але бажаючи примазатися до успіху не став показувати образи.

– Тонкі, ментолові…– жваво продовжив Мореман.– Такі в таборі палить тільки одна людина…

– Хто? – запитав Бандерас.

– Завскладом прапорщик Коваленко,– промовив Говерла.– Він, до речі, мені одразу не сподобався.

Бандерас. Новий підозрюваний

Отже, завскладом прапорщик Коваленко невідь що робив у балці біля села того самого ранку, коли загинув сержант Музика. Цікаво, як він це пояснить? – розмірковував я, коли моя група нарешті досягла шахти, в якій розташовувався склад боєприпасів.

– Тримати зброю напоготові! – попередив я своїх хлопців, коли ми зайшли до шахти.

У приміщенні складу я побачив постать Коваленка, який сидів на робочому місці, спиною до нас. Якщо він і є диверсант, треба діяти рішуче, не залишити йому жодного шансу. Я миттєво вихопив пістолет.

– Руки вгору! Один хибний рух і я стріляю.

Військовий випустив з рук блокнота, який упав йому на коліна, повільно підняв руки і спокійно повернувся обличчям до мене. Це був не Коваленко, а комбат. Полковник здивовано дивився на пістолет у моїх руках.

– Це ти, Бандерасе? – запитав Батя.

– Де Коваленко? – розчаровано спитав я.– Я маю підстави підозрювати його у вбивстві десантника.

Комбат важко зітхнув. Із виразу його обличчя було видно, що сталося щось недобре.

– Зник падлюка! – байдужим тоном промовив Батя.– І, схоже, прихопив чимало вибухівки.

Комбат показав на порожній ящик із-під тротилу. Одна новина гірша за іншу! Я відразу згадав нічну таємничу фігуру військового з великим наплічником. Це швидше за все міг бути Коваленко. Не військовий табір, а прохідний двір якийсь.

– Якщо він Ходок, у нас серйозні проблеми – у селі можливий теракт,– проказав я.

– Сволота! Трясця його собачій матері! Щоб його сідниці по шву розійшлися! – лаявся комбат, але сенсу в цьому було небагато. «Є один плюс,– подумав я,– сумнівів, що прапорщик злодій, уже не було!». У мене в голові відразу склався жахливий план Коваленка-Ходока. Після диверсії з маршруткою, він підстеріг десантника і вбив його. А зараз ще підірве щось у Веселому, щоб видати це за помсту українських військових. Швидше за все небезпека загрожує Яні, як колишній коханці сержанта Музики. Чудовий інформаційний привід для російської пропаганди! Але дивно, що вибуху в селі досі не сталося, хоча від ночі минуло вдосталь часу. Може, у Ходока щось пішло не так? А може, він знову чогось вичікує? Мені було зрозуміло тільки одне – Ходок переховується у Веселому, або десь поблизу. Цілком можливо, що це він стріляв по нас із лісосмуги.

– Слухайте наказ,– звернувсь я до групи, коли ми вийшли з темної шахти на поверхню.– Індіанець і Мореман, обшукаєте лісосмугу з якої стріляв снайпер. Я з Говерлою машиною поїду до села. Спробуємо перехопити Коваленка там.

– Плюс! – мені сподобалось, як в один голос відповіли бійці, не ставлячи зайвих запитань.

Усім було зрозуміло, що фаза пошуку диверсанта перейшла у фазу його затримання та знешкодження. Бойових розвідників це дуже тішило. Нарешті вони можуть показати себе у всій красі. Тільки б не наробили дурниць. Із такою фігурою як Ходок, помилок припускатися не можна!

Яна і Свєтка

Яна лежала на застеленому ліжку, дивилась у стелю та слухала, як цокає старий годинник. Вона досі не могла заспокоїтися після зустрічі з Бандерасом. Колись він її так палко кохав! У кращого друга відбив. Ревнував, проходу не давав! Яка ж вона була щаслива, що кращі хлопці б’ються через неї. Вірила у справжнє кохання. Антон тоді казав, що ніколи нікому її не віддасть. Але раптом її коханий Бандерас поїхав і не повернувся. Жодної звісточки за дев’ятнадцять років. Чому він так вчинив? Чи сподіватися тепер на його допомогу? Чи залишилися в Антона хоч якісь почуття до неї? Думки, мов зграя комах, роїлися в голові. Що ж удіяти? У селі їй життя не дадуть – зацькують за те, що кохалася з укропським десантником. Треба їхати звідси негайно! Але куди? До кого? Єдині родичі жили в окупованому Донецьку. Але на дзвінки вони не відповідають, мобільний зв’язок заблоковано. Може, самі поїхали подалі від війни кудись до Росії? Навіть якщо не поїхали, то хіба вона їм потрібна у такі часи та ще й з дитиною? Як швидко все змінюється. Ще минулої ночі вона була така щаслива. Коханий Костян зі співучим прізвищем Музика усю ніч доводив її до солодкої нестями. Був такий сильний та пристрасний, обіцяв, що забере до Житомира, познайомить із батьками. Яна знову повірила в кохання, але ця клята війна вкрала її любого Костяна. Боже, як же їй не щастить із чоловіками! Чи пощастить колись узагалі, чи найкращі часи вже в минулому?

У двері тричі постукали. Два короткі й один довгий. Це їхній умовний сигнал зі Свєткою. Певно подруга прийшла дізнатися про зустріч з Антоном, щоб потім рознести плітки – звістки не лежать на місці. Яна підвелася з ліжка і неквапно пішла відчиняти. Лише на хвильку зупинилася біля дзеркала, щоб глянути на себе. Ще зовсім не стара – самий сік. Головне – не втрачати оптимізму! Яна посміхнулася сама до себе і нарешті впустила подругу.

Свєтка прийшла, звичайно, не з порожніми руками, а з пляшкою червоного напівсолодкого. Доки сервірували на стіл, Яна дізналася всі останні тутешні новини та плітки. Звичайно, головною темою, яка хвилювала людей, були вбивство Костяна і повернення до села зрадника Антона Саєнка, який став «укропом». Коли Яна запитала, що балакають про неї, Свєтка тільки очі опустила. Могла б не запитувати, і так зрозуміло, що всі в селі Яну ненавидять. Якщо прийдуть ДНРівці, то на Яну першу вкаже все село – укропська хвойда! І як їй довести, що вона не хвойда, а закохалася? До того ж не у ворога, а в українця, такого ж як і сама. Усі її односельці, до речі, теж українці, принаймні за паспортом. Але Свєтка радить тікати, доки не пізно. Бо з нею таке зроблять… Краще про це й не думати. Краще пити.

– Так ти… чого мовчиш? – після першої чарки поцікавилася Свєтка.– Як зустрілися? Чіплявся?

– Якби ж то. Його більше вбивство цікавило. Ех, скінчилася любов! А може, і не було її.

– Тобто, як не було? – обурилася Свєтка.

Від постійної напруги та хвилювань вино відразу вдарило в голову. Коли пляшка спорожніла, Свєтку потягнуло на відверті зізнання.

– Я з дев’ятого класу сама по вуха в нього закохалась, підгодовувати почала пиріжками, млинцями. Аби тільки від тебе віднадити. Але Антон лише про тебе й думав! Повір, таку сильну любов мав, що навіть у ліжку тебе згадував!

– Ти ба!

– Жартую! Кажу, тебе любив, дурненька!

Підпилі Яна та Свєтка весело й гучно реготали, забувши про всі проблеми, про страх, про війну. Однак стукіт у двері повернув їх до реальності.

– Хто це? – відразу напружилася Свєтка.

– Не знаю,– стенула плечима Яна.

У двері знову постукали, цього разу гучніше. Хміль як рукою зняло. Яна підхопилася й узяла сокиру, що лежала біля дверей.

– Яно, це я – Антон! Відчини! – почувся з-за дверей голос Бандераса. Жінки полегшено зітхнули.

– З’явився – не загубився! – хихикнула Свєтка, підморгнувши подрузі.– Розслабся, Янчику! Сокиру поклади. Піду, відчиню.

Яна слухняно поклала на місце сокиру. Поки Свєтка відчиняла двері, треба було встигнути причепуритися. Яна кинулася до дзеркала з гребінцем і помадою, надала собі максимально «бойового» вигляду. Потім кілька разів глибоко вдихнула повітря і заспокоїлася, хоча рука все ще тремтіла. Коли Свєтка, Бандерас і Говерла зайшли до вітальні, усміхнена Яна вже сиділа за столом.

– Саме вчасно! – припрошувала чоловіків Свєтка.– Стіл накритий, тільки вас і чекали!

– Стривай, Свєто! – урвав її Бандерас.– Не до цього зараз. Український військовий у селі не з’являвся?

– Який іще військовий? – підлещувалася й далі Свєтка.– Крім вас, тут нікому не раді. Та й навіщо нам хтось іще? Еге ж, Янчику?

– Звісно! – з готовністю підтвердила Яна.

– Командире, може, він десь переховується і чекає на темряву? – припустив Говерло.

– Усе можливо,– відповів Бандерас.– Треба пройтися селом. Ходімо!

Бандерас і Говерла швидко вийшли з вітальні, залишивши спантеличених Яну і Свєтку.

– Що це було? – здивувалася Свєтка.

Раптом Бандерас повернувся.

– Яно і Свєто, зачиніть двері й нікуди не виходьте, поки я не повернуся. Це небезпечно! – наказав Антон і вийшов. Свєтка слухняно зачинила за ним двері. Яна не змогла більше стримувати напруження й заридала. Свєтка заходилася її розраджувати.

– Ну, заспокойся! Не треба! Просто шукають когось. Знайдуть і повернуться.

Бандерас та Говерла вже вийшли на подвір’я й рушили до «таблетки». Вечоріло.

– Ой, здрастуйте, дядьку Антоне,– почувся дитячий голос.

Бандерас не відразу помітив Тоню, яка ховалась у кущах.

– Здрастуй, Тонечко! – озвався Бандерас.– Ти чому не вдома?

– До подружки ходила.

– Молодець, а тепер мерщій додому. Мама непокоїться.

Тоня вилізла з кущів і підійшла до Бандераса.

– Гаразд. Тільки, дядьку Антоне! Можна вас попросити?

– Про що? – поцікавився Бандерас.

– Скажіть, будь ласка, своєму солдату, щоб він наші клумби не топтав.

Бандерас перезирнувся з Говерлою та аж присів до дівчинки від несподіванки.

– Де ти бачила солдата, Тонечко? Коли?

– Щойно. Він городами пройшов до Кравцових.

– Неодмінно скажу! Дякую тобі. Біжи додому.

– І я вам дякую! – посміхнулася Тоня й побігла до дверей своєї оселі.

– Говерло, за мною! – рішуче скомандував Бандерас і знявши зброю із запобіжника, побіг через город. Говерла рушив за командиром.

Несподівана зустріч

Бандерас і Говерла швидко подолали порослий бур’яном город і дісталися паркана, який відмежовував ділянку Яни від ділянки Кравцових. Антон відшукав у паркані потаємний хід, яким його друг Льоха користувався, щоб скоротити шлях на іншу вулицю. Відсунувши шматок шиферу, Бандерас потрапив у сад. Ось дві знайомі яблуні й турнік між ними, на який вони з Льохою колись вішали боксерську грушу. Зробили її самі, набивши мішковину піском, і лупцювали, доки не збивали руки до крові. Зараз турнік зіржавів і глибоко ввійшов у дерева, ніби виріс із них. За яблунями Антон завважив знайомий із дитинства двоповерховий цегляний будинок батьків Льохи.

Тим часом габаритний Говерла ледь проліз у шпарину, наробивши трохи шуму. За мить від будинку долинув гавкіт собаки, котрий почув чужаків. Бандерас докірливо глянув на Говерлу – непомітно підкрастися до будинку вже не вийде. Утім, хоч би Говерла й відчував провину, виправити щось не було можливості. Діяти треба було дуже швидко, доки диверсант не оговтався. Бандерас жестом наказав Говерлі обійти будинок, а сам метнувся до дверей.

Біля входу середнього розміру дворняга рвався з прикутого до масивної собачої будки ланцюга. Бандерас, не звертаючи уваги на пса, підбіг до дверей. Почувся скрегіт замка. Антон утиснувсь у стіну. Двері прочинилися.

– Що, Буцефале? Чужий? – упізнав Бандерас голос Льохиного батька Степана Кравцова.

Дворняга й далі захлинався гавкотом і рвався з ланцюга у бік Бандераса. З дверей першим вистромилося дуло старої мисливської рушниці, а потім уже показався і сам Кравцов.

– Хто тут? Виходь! – наказав Кравцов.

Бандерас засунув пістолета за спину і зробив крок до Кравцова, піднявши вгору руки. Дядько Степан зреагував на несподіваний рух і наставив рушницю на Антона. Їхні погляди зустрілися.

Дядько Степан дуже змінився за ці дев’ятнадцять років. Антон пам’ятав його міцним, спортивним чоловіком без шкідливих звичок. Після загибелі батька, Кравцов став для Бандераса єдиним авторитетом і був здатний стримати вісімнадцятирічного хулігана. Але життя взяло своє. На схудлому знервованому обличчі дядька Степана відбилося все його нелегке життя за ці останні два десятки років: ув’язнення Льохи, початок війни, смерть дружини і трагічну загибель рідної сестри, яка їхала у тій клятій маршрутці.

Кравцов дивився на Антона, немовби відчуваючи, що перед ним хтось знайомий. Бандерас не встиг промовити і слова, як Говерла, завдав дядькові удару ззаду прикладом по потилиці. Кравцов, знепритомнівши, упав. На його сивому волоссі з’явилася червона цівка крові. Бандерас так люто глянув на Говерлу, що той відчув,– знову зробив щось не так, але не міг уторопати, що саме. Антон кинувся до Кравцова, аби перевірити, чи є в того пульс.

– Живий,– полегшено прошепотів Бандерас.– Більше жодної самодіяльності без наказу!

Говерла мовчки згідливо кивнув і пошепки відповів:

– Плюс!

– Заходимо на рахунок три! Один, два, три!

Бандерас увірвався до хати разом із Говерлою, який тримав автомата напоготові. Проминувши коридор, вони вбігли до кімнати, де спиною до них сидів військовий у формі Збройних сил України та копирсався у своєму наплічнику.

– Руки вгору! – гаркнув Бандерас так, що військовий пересмикнувся, але відразу підніс угору руки у блакитних гумових рукавичках.

– Говерло, візьми наплічника! – віддав ще один наказ Бандерас, тримаючи військового на прицілі. Говерла вхопив наплічник передбачаючи, що той буде важким, але він виявився напрочуд легким. Говерла відкрив наплічника якомога ширше, але, крім медикаментів, нічого не побачив. Про всяк випадок він запустив у нього руку.

– Вибухівки немає,– розчаровано доповів Говерла.

– Обернись! Тільки повільно! – наказав військовому Бандерас.

Військовий обернувся. Це була зовсім не та людина, яку сподівався побачити Бандерас. На них із Говерлою дивилася перелякана лікарка Ірина, яка також нічого не розуміла.

– Ірино? – не стримав здивування Говерла.

– Фух, а я вже думала, що сепари,– полегшено зітхнула лікарка.– Ви що тут робите, сапери?

Бандерас змушений був показати Ірині справжнє посвідчення.

– Капітан Саєнко, військова розвідка. А тепер ви, док, скажіть мені, що тут відбувається?

– Он воно як! – спохмурніла Ірина.– Коли вже так, то йдіть за мною.

Бандерас із Говерлою слідом за Іриною спустилися сходами до підвалу. Тут горіло світло. Серед стелажів із консервацією, картоплею, цибулею та мішків з іншими овочами розвідники помітили чоловіка у військовій формі російського зразка з нашивкою «Новороссия», який лежав на примістку. Чоловік ворухнувся. Говерла відразу наставив на сепара автомат.

– Ось людина, яку я лікую,– мовила Ірина.

– Це ж не людина, а сепар! – обурився Говерла, не відводячи автомата.

– Він без зброї, поранений! – вступилася за сепара Ірина.

Сепар трохи підвівся на ліктях. Бандерас одразу помітив, що в нього забинтовані плече і стегно правої ноги.

– Він потребує медичної допомоги. А я лікар! – зауважила Ірина.

Бандерас пильно вдивлявся в пораненого. Заросле щетиною кругле лице, зелені очі, русяве давно не стрижене волосся, ніс нерівний, видно, що був зламаний.

– Льоха? – промовив Антон.

Сепар, примруживши очі, теж уважно вдивлявся в обличчя Бандераса.

– Антоне? Бандерасе??! – здивувався Льоха.

Він зрадів і відразу принишк, роздивившись на формі Бандераса офіцерські шеврони.

– Говерло, забери Ірину, та йдіть нагору. Треба надати допомогу господарю.

Говерла зрозумів, що командир хоче залишитися наодинці з черговим своїм знайомим. «Як узагалі могли доручити полювання на диверсанта людині, яка має стільки знайомих сепаратистів»,– читалося у погляді Говерли, коли він, пропустивши вперед Ірину, ішов із підвалу.

Залишившись із Льохою сам на сам, Бандерас сів на табурет біля нього.

– Не сподівався, що побачимося,– почав розмову Льоха.

– Я теж не думав…– тяжко зітхнув Бандерас.

– Це вже скільки? Двадцятка вже, як ти змотався?

– Приблизно, так.

– Що ж, тоді у твоєї мамки знайшлися грошенята від нар тебе відмазати, а в мого батька – ні.

Запала мовчанка. Бандерас із Льохою то дивились один на одного, то відводили очі. Антон сотні разів уявляв собі цю зустріч, навіть боявся її, але не гадав, що вона буде такою: у підвалі, із пораненим Льохою, одягненим у військову форму ворога.

– Отже, за сепарів пішов?

– Землю свою захищати.

– Від кого?

– Від київської хунти та бандерівців,– пропагандистською фразою з телевізора відповів Льоха.

– То я теж хунта? Але це і моя земля.

– Чорта пухлого! Ти свою землю покинув. І мене, і Янку, і матір. Тебе не хвилювало, як ми тут живемо?!

Льоха аж звівся від напруження, але відразу відчув біль у нозі і знову ліг.

Бандерас замовк, до його горла підкотив клубок, а серце стислося від болю. Льоха казав йому в обличчя ту правду, якої він не хотів чути.

– Я тільки тепер розумію, що від себе тікав,– проказав Бандерас.– Припустимо, тут ти правий, а я винуватий… але Україну я не зрадив.

– А що мені Україна дала? Тюрму, злидні та війну. Залишався б ти тут, теж пішов би до ополчення.

Льоха нервовим жестом дістав сигарету і коробку з останнім сірником. Спробував викресати вогонь, але невдало – сірник зламався. Бандерас витяг запальничку й передав колишньому другові.

– Якщо ти такий патріот, чому дезертирував?

– Було чого.

Льоха із задоволенням затягнувся на повні груди, випустив цівку диму і вдячно кивнув Антону.

– А що за поранення? Хто тебе? Наші?

– Не ваші. І не наші. Кадировці, найманці, виродки! Їм байдуже кого за гроші вбивати!

Льоха стиснув кулака і кілька разів ударив ним об стіну. Потім зробив дві короткі затяжки.

– За що ж вони тебе так нагородили? – запитав після паузи Бандерас.

Льоха докурив сигарету й кинув недопалок у бляшанку з-під кави.

– Ти ж знаєш про підрив маршрутки? – примружившись, запитав Льоха.– Хочеш знати, як усе було?

– Хочу.

І Льоха почав розповідати…

Маршрутка

Стояв вересневий вечір, але розпечене повітря пашіло жаром, неначе в липні. Гранатометник Льоха як місцевий провідник вів за собою групу з трьох озброєних автоматами та ручним кулеметом бойовиків, у формі без знаків розрізнення. Вони зробили марш-кидок на десять кілометрів і трохи втомилися, але до призначеної точки повинні були дістатися вчасно.

За пагорбом відкрився такий знайомий для Льохи краєвид рідного краю – блакитне небо, річка, маленькі хатинки Веселого, безкрайні поля, терикони. Проходячи повз цвинтар, Льоха згадав, що похований тут його дід Матвій під час Другої світової війни теж бив фашистів і звільняв рідний край від загарбників. Правду люди кажуть, що історія час від часу повторюється. Тепер, мабуть, настала Льохина черга боронити свою домівку від бандерівців, київської хунти та американських піндосів. Щось таке казали по телевізору. А Льоха звик вірити російським новинам, бо інших тут просто не було.

Аслан, Кирпич і Толик, що йшли за Льохою, приїхали з різних частин Росії добровольцями захищати братнє російськомовне населення. Аслан був поліцейським у Грозному. Толик працював на заводі у Челябінську, а комбайнер Кирпич приїхав аж із-під Новосибірська.

Усі вони запевняли, що воюють по совісті, адже бачили в новинах, як бандерівці обстрілюють житлові квартали, школи, лікарні, вбиваючи мирне населення. Тому й не змогли всидіти вдома, та кинули все аби захистити Донбас і Україну, для якої Росія не ворог, а брат навіки.

Група залишила позаду балку і міст та, оминаючи український військовий табір, вийшла до дороги. Льоха подав знак командиру, що вони вже на місці. Аслан стрімко перебіг дорогу, сховався за кущами, і кивком голови підкликав Льоху до себе. Льоха зайняв позицію поруч з Асланом. Кирпич і Толик залишилися на іншому боці біля поцяткованого кулями дороговказа – «с. Веселе». Льоха витер піт із чола, й уважно вдивляючись крізь приціл гранатомета в дорогу, почувався супергероєм. Разом із братами-росіянами він здобуде велику перемогу та поверне собі Україну. Так вони пролежали майже півгодини.

– Де ж вони? Іншою дорогою поїхали чи що? – глянувши на годинника, прошипів російською Кирпич.

– Тут одна дорога,– упевнено заявив Льоха.– Я виріс у цьому селі.

– Годі базікати,– скомандував Аслан.– Ходок – досвідчений кріт. Зачекаємо.

Льоха не знав, хто такий Ходок, але довіряв авторитетному Аслану. Адже той заявляв, що Ходок сидить у самому укропському таборі й видає себе за бандерівця, щоб сповіщати наших про важливі конвої. От і зараз група чекала на мікроавтобус із командним складом бандерівських офіцерів. Однак машина ніяк не з’являлася. Аслан роздратовано чвиркнув крізь зуби, прислухався. Стояла цілковита тиша, гнітюче безгоміння широкого українського степу. Аж ось удалині почувся гуркіт мотора. Ген, на самому краю дороги, із-за рогу, нарешті, показався мікроавтобус.

– Ось вони. Приготуватися! – звівши руку, скомандував Аслан.

Льоха відчув, як кров прилляла до голови, та так, що аж у скронях застукотіло. Крізь віття було добре видно білий мікроавтобус, що наближався.

– Давай! – прошипів Аслан, ляснувши Льоху по спині.

Льоха підвівся і, вискочивши на дорогу, вправно поклав гранатомет на плече. Усе за інструкцією, як його навчали. Мікроавтобус їхав просто на нього. Льоха прицілився і хотів був уже натиснути на гачок, але, побачивши на лобовому склі автобуса маршрутну табличку «Єгорівка – Веселе», завагався.

– Чого чекаєш, мать твою! – крикнув Аслан.

– Це ж маршрутка! – не вірячи своїм очам, прокричав у відповідь Льоха.

– Маскуються фашики. Давай, Льохо! – заохочував Толик.

Аслан, побачивши, що Льоха вагається, спрямував на нього автомат.

– Стріляй! Або я тебе пристрелю!

Льоха почув, як пересмикнувся затвор «калаша». У голові лунала Асланова фраза: «Ходок помилятися не може!». Із цією думкою Льоха натиснув на спусковий гачок гранатомета. Водій мікроавтобуса за цей короткий час устиг помітити загрозу і спробував уникнути. Тому снаряд поцілив просто у бік мікроавтобуса, що почав розвертатися. Почувся важкий вибух. Мікроавтобус перевернувся, упав посеред дороги й запалав. Аслан і Толик відкрили нищівний вогонь із автоматів, а Кирпич додав свинцю з кулемета. Черги куль, немов металеві оси, прошивали обшивку мікроавтобуса, добиваючи пасажирів. Стріляючи на ходу, бойовики побігли до палаючого мікроавтобуса. Льоха, відчуваючи дзвін у вухах після пострілу, відкинув використаний РПГ[4], дістав із-за спини автомат і поспішив слідом за товаришами. Перше, що побачив Льоха, наблизившись до мікроавтобуса,– це справді була звичайна маршрутка «Єгорівка – Веселе». Ніяких військових у ній не було. У розбитому вітровому склі стирчало скривавлене тіло мертвого водія, якого Аслан холоднокровно добив із пістолета. Толик і Кирпич почали методично розстрілювати людей, які залишились у салоні, мов м’ясники, що добивають худобу на бойні. Крізь задні дверцята машини виліз обгорілий літній чоловік років п’ятдесяти і, рятуючись, побіг у кущі. Толик дав навздогін автоматну чергу, убивши його наповал. Тим часом Кирпич уже почав копирсатися в речах пасажирів, забираючи гроші, мобілки та інші цінні речі.

Побачивши всю цю апокаліптичну картину Льоха сповільнив ходу. Його переповнювали розгубленість і страх від якого він відчував фізичну нудоту. Раптом Льоха почув жіночий голос, що стогнав і кликав його по імені.

– Альошо… Альошо…– чулося десь зовсім поруч.

Льоха здригнувся, але зазирнув у салон, який був заповнений трупами цивільних. У пораненій років шістдесяти жінці із закривавленим обличчям та сивим волоссям Льоха впізнав свою рідну тітку Катерину. Вона благально простягала до нього руки.

– Альошо! Допоможи!

У Льохи підломилися ноги. Він упав на коліна і простягнув руку, щоб допомогти тітці, але саме в цю мить її застрелив пострілом у голову Аслан. Рідна кров забризкала обличчя та гімнастерку Льохи.

– Хлопці, давайте швидше! – прокричав Аслан.

Льоха залишався стояти на колінах, не у змозі поворухнутися. Його немов паралізувало, як у страшному сні, коли все усвідомлюєш, але вдіяти нічого не можеш.

Сама думка, що він убив власну тітку, свердлила мозок. Мертва тьотя Катя продовжувала дивитися на нього із задимленої маршрутки мертвими блакитними очима, наче з докором. Льоха, який більше не міг витримати цього погляду, різко підвівся й помалу позадкував. Він випустив автомат, і той упав на курну дорогу. Аслан почув брязкіт і побачив перелякане обличчя Льохи.

– Ти чого, хлопче? Усе на укрів спишуть,– посміхнувся кадировець.

Але Льоха вже нічого не чув і не бачив. Він лише відчував, що його серце калатає з шаленою швидкістю. У вухах звучали останні слова тітки: «Альошо! Альошо!». Льоха скрикнув, щоб заглушити голос тьоті Каті, затулив руками вуха і щодуху побіг у поле.

– Стій, наволоч! – гукнув Аслан, зрозумівши, що Льоха втікає.

За мить кадировець підхопив автомат і пустив чергу по дезертиру. Льоха впав, але підвівся і знову побіг полем.

– Хлопці! Не можна його відпускати! – волав Аслан.

Кирпич і Толик миттєво полишили речі загиблих і теж відкрили вогонь по втікачу. Льоха, не зважаючи на постріли, біг далі. Висока трава заважала йому, ноги плутались у купині, він падав, але щораз підводився і знову біг. Кулі свистіли поруч, за якісь міліметри. Він уже бачив рятівну галявину, куди можна було б стрибнути, але раптом неподалік вибухнула міна, піднявши великий фонтан жовтої глини. Вибухова хвиля жбурнула Льоху в повітря і з силою відкинула вбік. Стрільба припинилася. Льоха відчував страшенний біль у нозі та плечі, куди, напевно, влучили осколки міни. Але найбільше боліло серце. Задихаючись від цього болю, Льоха знепритомнів.

Бандерас. Арешт друга

Льоха знову запалив, підкуривши від моєї запальнички.

– Це все Ходок – покидьок! Він на маршрутку навів,– емоційно намагався виправдатись Льоха, очима шукаючи у мене підтримки.

Я мовчки сидів та перетравлював почуте. Складно навіть уявити, що в таку пекельну ситуацію може потрапити людина в реальному житті.

– То це ти записку в наш табір передав? – здогадавсь я.

– Так,– зізнався Льоха.– Ірину попросив. Вона мене з того світу витягла. Без неї я давно б сконав.

– А тітку твою вже ніхто не витягне! – зірвалося в мене з язика.

– Це все Ходок! Передав, що у маршрутці укри їдуть,– знову завів своєї Льоха.

– Отже, якби я в маршрутці їхав, ти б не засмутився? – запитав я, дивлячись просто в очі колишньому кращому другові.

Льоха, не витримавши погляду, винувато відвів очі.

– Що тепер зі мною буде? – пригнічено запитав він.

– Доведеться тебе заарештувати,– відповів я.– Потім усе вирішить трибунал.

– Мені вже байдуже,– приречено мовив Льоха.– Тільки батькові поки що про маршрутку не кажи. Я сам скажу. Потім.

Він зробив надзусилля, сів і почав зашнуровувати берці. Я хотів був йому допомогти, але Льоха рукою зупинив мене, даючи зрозуміти, що впорається сам.

Дивлячись на Льоху, я думав про те, чи маю я, особисто я, право його засуджувати. У чомусь він був правий. Якби я не втік із Веселого, то, напевно, після звільнення з тюрми, пішов би разом із Льохою захищати російськомовний Донбас. Безсовісна пропаганда, що ллється з російських каналів, мов помиї з відра, загидила б і мій мозок. Адже саме у війну проти фашистів ми ще дітьми гралися на вулиці. А в школі нам прищепили особливу ненависть до бандерівців. Тож підняти людей на боротьбу проти нової коричневої чуми було неважко. До того ж, із початком війни, люди, які працювали на шахтах, залишилися без заробітку. Треба ж було якось заробляти, а в ополченні добре платили. І, звісно, їм пообіцяли світле майбутнє після нової великої перемоги. По-людськи мені хотілося заспокоїти Льоху, адже він-таки зрозумів свою помилку. Але професійний військовий у мені промовляв, що Льоха тепер ворог, який скоїв страшний злочин. І немає йому ніякого виправдання!

Індіанець. Знаходження Коваленка

«На війні все просто – або ти ворога, або ворог тебе!»,– казав мені дідусь, коли я ще пішки під стіл ходив. Тоді я вірив дідусеві, пишався ним, захоплено розглядав його бойові ордени та медалі. Особливо дід пишався орденом Бойового Червоного прапора, медаллю «За взяття Будапешта» і гвардійським значком. На вулиці ми сперечалися чий дід кращий і в кого з них нагород більше, та гралися в наших і фашистів. Удома дивилися фільми про війну, захоплювалися військовими детективами. З дитинства я мріяв опинитися на справжньому полі бою, де мужні та сильні воїни захищають рідну землю ціною власного життя. Дивляться у вічі ворогу і самій смерті. І ось я на війні. Але на цій війні зовсім не просто, бо вона незвичайна. Вона неначе є, але немовби її й немає. І назва в неї на три літери – АТО, антитерористична операція. Чому? Тому, що комусь із політиків так вигідно. Ловлять рибку у цій каламуті. Чим мутніше, тим для них краще. Але у нас із Мореманом тут швидше за все операція на інші три літери АДО, антидиверсантська операція. Ми з ним рачки вже годину досліджуємо небезпечну лісосмугу, щомиті ризикуючи життям. Хоч як її називай, а війна – це війна!

Я помітив, як Мореман зупинився, заслухавшись співом пташóк. «Зовсім юнак,– подумалося,– мовби не на завданні, а на прогулянці». Я схилився над травою і ледь не скрикнув од радості. Ось воно – те, що ми шукали. Я зробив Мореману знак, і він швидко опинився поруч.

– Цим він маскувався,– я підняв із трави зламану кленову гілку й показав її Мореману.

Поряд на траві лежало ще кілька зламаних гілок. Трава під кленом була прим’ята. Я ліг на траву, дістав оптичний приціл і побачив перед собою дорогу до села, яка звідси чудово проглядалася.

– Звідси він стріляв,– упевнено проказав я. Мореман заходився шукати гільзу від СВД.

– Кожного разу дивуюся, Індіанцю, як ти так усе знаходиш.

– Поживеш із привидами, як я – теж навчишся.

– З якими, у біса, привидами?! – здивовано глипнув на мене Мореман.

Я ж казав – зовсім юнак! Йому що не скажи – повірить. Тепер точно Говерлі розповість, буцімто я знаюся з нечистою силою. Будуть мене розпитувати, що й до чого. Замість відповіді я вказав Мореману на кущі, за якими ледь виднівся край залізного КУНГа[5], напевно, власності колишньої охорони лісгоспу. Треба перевірити, чи зрозумів мене без слів Мореман. Знаком я показав напарникові, що треба обійти з іншого боку та максимально обережно наблизитися до КУНГа. Усе, тепер максимальна увага! Свіжі сліди! Замок збитий. Коваленко чи хтось інший? Знак Мореману, щоб прикривав. Наближаюся до вікна. У вагончику хтось є. Нерви напружені. Заглядаю у вікно. Військовий у нашій формі сидить за столом. Не рухається. Голова лежить на столі. Мертвий чи просто спить? Знак Мореману – заходимо. Наближаюся до дверей. Знімаю автомат із запобіжника. Крок на сходи. Стоп! Щось не так. Усе занадто просто. Що це? Здається, перша сходинка вища за інші наступні. Заглядаю. Так і знав – під сходинкою прихована міна – «жаба».

Ще крок і смерть. Безглузда і невідворотна, яких так багато на цій війні. Коли я їхав сюди добровольцем, то багато думав над тим, як хотів би загинути, якщо доведеться. Перебираючи варіанти, боявся лише одного – загинути випадково. Від кулі снайпера чи отак – від міни. Хоча до чого тут моє бажання? Колись вона надійде – та мить. Завтра, чи за тиждень, рік, десять чи п’ятдесят. Я відчую її і прийму своє останнє рішення. Але не зненацька. Не зараз. Я ще мушу щось зробити у цьому житті. Щось важливе!

Подаю знак Мореману, що це пастка. На нас тут чекали. Але чому не прибрані маскувальні гілки? Для диверсанта така помилка неприпустима. Дістаю з кишені жувальну гумку, засовую «жабі» в лапи. Міну знешкоджено. Але сюрпризи на цьому можуть не закінчитися. Зазираю під КУНГ. Так і є! Тут іще одна міна – цього разу протитанкова. Та й ще обкладена тротиловими шашками. Оце б так бабахнуло! Дістаю гострозубці. Синій, чи червоний? Від хвилювання кров стугонить у скронях. Перекушую дріт. Таки синій. Знешкоджено. Виліз. Підкликаю Моремана. Показую йому, що заходжу досередини. На дверях сюрпризів немає. Відчиняю. Відчуваю трупний запах. За столом Коваленко, над його головою мухи. Треба негайно доповісти командирові.

Добрі наміри

Говерла з автоматом стояв на ґанку поруч з Іриною, яка перев’язувала розбиту голову старшому Кравцову. Дворняга більше не гавкав, а тихенько лежав, поклавши голову на передні лапи, та сумно дивився на хазяїна. Дядько Степан уже прийшов до тями. Він боязко поглядав на Говерлу, наче той будь-якої миті міг почати стріляти. Але Говерла і не думав цього робити. Він дивився на Ірину та розмірковував над її вчинком. Звичайно, є багато історій про надання допомоги ворожим солдатам. Такі шляхетні вчинки демонструють, що навіть на війні люди можуть залишатися людьми. Однак Говерла чув також інші історії, коли звільнені сепари, яким було надано медичну допомогу, знову брали до рук зброю й убивали справжніх патріотів. Хто може гарантувати, що сепар, із яким зараз спілкується у підвалі Бандерас, не з таких? Недаремно сказано: добрими намірами вимощено дорогу до пекла!

– То ти розвідник? – звернулася до Говерли лікар Ірина, закінчивши перев’язку.

Вона посміхнулася. Говерла не знав, як повестися. Посміхнутись у відповідь, бо Ірина йому подобалася, чи не посміхатися, бо вона лікує ворогів, тож її слід заарештувати. Так Говерла і закляк.

– Так, а що? – тільки і зміг витиснути із себе.

– Тепер зрозуміло, чому ти з десантником упорався,– Ірина знову посміхнулася.

Говерла не стримався і таки посміхнувсь у відповідь. Почуття перемогло холодний розум.

Тим часом Бандерас із Льохою теж вийшли з будинку.

– Здрастуйте, дядьку Степане! – привітався Бандерас зі старшим Кравцовим. Той обернувся на голос і витріщився на Антона, мов на примару.

– Антон?! – нарешті вимовив дядько Степан.

Тоді перевів погляд на сина, який ледь стояв на ногах, спираючись на Бандераса. Льоха не зміг витримати цього погляду й опустив очі.

– Ви ж немов брати росли,– заговорив дядько Степан.– Я ж до тебе наче батько ставився, Антоне! Не забирай у мене Льоху!

По Бандерасу було видно, що йому зовсім непросто, але рішення вже прийняте.

– Вибачте. Не можу.

– Благаю тебе, Антоне! – дядько Степан ледь не плакав.

– Годі, батьку! – промовив Льоха.– Що заслужив, те й отримав.

У кишені у Бандераса завібрував мобільник. Це був виклик від Індіанця.

– Плюс! Чекайте,– вислухавши повідомлення, коротко відповідав Бандерас.

– Що сталося, командире? – не втримався Говерла.

– Утікач знайшовся,– відповів Бандерас.– Залишайся з Льохою – він важливий свідок. Я сповіщу Батю. Він пришле по вас транспорт.

– Плюс,– похмуро озвався Говерла, бо хотів теж брати участь у затриманні диверсанта.

– Док,– звернувся до Ірини капітан.– Ви поїдете зі мною. Швидко!

Бандерас із Іриною побігли до «таблетки», що стояла біля будинку Яни, а тоді помчали в бік лісосмуги. Бандерас витискав зі старої машини все, на що та була здатна. Ірина сиділа мовчки, лише зрідка позираючи на похмуре напружене обличчя капітана. Бандерас жодного разу не подивився в бік лікарки, ніби його зовсім не обходила її подальша доля. Ірина розуміла, що вскочила у серйозну халепу. Подумки шукала аргументи, як буде виправдовуватися. Після вбивства сержанта Музики їй навряд чи пробачать лікування сепара. Але чи могла вона відмовити важкопораненій людині, навіть якщо це ворог? Але чому вона взялася лікувати? Не встояла перед благаннями старого батька, який навколішках ридав перед нею? Ні. Справа була в очах цього сепара – Льохи. У них не було ані страху, ані злоби, ані війни. Було тільки каяття ошуканої людини, яка скоїла щось страшне. Ірина відчула, що Льоха більше ніколи не візьме до рук зброї. Напевно, слід було доповісти комбату та в СБУ. Добре бути мудрим після скоєної шкоди. У будь-якому разі, що зроблено, те зроблено. Виправдовуватися безглуздо. Треба приймати покарання, хоч яким воно буде.

Нарешті «таблетка» зупинилася біля залізного КУНГа.

– Швидко за мною! – скомандував Бандерас.

Ірина вийшла з машини і поквапилася за Бандерасом, який уже підіймався сходами КУНГа. Усередині на них чекали Індіанець та Мореман. Розвідники ретельно оглядали приміщення. Обидва здивовано подивилися на Ірину, але побачивши суворе обличчя Бандераса, не наважилися про щось питати. Вікна були відчинені, однак різкий трупний запах усе одно не вивітрився. На столі лежав мертвий військовий.

– Це ж Коваленко! – вирвалося в Ірини.

– Док, огляньте труп,– наказав Бандерас.

Ірина наблизилася до Коваленка, одягла гумові рукавички і спробувала підняти задубіле тіло зі столу. Мореман кинувся допомогти Ірині і вони разом підняли важкий труп.

– Схоже на серцевий напад,– спробував по-чорному пожартувати Мореман, побачивши велику кров’яну пляму.

– Ножовий удар у серце,– констатувала Ірина.– Такий самий, як і в Музики.

Бандерас нічого не відповів, наче знав це наперед. Індіанець підійшов до командира й передав йому залізну деталь – реле часу від міни.

– Це, Ходок,– тихо мовив Бандерас.– Він виманив Коваленка сюди з вибухівкою і влаштував нам пастку.

– Ось чому він не влучив у балці,– додав Індіанець.– Хотів привернути увагу до цього місця.

– Так. Я теж про це подумав,– погодився Бандерас.– Ходок знає хто ми і вирішив підірвати всіх разом.

– Бавиться, тварюка, як зі сліпими кошенятами,– не стримався Мореман.

– Але ж і ми здогадуємося, хто він,– промовив Індіанець.

Бандерас і Мореман із подивом втупилися в Індіанця, який із переможним виглядом дістав із кишені люльку.

– Це я знайшов біля вагончика,– ледь стримуючи задоволену посмішку пояснив Індіанець.

Бандерас схопив люльку, мов якийсь скарб. Він ретельно розглядав її й навіть понюхав.

– Свіжа,– підтвердив Бандерас.– Моляр на блокпосту вирізує такі самі!

– Я ж одразу сказав, що диверсант – це беркутяра! Сучий син! – вилаявся Мореман.

– Отже диверсант, якого ви розшукуєте – це Моляр? – невпевнено запитала Ірина, намагаючись зрозуміти, що відбувається.

– Виносьте труп,– скомандував Бандерас бійцям, не реагуючи на запитання лікарки.– А ви, Ірино, ідіть зі мною!

Вийшовши з КУНГа, Бандерас та Ірина з насолодою вдихнули свіже повітря.

– Док, як на вас вийшов сепар? – запитав Бандерас, дивлячись Ірині просто в очі.

– Його батько звернувся до мене,– інстинктивно почала виправдовуватись лікарка.– Я не могла відмовити важкопораненій людині. Я давала клятву Гіппократа.

– А ще ви давали присягу на вірність Україні,– зауважив Бандерас.

– Я її не порушувала. Цей поранений такий же громадянин України, як і ми з вами.

– Тільки сепар!

– Який передав через мене важливу інформацію про диверсанта! – використала свій останній козир Ірина.

– Гаразд, потім розберемося!

Від останнього аргументу в Бандераса покращився настрій – це може суттєво пом’якшити вирок трибуналу для Льохи. Тим часом Індіанець і Мореман уже винесли труп Коваленка і поклали його до «таблетки».

– Що робити з тротилом? – запитав Індіанець.– Залишимо тут?

– Вибух так вибух! – несподівано проказав Бандерас, дивлячись на КУНГ.– Це дасть нам фори!

Індіанець і Мореман зрозуміли командира з півслова. Вони швидко побігли до КУНГа й почали налаштовувати смертельний механізм.

Ірина оглянулася. Всюди буяла природа, якій було байдуже до людської ворожнечі. «Чому ми не можемо бути гармонійними у цьому світі?» – поставила вона собі риторичне запитання.

За кілька хвилин бійці повернулися до «таблетки». Бандерас зачинив дверцята і сів за кермо. Ірина вмостилася поруч із ним. Індіанець із Мореманом влаштувалися на задньому сидінні. Коли УАЗ трохи від’їхав від КУНГа, Бандерас зупинив машину.

– Давай, Індіанцю,– скомандував він.

Індіанець мовчки кивнув і натиснув на кнопку дистанційного пульта. Від страшного вибуху КУНГ розлетівся вщент. Деякі невеличкі уламки навіть долетіли до УАЗа та вдарили по металу. Бандерас залишився задоволений вибухом, який було видно за багато кілометрів. «Таблетка» зірвалася з місця і помчала до табору Збройних сил України.

Диверсант

Чорний сидів біля свого намету й вирізував ножем чергову дерев’яну фігурку – коника. Ця справа трохи відволікала його від огиди та ненависті до того, що відбувалося в його країні. Чорний ненавидів натовп і анархію. Був переконаний, що Революція Гідності – це лише технологія з використанням народних мас для державного перевороту, який і відбувся. Моляр ніколи не пробачить цій владі того, як із «беркутівців», котрі були елітним спецпідрозділом і взірцем для всіх, зробили катів. Принизили і змішали з болотом.

Раптом із боку села, наче грім серед ясного неба, почувся вибух. Майор відклав ножа, підвівся й подивився у бік лісосмуги, над якою піднімався чорний дим. До Чорного підбіг занепокоєний сержант Максим’юк.

– Вибух!

– Я не глухий, Максим’юк,– спокійно озвався майор.– Нас це не обходить. Якщо хтось питатиме, я у себе.

Прихопивши коника, Чорний повільно пішов до свого намету. Від спеки хилило на сон, і майор не збирався відмовляти собі у відпочинку. Чорний зайшов до намету, поставив коника на полицю в рядочок з іншими фігурками. Він любив порядок. Майор із задоволенням подивився на нову фігурку. Час іще покаже, хто залишиться на коні! З цією думкою Чорний спокійно ліг на розкладачку, заплющив очі й задрімав.

Здійнявши хмару куряви, «таблетка» зупинилася посеред табору. Бандерас, Індіанець, Мореман та Ірина вибігли з машини.

– Моремане, мерщій до Баті! – наказав Бандерас.– Приведеш його просто до намету Моляра.

– Плюс,– невдоволено пробуркотів Мореман, розуміючи, що диверсанта візьмуть без нього.

– А зі мною що? – запитала Ірина.– Під арешт?

– Поки що працюйте,– відповів Бандерас.– Але залишати табір забороняю! Індіанець, за мною!

Говерла, який уже встиг доправити Льоху до табору, очікував на групу біля намету Моляра. Бандерас та Індіанець зі зброєю в руках підбігли до нього.

– Командире, сепара доправив до медчастини і виставив охорону,– доповів Говерла.

– Добре. Де Чорний?

– Спить у наметі,– повідомив Говерла.

– Заходимо! – наказав Бандерас.

Чорний ледь продер очі, коли до намету увірвалися сапери.

– Майоре Моляре, вас заарештовано! – Бандерас наставив на майора пістолет.

Говерла та Індіанець з автоматами стали обабіч ліжка.

– Що? – спросоння перепитав Чорний.– Ви звідки взялися?

– Не очікував побачити нас живцем, Ходок? – іронічно запитав Бандерас.

– Ти про що, Антоне? – запитанням на питання відповів Чорний.– Що відбувається?

– Вас заарештовано за вбивство та диверсійну діяльність,– повторив Бандерас.– Узяти його!

Говерла й Індіанець миттєво схопили Моляра за руки, стягнули з ліжка, поклали долілиць і надягли на руки кайданки.

– Ви зовсім подуріли, сапери? – скрикнув майор і спробував підвестися, але Говерла міцно притиснув його коліном до підлоги.

Щойно Бандерас із Індіанцем почали обшук, як до намету увійшли комбат Павлійчук разом із Коцюбою та Мореманом.

– Що тут у біса відбувається?! – грізно запитав комбат у Бандераса.

– Затримуємо диверсанта, пане комбате! – доповів Бандерас.– Майор Моляр убив прапорщика Коваленка. Так само, як і десантника – ударом ножа в серце.

– Коваленко вбитий? – перепитав комбат.

– Сволота! Ти вбив Костяна, сука, зрадник! – Коцюба кинувся до Моляра, якого міцно тримав Говерла.

– Ви з глузду з’їхали! – кричав Чорний.

Бандерас дістав із кишені люльку.

– Це Моляр вирізав перед тим, як убити Коваленка,– Бандерас продемонстрував люльку Баті й поставив її на полицю поряд з іншими дерев’яними фігурками.– Знайшли біля місця вбивства.

– Так, це моя люлька,– здивовано мовив Моляр,– але я нікого не вбивав!

– А ось іще один речовий доказ! – озвався Індіанець.

Індіанець тримав бойового ножа у піхвах, якого щойно знайшов у схованці під ліжком. Бандерас обережно взяв ножа, видобув його з піхов і почав уважно роздивлятися кожен сантиметр.

– На ножі свіжа кров,– проказав він.– Ось вам і головний доказ!

– Ніж, який начебто вкрали мої хлопці? – Коцюба аж кипів від люті.

– Це якась маячня! – правив своєї Чорний.– Ніж підкинули! Я ні в чому не винен!

– Ах, ти ж брехлива гадюка! – Коцюба кинувся до Моляра, але його перепинив Батя.

– Куполе! Відставити!

Купол сплюнув і вийшов з намету.

– Пане комбате, Батя, мене підставили! – не вгамовувався майор, якого вже ніхто не слухав.– Ви ще пошкодуєте про це!

– От гнида! Він ще погрожує! Пристрілити б тебе відразу! – не стримався Мореман.

– Відставити! – наказав Бандерас.– Посадіть його до шахти й охороняйте. І без самодіяльності! Щоб був живий і здоровий.

Говерла і Мореман узяли Моляра під руки.

– Індіанець, доповіси у штаб, що завдання виконано. Завтра ми з диверсантом повертаємося до Києва,– додав Бандерас.

– Плюс командире! – відповів Індіанець.

– Гарна робота, капітане! – промовив Батя і вийшов слідом за Куполом.

– Забирайте Чорного! – віддав наказ Бандерас.– І ще одне, хлопці… Дякую за службу!

– Служимо народові України! – в один голос відповіли розвідники.

Волонтери

Оце так пощастило! Так швидко затримати досвідченого диверсанта Бандерас не сподівався. Капітан поволі спускався на плац, обмірковуючи останні події. Бандерасу хотілося побути на самоті, добре все обміркувати. Злочинця викрито – всі докази свідчать проти нього. Але щось не задовольняло Антона. Щось його бентежило. Він вирішив абстрагуватися від справи диверсанта і знайти причину свого внутрішнього неспокою. Може, це пов’язано з його поверненням до Веселого, до людей, про яких він волів забути назавжди. Тут і з ними його не полишає відчуття внутрішньої провини. Щойно поїде звідси, усе нормалізується. Завдання виконано, і треба якнайшвидше повертатися до Києва. Подалі від примар минулого.

Бандерас глибоко вдихнув свіжого повітря й видихнув, намагаючись відігнати тривожні думки. Він уже вийшов на плац і прямував до колодязя, аби втамувати спрагу й умитися приємною прохолодною водою. Ліворуч помітив яскраво розфарбований старенький мікроавтобус, біля якого скупчилися бійці. У центрі уваги був господар мікроавтобуса, чоловік років сорока п’яти, загримований, як справжній блазень. Він розважав бійців, показуючи їм шоу з мильними бульбашками, трюки, фокуси, а ще жонглюючи червоними кульками. Доки одні вояки реготали, інші набирали собі з мікроавтобуса різних корисних речей, які видавала їм через задні дверцята молода тендітна дівчина у білій футболці, камуфляжних штанях і куртці. Щось у ній здалося Бандерасу знайомим.

– Підходьте ближче, капітане! – відволік Бандераса знайомий низький голос механіка Бороди.– Тут волонтери багато балабасів[6] привезли. Візьміть трошки своїм героїчним розвідникам. Увесь табір уже в курсі!

– Дякую! Ми все маємо – вам більше залишиться,– відмовився Бандерас.

– Тоді приходьте до нашого вогнища. У мене сьогодні день народження.

– Вітаю, Бородо! Неодмінно прийдемо!

Дівчина з мікроавтобуса припинила роздавати харчі та речі й визирнула подивитися, з ким розмовляє Борода. Погляди Бандераса й дівчини зустрілися.

– Женю?! – не повірив своїм очам Бандерас.

– Антоне! – скрикнула Євгенія, вискакуючи з мікроавтобуса.

Бандерас теж хотів був підійти до дівчини, але почув гарчання БТРа, який проїздив між ним та автобусом волонтерів. Бандерас захвилювався, що, як тільки БТР проїде, Євгенія зникне, наче видіння. Але вона не зникла, а постала крізь куряву й кинулася до Бандераса, а тоді зупинилася просто перед ним. Бандерас не наважився обійняти дівчину. Він здивовано дивився на Євгенію, із-під зеленої хустки якої, пробивалося чорне кучеряве волосся.

– Я почула твій голос, але не повірила, що це ти! – у голосі Євгенії бриніла радість.

Бандерас стояв, не знаючи, що сказати. Він помітив, що все навколо стихло. Антону здалося, що Борода й інші вояки уважно спостерігають за ним і Євгенією й радіють їхній зустрічі.

– Я знала, що ми ще зустрінемося,– перервала незручну паузу Євгенія.

– Ти звідки тут узялася? – нарешті проказав Бандерас.

– Я звільнилася з телеканалу… і стала волонтером! Ось!

Дівчина щасливо усміхнулася. Бандерас теж відповів їй усмішкою. Але все це здавалося йому нереальним, немов сцена з фільму. Такого просто не може бути! – не вірив власним очам Антон.

– Цікаво, ти говориш українською.

– Узяла приклад із тебе.

– Але ж ти була проти всього цього.

– Так, тоді я була іншої думки… я шукала тебе… щоб вибачитися за ті погані слова! Ти можеш вибачити?

Бандерас подивився в її безмежно красиві карі очі й відчув неймовірну радість. Який вдалий день. Усі тривоги та сумніви миттєво розвіялися, і Бандерас поринув у ще один спогад.

Бандерас, Женя

Того липневого вечора 2014 року біля офісу «Дев’ятнадцятого каналу» було на диво безлюдно. Однак антисепаратистські написи на стінах говорили про нещодавній пікет. Канал, після завершення Майдану, висвітлював непопулярні серед українців проросійські теми про те, що мовляв, «Про Донбас ніхто не хоче чути» і таке інше. Саме за проросійську пропаганду «Дев’ятнадцятий канал» час від часу пікетували представники патріотичних організацій та активісти Майдану.

Антон уже півгодини чекав біля центрального входу офісу каналу з букетом розкішних білих троянд. Стомлена, але щаслива Женя випурхнула з автоматично-розсувних скляних дверей і кинулася в обійми Антона. Зовсім молода тендітна брюнетка із хвилястим волоссям трохи нижче плечей, вона була більше схожа на випускницю одинадцятого класу, аніж на серйозну телеведучу політичного ток-шоу.

Вони познайомилися лише три місяці тому, коли Антон відвідував у військовому шпиталі пораненого в АТО друга. Євгенія біля шпиталю робила репортаж про ставлення пересічних громадян до АТО. Вона зупинила Антона у військовій формі на виході, щоб узяти інтерв’ю. Він завжди відмовлявся від коментарів і взагалі не любив телевізійників і телебачення загалом, але цього разу чомусь погодився. Можливо, тому що інтуїтивно відчув, що Женя належить до його групи крові. Її чарівна посмішка і грайливі карі очі притягували ніби магнітом. Аби побути хоч трохи біля неї, Антон був готовий відповідати на провокаційні запитання дівчини, чи не вважає він себе вбивцею, а АТО карною операцією проти мирного населення Донбасу. Женя намагалася триматися впевнено, ставлячи йому, військовому Збройних сил України, такі гострі запитання, але Антон відчував хвилювання Жені і те, як швидко б’ється її полохливе серце. Дитинна відчайдушність Жені відразу викликала симпатію в Антона, хоча він і не поділяв її поглядів, радше навпаки, і взагалі вважав телевізор «кублом зла», а всіх телевізійників – стерв’ятниками. Коли вони розсталися, Антон не міг позбутися нав’язливого бажання почути бодай ще раз її дзвінкий дівочий голос. Потім він уперше дочекався Євгенію біля офісу телеканалу. Виявилося, що бажання зустрітися було взаємним. Із Женею було радісно і якось неймовірно легко. Наче вони знали одне одного багато років. Євгенія намагалася здаватися дорослішою. Її підвищили до ведучої вечірнього ток-шоу, і це її тішило. У Жені була місія – об’єктивно висвітлювати ці складні для країни події. Тому вона не зважала на агресивне ставлення до її роботи більшості знайомих і друзів.

Із Женею Антон намагався уникати теми АТО. Коли ж розмови неможливо було уникнути, пояснював, що зараз неможливо бути об’єктивним. Було очевидно, що це війна з Росією і треба захищати Україну від агресора. Але Женя цього не розуміла і з екрана телевізора вперто називала АТО – внутрішнім конфліктом, який треба вирішувати не силою, а за столом переговорів. Антон не сперечався, бо не бачив у цьому сенсу. Йому ніколи і ні з ким не було так добре, як із Женею. Від самого ранку і до вечора він відчував серцем, що поруч нього та людина, з якою йому хочеться радіти життю.

Женя підбігла до Антона, одночасно зрадівши і здивувавшись, що він зустрічає її після ранкового запису програми. Та ще й із квітами!

– Так захотелось тебя увидеть, что отложил все дела,– посміхнувся Антон, звернувшись до Жені російською.

– Чудово! – посміхнулася й Женя.– Давай проведемо цей день разом! Я страшенно голодна.

– Давай десь щось перехопимо? – запропонував Антон.

– Краще поїхали до мене! – весело і спокусливо глянула на нього Євгенія.

Вони купили морозива, пляшку Шардоне і стиглих фруктів у найближчому супермаркеті і приїхали в її затишну однокімнатну квартиру. Антон, як завжди був мовчазний, але ще більше зосереджений. Мав до Жені розмову, якої ніяк не наважувався розпочати. Женя прийняла ванну. Потім вони кохалися до нестями, і вона заснула в Антона на плечі, згодом, обережно прибравши руку з-під її голови, він вийшов із квартири. Гуляючи вулицями вечірнього Києва, Антон із насолодою запам’ятовував останні миті мирного життя. Безжурні перехожі навіть не думали про те, що за якихось сімсот кілометрів у цій країні ллється кров і люди вбивають одне одного.

Повернувшись до квартири, Антон одразу почув голос Жені, який лунав із телевізора.

– Як, по-вашому, можна зупинити конфлікт на Сході країни?

– Припинити обстріли на всій території Донецької та Луганської областей,– відповідав Жені голос експерта-політолога.

Антон роззувся і пройшов до кімнати. Женя в домашньому халаті сиділа на ліжку і дивилася ефір власної програми. Вона їла морозиво зі своєї улюбленої чашки, яку Антон їй подарував.

– Як ви вважаєте – хто, все-таки, винний у розв’язуванні конфлікту на Донбасі? – цікавилася Женя з екрана телевізора.

– Радикально налаштовані націоналістичні сили,– упевнено відповідав експерт.

Антон не витримав такої відвертої брехні і вимкнув телевізор.

– Навіщо ти вимкнув? – здивувалася Женя.– Я ж дивлюся!

Женя підхопилася з ліжка, щоб увімкнути телевізор. Але Антон завадив їй це зробити.

– Тобі не набридло слухати ці нісенітниці? – завівся Антон.

– Чому нісенітниці? Хіба ти не згоден, що люди мають право на власну думку? Культуру, традиції, спілкуватися тією мовою, якою звикли?

– Ми живемо в Україні. Тож і говорити маємо українською,– твердо та впевнено проказав Антон.

– Але ж ти говориш російською,– заперечила Женя.

– Так, бо ти говориш російською. А поїду в АТО, говоритиму українською,– зірвалося з язика те, про що він хотів сказати Жені ще зранку. Женя на мить аж заніміла.

– Поїдеш в АТО? – оговтавшись, перепитала вона.

– Так, повертаюся до частини. Учора отримав призначення.

– І тебе не цікавить що про це думаю я?

– Сподіваюся, ти мене зрозумієш,– Антон із надією подивився у красиві карі очі Євгенії.

– Що я повинна зрозуміти? Ти їдеш убивати людей тільки за те, що вони іншої думки?

– У нас із тобою різні погляди на цю війну,– із жалем зітхнув Антон.

– Ти ж сам нібито звідти?

– Тому і їду.

– Якщо ти поїдеш в АТО, між нами все скінчено!

Євгенія викинула останній козир і подивилася на Антона, уперта і рішуча. Він знав Женін характер і розумів, що вона виконає погрозу. Саме такої реакції і боявся. Антон мовчки розвернувся і вийшов із кімнати. Біля дверей трохи затримався, щоб почути увімкне Женя телевізор чи ні. Ні. Добре. Але все одно нічого вже не зміниш.

День народження Бороди

Женя відчувала, що Антон обов’язково прийде до вогнища. Причепурившись, вона вийшла з «Шапіто» і попрямувала в бік плацу. Чимало бійців прийшли привітати механіка Бороду з днем народження. Усі повмощувалися навколо вогнища – на землі, на військовій техніці, на полицях, складених із дерев’яних ящиків з-під боєприпасів. Цей імпровізований амфітеатр додатково освітлювали прожектори з БТРів. Женя відшукала поглядом Антона, який мовчки сидів напроти Бороди, поринувши у свої думки. Інші воїни співали під гітару та пили віскі, яке привіз волонтерсько-артистичний дует – Женя і клоун Валік.

Женя познайомилася з Валіком випадково, через друзів-театралів. На той час вона вже звільнилася з «Дев’ятнадцятогого каналу» за власним бажанням, і шукала нову роботу. Тоді ж дівчину запросив на день народження художній керівник студентського театру-студії, в якому вона колись грала. Тут вона й зустріла Валіка. Він шукав напарника, щоб возити на власному мікроавтобусі в АТО волонтерську допомогу та розважати вояків. Усі були дуже здивовані, коли Женя раптом погодилася на таку пропозицію. Ще б пак, опозиційна ведуча стає волонтеркою. «А чому б ні? Треба ж якось замолювати гріхи після колишньої роботи!» – вирішила Женя. Перша поїздка в АТО з Валіком була приємною та веселою. Тому вона погодилася їздити й надалі.

Щоразу, вирушаючи до зони АТО, Женя сподівалася на зустріч із Антоном. Їй хотілося побачити його здивоване обличчя, відчути радість зустрічі. І от її мрія збулася. Але Антон відреагував зовсім не так, як очікувала дівчина. Він чомусь дуже напружився і замкнувся у собі. Чому? Досі сердиться на неї? Чи вже знайшов собі іншу? Саме це Женя прагнула з’ясувати того вечора.

Євгенія вийшла із сутінків і підійшла до Антона, який сидів поруч зі своїми бійцями.

– А ось і наша красуня! – першим помітив дівчину Борода.

– Добрий вечір! – привіталася Женя. Антон квапливо посунувся, звільнивши місце біля себе. Женя вмостилася поруч і вдячно йому посміхнулася.

– Тримай, Бандерасе! – вигукнув Борода, простягнувши Антонові пляшку віскі. Антон узяв пляшку.

– Із днем народження, Бородо! Будь здоровий! – проголосив тост Антон і пригубив віскі.

Бійці навколо теж вигукували привітання: «Будь здоровий, Бородо!», «Довгих років!», «Щоб шаблі не брали, і кулі минали!» і таке інше. Вочевидь Борода був місцевим улюбленцем, що з його військовою спеціальністю зовсім не дивно.

– Друзі, дякую за теплі слова та подарунки,– басом відповів на привітання Борода.– Але головний подарунок мені все ж таки привезли сьогодні наші волонтери. Дай їм Бог здоров’я! І це не віскі!

Бійці дружно зареготали. Борода дістав із подарункового пакета, турботливо загорнуті у файли, щоб не намокли, аркуші паперу.

– Цей лист надіслала моя п’ятирічна дочка Катруся! – з гордістю продемонстрував присутнім свій найдорожчий подарунок Борода.

На малюнку був зображений танк з українським прапором та сільський будиночок. Поряд було щось написано невпевненою дитячою ручкою.

– Ще й і сама написала! – зворушено прогримів Борода.– Тату, повертайся з перемогою! За це трошки вип’ємо!

На очі бородатого велетня навернулися сльози, які він одразу змахнув величезною рукою. Усі похмурніли, напевно, пригадуючи кожен свою родину, яка чекала на повернення батька-героя. Запала тиша, яку урвав командир десантників Коцюба.

– За перемогу! – пролунав бадьорий тост.

Усі відразу повеселішали, знову випили й загомоніли.

– Бачу, тут усім дуже весело. Швидко ж ви забули Костяна! – прокричав десантник, який щойно підійшов до компанії.

– Охолонь, Коляне! – наказав підлеглому Коцюба.

– Бо що, командире, знову Коляна на цугундер? Правда очі коле? – не вгамовувався Колян.

Коцюба підвівся зі стиснутими кулаками, але вчасно втрутився Борода, який підійшов до Коляна й обійняв його за плечі.

– Нікого ми не забули, братику! І ніколи не забудемо,– сумно промовив іменинник.

Борода налив повну склянку віскі і простягнув Коляну.

– Пропоную вшанувати пам’ять усіх, хто загинули за Батьківщину.

Усі познімали кашкети та повставали зі склянками в руках. На хвилину біля багаття запала сумна тиша. Колян перший одним ковтком осушив склянку. Борода наслідував його приклад.

– А зараз дозвольте заспівати вам гарну українську пісню.

Борода узяв гітару і заспівав. Женя відразу впізнала пісню групи «Океан Ельзи» – «Мить».

Напиши на чужому конверті

Те, що так у листі не згадав,

І за крок до відважної смерті

Будь таким, яким Бог тебе знав…

Раптом Женя відчула, як пальці Антона торкнулися її руки. Вона подивилася на нього і посміхнулася. Антон поглядом запросив Женю піти з ним, підвівся й пішов від багаття. Витримавши паузу, Женя пішла слідом за ним.

Узявшись за руки, вони йшли каньйоном повз замаскованих бочок із пальним. Дійшли до захисних валів. Антон допоміг Жені піднятися. Унизу лежала нічна долина, яка закінчувалася вечірніми вогниками села. Небо рясніло мільярдами зірок, над якими панував яскравий місяць. «Казкова картина»,– подумала Женя, а Антон тяжко зітхнув.

– Ось моє село, із якого я втік дев’ятнадцять років тому. Якби не АТО, мабуть, і не повернувся б.

Женя аж оніміла від подиву. Так от воно що! Це його рідне село, про яке в Антона не можна було витягнути ані слова. Кожного разу, коли вона починала розпитувати про батьківщину, в Антона псувався настрій. Він швидко змінював тему, або взагалі замикався у собі.

– Як тут красиво. Може, прогуляємося далі? – запропонувала вона і рушила вперед.

– Стій! Далі міни! – зупинив її Антон.

– Повсюди смерть, і не погуляєш,– розчарувалася Женя.

– Тут є технічний хід. Можу показати, якщо хочеш?

– Звичайно, хочу!

Антон узяв дівчину за руку й повів уздовж валів до стіни кар’єру. Потім вони заглибились у шахту і вийшли вже за межами табору в яру, який освітлювало лише місячне сяйво. Антон упевнено просувався вперед. Відчувалося, що місцевість йому знайома.

– Отже, колись ти бігав тут хлопчаком? – запитала Женя.– Як тобі на рідній землі?

– Раніше для мене це була справжня тюрма,– зізнався Антон.

– Батьківщину та матір не вибирають.

– Давай про щось інше,– попросив Антон.

Женя не наполягала. Вона зупинилася й підвела голову. Над темним полем сяяло зоряне небо.

– Красиво тут! Узяла б зараз фарби і почала малювати.

– Твої батьки знають, що ти їздиш в АТО? – суворо запитав Антон.

– Звісно, ні. Вони думають, що я з друзями поїхала за кордон.

– Брехати негарно.

– Знаю, але я не хочу хвилювати їх,– у голосі дівчини з’явилися нотки роздратування. Жені не подобалося, коли її повчали і розмовляли, як із дитиною.

– Ходімо далі? – запропонував Бандерас, вирішивши не грати більше роль батька.

– Давай! А що там, за полем? – знову посміхнулася Женя.

– Річка.

– Чудово!

Невдовзі вони вийшли на берег річки. Антон швидко зібрав хмиз і запалив маленьке вогнище. У високих кущах їх не було видно. Женя підійшла до тихої води, торкнулася її руками. Вода була тепла, як молоко з-під корови.

– Відвернися! – весело наказала дівчина й почала роздягатися.

Антон слухняно відвернувся. Женя скинула із себе одяг і пірнула у воду. Антон сидів на березі та дивився, як вона із задоволенням купалася у місячному сяйві, що відбивалося у воді. Захопившись, Женя попливла на протилежний берег. Річка була неширока, і дівчина швидко досягла мети.

– Вода чудова, пливи до мене! – покликала вона Антона.

Антон не змусив просити себе двічі. За хвилину він скинув одяг і пірнув. Він так довго не з’являвся над водою, що Женя вже почала хвилюватися. Раптом вона відчула як щось торкнулося її ніг. Дівчина зойкнула з переляку, але це був Антон, який проплив під водою всю річку.

– Спіймав! – грайливо мовив Антон, виринувши з води.

– А я й не тікала!

Антон обійняв Женю теплими сильними руками, а тоді поцілував. Женя відчула, як сильно скучила за Антоном. Їхні оголені тіла притиснулись одне до одного. Женя відповіла поцілунком, уклавши в нього всю свою невгамовну жагу. Потім вони ще довго цілувалися та кохалися. Аж поки приємно стомлені позасинали просто неба.

Сонячного ранку

Свєтка вийшла від Яни майже о восьмій ранку. Добре ж вони посиділи, до третьої ночі не спали та згадували минуле, останні шкільні роки. Коли ще були сповнені надій, мрій, адже попереду було ціле життя. І вони не боялися того завтра, а навпаки – поспішали йому назустріч. Хотілося швидше подорослішати, щоб можна було робити все, що заманеться, гуляти досхочу, їхати, куди забажаєш, кохатися і радіти життю. І от вони стали дорослими, але те відчуття щастя кудись поділося. Війна прийшла на їхню землю. Звідки взялося у людей стільки ненависті? У всіх, тільки не у Свєтки. Вона ні до кого нічого не має проти. Вона за мир в усьому світі. Чому вона повинна ненавидіти Антона Саєнка, у якого колись була закохана, лише тому, що на ньому не та військова форма, яку шанує більшість її односельців? Чи завинила Яна, яка кохалася з десантником? Невже вона не має права на кохання?

У голові гуло від випитого за ніч, але почувалася вона взагалі добре, хоч і не виспалася. А от Янка, мабуть, через стрес таки хильнула зайвого. Коли о сьомій пронизливо задзеленчав будильник, і Свєтка побачила, що подруга мов із хреста знята, то запропонувала, що вийде на роботу замість неї. Яна була вдячна, адже сама вона б не наважилася про це попросити.

Свєтка любить допомагати людям. Від цього їй самій стає добре. От сьогодні після роботи треба занести хліба та приготувати їжу колишній учительці початкових класів Надії Петрівні, яка хворіє і навіть на вулицю не виходить. Не забути зайти до діда Захара, зробити укол інсуліну, бо в нього діабет. І купити пляшку міцного алкоголіку Юрі, який, якщо не вип’є, то обов’язково піде красти. А нащо людям у селі такі проблеми? Свєтці не важко. Вона б усім допомогла, якби мала можливість. Щоб ніхто не голодував, не хворів, не страждав і не воював. Бо мир – це головне!

Повітря було вже по-осінньому свіже. Але сонце гріло ще по-літньому. Свєтка на мить зупинилася. Відчувши тепло сонячних променів, вона примружилася, мов кішка, і розпростерши руки, немов крила, солодко позіхнула. Потім дістала із сумочки смартфон із навушниками, які встромила у вуха й увімкнула пісню у виконанні Сердючки: «Хорошо! Всё будет хорошо! Всё будет хорошо! Я это знаю, знаю!». Настрій у Свєтки був пречудовий. Вона любила життя!

Свєтка дійшла до дверей продмагу, зняла замок, відчинила двері та, пританцьовуючи мов Сердючка, пройшла до прилавка. І тільки-но надягнула білий фартух, як двері прочинилися і до продмагу зайшов український військовий, у формі десантника. Обличчя бійця було сховано під балаклавою.

– Стривай, ще зачинено, щойно прийшла! – сказала Свєтка і завмерла, бо десантник наставив на Свєтку дуло автомата і пересмикнув затвор. Здригнувшись від несподіванки, Свєтка позадкувала. Десантник мовчки натиснув на гачок, і тишу крамниці розірвала автоматна черга. Металеві кулі прошили Свєтку і звалили на підлогу. Очі Свєтки зробилися скляними, а на обличчі застиг смертельний жах, такий невластивий її веселій вдачі.

Десантник вискочив із магазину, дістав гранату, зняв чеку і жбурнув її в приміщення. За мить пролунав вибух, від якого повилітали шибки.

– А-а-а-а-а!!! Фашисти! – почувся крик тітки Люби, яка бачила цю картину і кинулася звідти навтьоки.

Десантник здійняв угору автомат і зробив довгу чергу в повітря, а потім зник за городами в очереті.

Штурм блокпоста

Близько трьох десятків розлючених мешканців села Веселого організовано йшли по дорозі у напрямку блокпоста батальйону Збройних сил України. Люди були озброєні камінням і палицями. Вони бажали помститися за розстріляну годиною раніше продавщицю Свєтку – невинну жертву українських карателів. На чолі групи йшов алкоголік і колишній зек Юрій у старому спортивному костюмі, розтягнутому на колінах. За ним ішло ще кілька його товаришів, переважно середнього віку з обличчями випивох. Далі – Степан Кравцов і колишній дільничний Борис, кілька стариків і жінки, серед яких найбільше обурювалися тьотя Люба і тьотя Валя.

– Бандерівці! Фашисти! Покидьки! – горлав натовп різними голосами, наблизившись упритул до шлагбаума блокпоста.

Вевешники, які стояли за шлагбаумом, тримали зброю напоготові, але мали геть розгублений вигляд, залишившись без свого командира – заарештованого майора Моляра. Сержант Максим’юк не наважувався віддавати накази, бо знав, що з нього в будь-якому разі зроблять крайнього.

– За Свєтку! – заволав Юрій і перший жбурнув каменя в українських військових. Інші селяни зробили те саме. На вевешників посипався град каміння. Двоє військових у чорній формі одразу отримали легкі й більш серйозніші травми.

Від табору Збройних сил України, полишаючи за собою шлейф куряви, вже летів до блокпоста позашляховик комбата. Батя, Бандерас і Купол вистрибнули з машини. Комбат одразу сміливо вийшов до бетонних укріплень вевешників.

– Заспокойтеся! Припиніть кидати каміння! – намагався перекричати натовп гучним басом Батя, звертаючись до оскаженілих мітингувальників.

– Убивці! – гнівно вигукнув Борис і жбурнув каменюку, яка поцілила в комбата й розсікла йому брову. Обличчя Баті залилося кров’ю, що спричинило радість серед селян. Геть озвірілий натовп зі шматками залізної арматури та дерев’яними киями кинувся на штурм блокпоста.

– Усі назад! – гаркнув Купол і випустив у повітря автоматну чергу. Це одразу змусило натовп завмерти й відступити за протитанкові загородження. Скориставшись цим, двоє вевешників підхопили Батю й віднесли його за бетонні укріплення. За мить люди знову почали жбурляти каміння. Відчувалася напруга, котра будь-якої миті могла призвести до нового кровопролиття.

– Оце так халепа! – Бандерас був роздратований, що доводиться ховатися від каміння озвірілих односельчан за мішками з піском.

– І не кажи,– погодився Купол і пошепки додав,– а ще розвідка доповідає, що сепари з технікою та мінометами зайняли позиції поряд із селом.

Бандерас не мав сумнівів – те, що відбувалося, було спланованою провокацією. «Можливо, сепари дізналися про арешт Ходока і шукають слушної миті його відбити?» – подумав капітан.

– Чота, приготуватись! Якщо хто наблизиться – стріляти по ногах! – віддав наказ Купол і вевешники, пересмикнувши затвори, прицілились у селян.

– Відставити, Куполе! Є інший план,– проказав Бандерас і, віддавши автомата здивованому Коцюбі, пішов просто на натовп із піднятими вгору руками. Повз Бандераса, мало не зачепивши його, просвистіли кілька каменів.

– Люди! Це я – Антон Саєнко! Ваш односелець! Я хочу поговорити! – на весь голос кричав Бандерас, без страху наближаючись до людей, які нарешті перестали жбурляти каміння. Бандерас зупинився за кілька кроків від юрби.

– Дивіться – синок Марії Саєнко! Я його вже бачила… У магазині, зі Свєткою! – не змовчала тітка Валя.

– Саєнко! Треба було тебе посадити, бандитська пика! – упізнав Антона колишній дільничний Борис.

– Поясніть, що сталося? – спокійно запитав Бандерас.– Обіцяю особисто в усьому разібратися.

– Нема чого тут розбиратися! Ви Свєточку нашу розстріляли! Покидьки! – заголосила Валя.

– Я все своїми очима бачила! Убивці! – докинула тітка Люба.

Антон до болю стиснув кулаки. Йому було дуже шкода завжди таку життєлюбну Свєтку. Але не можна було давати волю емоціям, і Бандерас миттєво взяв себе в руки.

– Мені шкода Свєту. Я з нею у школі за однією партою сидів! – заговорив Бандерас.– Але це очевидна провокація!

Юрій одразу засвистів, уриваючи Бандераса, а мешканці загули знову.

– Яка ще провокація? – загорлав Юрій.

– Я сама все бачила! Свєтку гранатою на шматки! – напосідала на Бандераса тітка Люба.

– Видайте убивцю! – вимагав дільничний Борис.

Бандерас підняв руку, щоб привернути до себе увагу.

– Дайте мені час до завтра. Якщо це справді наш солдат, його буде покарано за законом! Даю слово! – пообіцяв Антон, дивлячись в очі односельцям.

– Ми вам, бандерівцям, не віримо! – вигукнув і сплюнув Борис.– Я правий, люди?

– Убивці! Убивці! Убивці! – почали скандувати односельці.

– Бачиш?! Ніхто тобі не вірить…– вишкірився Борис.

– Я вірю! – голосно сказав Степан Кравцов.

Його слова пролунали так несподівано, що натовп умить замовк. Запала тиша.

– Степане, ти що… збожеволів? Кому ти віриш? – розлютився Борис.

– Антону! – рішуче мовив Кравцов.

– Цьому зраднику? Через нього твій син строк відсидів. А ти йому віриш, Кравцов? – Борис презирливо подивився на Кравцова.

Усі мовчали, ніби чекаючи, що Кравцов негайно визнає свою помилку. Але дядько Степан зціпив зуби, аж під вилицями жовна випнулися.

– Саєнко – Юда! Нікуди ми не підемо! – проказав Борис.

– Саєнко – Юда! – підтримали Бориса односельці.

Раптом із-за спин селян долинув звук машини. Бандерас побачив на дорозі позашляховик із прапором Новоросії. Авто швидко наближалося до блокпоста.

– Наші їдуть! Зараз вони вам прищикнуть хвоста, бандерівці! – зрадів Борис.

Купол підійшов до гранатометника і вказав на машину сепарів. Боєць підняв гранатомет і взяв автівку на приціл.

Позашляховик сепарів зупинився біля натовпу, із нього вийшов бойовик-кадировець Аслан, той самий, який керував знищенням маршрутки. Він був у новенькій формі з шевронами «Новороссия», без зброї. Аслан тримав гучномовця.

– Жители Веселого! – із сильним кавказьким акцентом промовив Аслан у мікрофон.– Мы вас в обиду не дадим. Русские своих не бросают!

Слушайте сюда, укры, мы знаем, что это ваш солдат зверски убил нашу мирную женщину! – вів далі Аслан, обернувшись до військовиків Збройних сил України.

– Мы даем час, чтобы вы отдали нам убийцу для народного суда. Или перемирию конец!

– Ура! Путін з нами! Росія нас захистить! – схвальними вигуками зустріли слова кадировця місцеві жителі.

Антон помітив, що мовчав тільки Кравцов. Старий глянув на Бандераса, ніби сподіваючись, що його підтримка може пом’якшити долю Льохи. Але Антон тільки відвів очі. Дядько Степан важко зітхнув і поплентався за селянами. Вони поверталися до Веселого слідом за позашляховиком сепаратистів. Останнім ішов Борис, який подивився на Антона й посміхнувся.

– Кров за кров! – заволав Борис.

Бандерас дивився на Бориса і пригадав їхню зустріч у відділенні міліції дев’ятнадцять років тому…

Бандерас. Дільничний Борис

Коли ми з Льохою були вісімнадцятирічними хлопцями, нам, як і всім у такому віці, хотілося бути поважними. Пам’ятаю, як зранку сидів у кабінеті дільничного Бориса, коли той ще носив погони старшого лейтенанта. Нас із Льохою впіймали напередодні. Того клятого вечора ми крали вугілля на залізничній станції й наразилися на міліцейську облаву. Виправдатись не було можливості – попалися на гарячому. За крадіжку кожному світило до п’яти років. Вітчим був навіть радий позбутися мене. Але мати кинулася вмовляти дільничного міліціонера Бориса, щоб допоміг уникнути тюрми.

Я сидів навпроти дільничного, який з апетитом жував бутерброда з «любительською» ковбасою. Ліворуч, біля вікна сиділа моя мати. Похнюплена, вона голосно схлипувала.

Переді мною лежав списаний папірець із моїм зізнанням, що це Льоха спланував та організував крадіжку. А я навіть не знав, чиє то вугілля, тому вважаю себе невинним і прошу дати мені другий шанс. Усе це було записано нібито з моїх слів.

– П’ятерик тобі світить, Антохо! Розумієш? – по-дружньому звернувся до мене Борис.

– Розумію…– спокійно відповів я після тривалої паузи.

– Ні чорта ти не розумієш! Це ж Льоха Кравцов тебе підбив?! – намагався підказати мені Борис.

– Ні.

– Слухай, Антоне! – почав спочатку Борис.– Льоха все одно сяде. А в тебе все життя попереду! Про матір подумай.

Мати, наче по команді, знову зарюмсала, намагаючись мене розчулити. Її сльози лише дратували мене. Уперше я відчув ненависть до матері, коли вона зійшлась із вітчимом, не дотримавши навіть року жалоби по чоловікові. Спочатку я навіть вважав, що, мабуть, вона зраджувала батька із цим покидьком Буровим ще до того, як овдовіла. Це тепер я розумію, що мати була простою жінкою, яка потребувала підтримки, уваги та любові. А тоді це здавалося мені непростимою зрадою.

– Антошенько, будь ласка, послухай що тобі кажуть! – благала мати.

– До твого відома, Льоха таке зізнання вже підписав…– оголосив Борис.– Тебе в усьому винуватить!

Мене взяла злість. Як Льоха міг мене здати? Цього не може бути! Це мабуть ментовські штучки. А раптом правда? Може, Льоха вирішив помститися мені за Яну, а сам хоче залишитися з нею?

– Не віриш? – дільничний витягнув із теки такий само списаний аркуш паперу.– Ось, глянь.

Я не завважив підпису Льохи, але, побачивши аркуш, чомусь повірив Борисові на слово.

– Востаннє кажу. Не підпишеш – підеш до тюрми. Підпишеш, відпущу – до армії підеш.– Борис підсунув мені аркуш і ручку.

Отже, я не мав сумнівів, що слідом за матір’ю мене зрадив найкращий друг. Мені було кепсько до нудоти. Додому я не бажав повертатися нізащо. Іти до тюрми замість зрадника Льохи теж не хотілося. Я прагнув помсти! Саме в ту мить я вирішив, що піду до армії і ніколи вже не повернусь у це кляте село. Узяв ручку і підписав вирок колишньому кращому другові. Буров дотримав слова – відправив мене до армії. Я довго поважав його за це. Тепер розумію, що Борис виявився простим корумпованим ментом, який збагатився на людському нещасті. Матері це коштувало майже всіх грошей і втраченого здоров’я, коли її за цей вчинок відлупцював вітчим. А я навіть не приїхав на її похорон. Спогад про це шпичкою сидів у моїй голові, отзиваючись болем у серці.

Зниклий десантник

Батя сидів за столом посеред штабного намету обхопивши руками забинтовану голову. Тільки-но Бандерас і Купол зайшли, він одразу підскочив із місця.

– Куполе, ти перевірив своїх бійців?

– Колян відсутній,– крізь зуби відповів Купол.

– А де він, трясця твоїй матері?! – вилаявся Батя.

– Не знаю,– зізнався Купол.– Готовий відбути будь-яке покарання.

– Колян мав мотив – помститися за Музику,– мовив Бандерас.

– Не вірю, що це Колян,– заперечив командир десантників.– Нікого з моїх хлопців до села не випускали.

– А мінним полем? – запитав Бандерас.

– Він же не самогубця! Мої хлопці мінного поля не знають,– знову, не вагаючись заперечив Купол.

– Є ще один хід! Ми перевіримо,– зголосився Бандерас.

– Давай, Бандерасе. На тебе одна надія…– стомлено мовив Батя, який мусив щось доповісти начальству.

За п’ять хвилин командир контррозвідників із Говерлою та Індіанцем уже бігли до таємної шахти кар’єру. Моремана залишили охороняти Ходока. Треба було бачити вкрай розчароване обличчя, але надійшла його черга.

Будь-якої миті сепари могли почати обстріл табору, тому бійці повсюди готувалися до оборони. Формально перемир’я порушив український військовий. До того ж у деенерівців з’явився привід зайняти Веселе нібито для захисту мирного населення від карателів. Провокація гідна Ходока, але ж він сидів за ґратами. Не вірилося, що цей блискучий сюжет для пропагандистських російських новин – лише наслідок дурості Коляна. Мотив помститися у десантника був, але тільки на перший погляд.

Увімкнувши ліхтарики група контррозвідників увійшла до шахти і почала уважно роздивлятися в пошуках слідів.

«По-перше,– якщо Колян справді вбив Свєтку, то чому не повернувся до табору? – розмірковував Бандерас.– Злякався покарання за самосуд? По-друге – чому він застрелив Свєтку, а не Яну, до якої ходив Музика? Не знав, якою на вигляд була коханка побратима? І зрештою, де він подівся? Перейшов на бік сепаратистів, яких люто ненавидів?»

У полон потрапити він теж не міг. Чого тоді бойовики приїздили на блокпост? Єдине, що залишається,– Колян наклав на себе руки. Але, щоб це довести, треба знайти його тіло.

Група швидко рухалася ланцюгом. Першим, освітлюючи шлях ліхтариком, ішов Бандерас. Зненацька у спрямованому на вологу землю промені капітан завважив слід від чобота.

– Стоп! – зупинив він групу і присів роздивитися знахідку. Відбиток був свіжим та чітким – від армійського чобота сорок другого розміру. Можливо, це слід невеликого на зріст Коляна. Тим часом Індіанець обшукав землю поруч.

– Ще сліди! – вигукнув сержант.

Справді, за кілька кроків від маленького сліду був великий, приблизно, сорок шостого розміру, також від армійського чобота.

«Колян був не один,– розмірковував Бандерас.– Хто ще міг бути з ним?»

До яру Індіанець вийшов останнім. Він отримав наказ шукати сліди у східному напрямку та стерегтися мін. Бандерас пішов стежкою на північ, а Говерла на захід. Залишившись сам, Індіанець глянув на годинник: 9:09. Якщо скласти цифри буде вісімнадцять. Індіанець посміхнувся – дев’ятка була його фартовим числом. Навіть народився він вісімнадцятого вересня 1980 року. Удача повинна посміхнутися йому. Занурившись у чагарник, Індіанець угледів раптом зламану гілку, а далі ще одну. Місця зламу ще не встигли потемніти, отже гілки зламали нещодавно. Індіанець зробив ще кілька кроків і побачив на листочку бурі крапельки. Доторкнувшись, відчув на пальцях щось липке. Сумнівів не залишалося: на листочку була свіжа кров. Добре роздивившись, сержант помітив за кілька кроків у кущах прикритий свіжим віттям горбик. З-під віття стирчала чоловіча долоня.

– Знайшов! – вигукнув Індіанець. Бандерас і Говерла миттю підбігли до нього. Прибравши гілки, вони побачили Коляна, що лежав горілиць. На грудях у нього темніла велика пляма закипілої крові. Така ж, як у Костяна й Коваленка.

– Що ж це таке? Адже Ходок під охороною,– здивувався Говерла.

– Може, Моляр не Ходок, командире? – припустив Індіанець.– Його могли підставити.

Але Бандерас залишив і це запитання без відповіді. Він мовчки дивився на десантника, бо тільки той міг знати відповідь. Раптом тіло Коляна пересмикнулося, він захрипів і, роззявивши рота, став хапати повітря, мов риба, що опинилася на суходолі. Бандерас метнувся до нього і приклав руку до сонної артерії.

– Живий! – радісно вигукнув командир.

Ключовий свідок

Купол був дуже сердитий. Він улаштував прочухана своїй роті й розбив пику підлеглому, який здавався занадто розслабленим. Так уже заведено в армії: якщо старший за званням отримав на горіхи, всі нижчі теж неодмінно дістануть свої порції. Майор дав десантникам зрозуміти, що відпочинок завершено, й оголосив наказ комбата перевірити зброю і техніку, щоб підготуватися до можливого бою.

Загарчали мотори бойових машин, які переховували у безпечні місця. Лише в однієї самохідної артилерійської установки «Нона»[7] виявилася проблема з управлінням. Купол викликав Бороду, механіка від Бога, майстра на всі руки, і наказав негайно все полагодити. Борода провозився з «Ноною» більше двох годин. Купол стояв поруч із машиною, курив і нервував. Будь-якої миті міг з’явитися з перевіркою Батя, і майор не хотів знову доповідати про якісь проблеми.

– Ну що там, Бородо? – укотре перепитав командир десантників, нахилившись до люка.

За мить із «Нони» виткнулася голова механіка.

– Давай, спробуй! – мовив Борода десантнику-водію, що курив біля машини, а сам виліз із люка. Десантник кинув недопалка і швидко зайняв своє місце. За мить «Нона» завелася без жодних проблем.

– Працює! Молодець, Бородо! – задоволено проказав Купол і поплескав механіка по плечу.

– Прошу! – широко посміхнувшись, відповів Борода і зістрибнув із броні.

Не встиг Купол перевести дух, як помітив, що до плацу швидко наближаються Бандерас, Індіанець та Говерла. Контррозвідники несли у плащ-наметі важкопораненого десантника.

– Що там, Бандерасе?! – гукнув Купол із броні.

– Коляна знайшли! – відповів Бандерас.

Купол, Борода та інші десантники, які перебували неподалік, підбігли до розвідників. Вони хотіли на власні очі побачити побратима, якого шукали від самого ранку.

– Як же так, Коляне! – побивався Борода.– Хто його вбив?

– Він поки живий! Дорогу! – відповів Бандерас.

Десантники розступилися.

– Чого поставали, телепні? Бігом на позиції! – скомандував Купол своїм бійцям, які миттю розбіглися хто куди.

Тим часом у медичному наметі Ірина робила чергову перев’язку Льохі.

– До весілля загоїться,– підбадьорювала його лікарка.

– Дякую! – голос Льохи тремтів.– Завдяки вам, Іро, я вже можу ходити.

– Дякуйте Богові, що в сорочці народилися.

Льоха хотів був продовжити розмову, але до намету занесли непритомного Коляна.

– Швидше, док! – із порога крикнув Бандерас.– У нас важкопоранений!

– Сюди! Кладіть його! – заметушилася лікарка.

Розвідники поклали пораненого на ліжко. Ірина витерла вологою серветкою руки й перевірила пульс десантника.

– Знов удар ножем у серце? – здивувалася Ірина.

– Його треба врятувати! За будь-яку ціну! – мовив Бандерас.

– Пульс слабкий! Велика втрата крові,– констатувала Ірина.– Потрібне переливання і невідкладна госпіталізація.

– Залишайтеся тут, охороняйте свідка. Я за машиною! – наказав Бандерас.

– Плюс! – відповів Індіанець.

– Льоху теж заберемо із собою,– додав Бандерас і вибіг надвір.

«Важливих свідків уже двоє. Колян, узагалі ключовий, бо бачив Ходока в обличчя,– розмірковував Бандерас, доки біг до плацу.– Диверсант, можливо, досі в таборі, тому не можна звільняти Моляра, щоб не сполохати Ходока».

Обстріл

Женя стояла біля «Шапіто», дивлячись на бійців, які метушилися в таборі, готуючись до нападу бойовиків. Дівчина виглядала Антона. Валік уже завантажив речі й терпляче чекав, доки Женя нарешті сяде в мікроавтобус.

– Женю, пора! – нервував Валік.

– Почекаємо ще трошки,– благала дівчина. Женя не могла поїхати, не попрощавшись із коханим.

– Комбат наказав їхати, доки не почалося! – наполягав Валік.

Женя вже зробила крок до дверцят мікроавтобуса, коли раптом хтось ухопив її за плече. Здивована Женя озирнулася й побачила Бандераса.

– Антоне! – зраділа вона коханому.

– Чому ви досі тут?!

– Я чекала на тебе. Хотіла сказати, що кохаю тебе.

Ніколи Женя не думала, що першою освідчуватиметься чоловікові в коханні. Але що вдієш, коли не знаєш, чи зустрінешся знову. Антон посміхнувся і міцно поцілував Женю. Відповісти вона не встигла. Почувся гучний свист, неначе від падіння літака.

– Міни! – закричав Валік.

Перша міна відразу ж вибухнула посеред плацу.

– Лягай! – Антон повалив Женю на землю і накрив своїм тілом.

Валік вистрибнув із машини та плюхнувся долілиць. Наступна міна потрапила просто в машину саперів, що стояла навпроти «Шапіто». Уламки «таблетки» вдарили у мікроавтобус, за яким лежали Бандерас, Женя і Валік.

Раптом настала тиша. Перша хвиля мін минула.

– Не зачепило?! – затурбувався Антон.

– Ні, усе гаразд,– озвалася Женя.

– Мерщій до траншеї!

Антон схопив Женю за руку й потягнув за собою. Валік побіг слідом. Женя ніколи ще не потрапляла під обстріл. Від адреналіну дівчина почувалася неначе п’яна. Їй здавалося, що вона ось-ось знепритомніє. Антон помітив, що Жені зле і підхопив її на руки. Біля траншеї знову почувся різкий свист другої хвилі мін. Вони вдарили по наметах десантників, де, на щастя, уже нікого не було. Усі встигли сховатись у траншеях і шахті кар’єру. Бандерас із Женею та Валіком стрибнули до траншеї. Раптом почувся страшний вибух – міна вцілила у бензовоз. Велика вогняно-чорна хмара піднялася над табором.

Із траншеї вистрибнув розлючений обстрілом командир десантників Коцюба.

– Звідки ці мерзотники валять?! – звернувся він до бійця, який ховався у траншеї.

– Із лісосмуги.

Коцюба глянув у бік глибокого, вкритого сосновим лісом, урвища, поряд із яким виднілися покрівлі будинків.

– Зараз відповімо на подарунки есемесками! – рішуче вигукнув майор і помчав до замаскованої техніки.

Табір накрила третя хвиля мін. Із кожним вибухом Женя міцніше притискалася до Антона.

«Який же він гарний! І військова форма йому дуже личить!» – подумала Женя.

Одна з мін розірвалася над траншеєю. Уламки просвистіли просто над головами, а згори посипалася земля. Валік сидів поруч, обхопивши голову руками, боячись поворухнутися.

– От сволота, валять і валять! – лаявся артист.– А наші чому ж не відповідають?

Антон ледве встиг змахнути з Женіного волосся землю, коли розірвалася чергова міна. Бандерас знову накрив собою Женю. За мить гарконули залпи нашої бронетехніки. Обіцяні Коцюбою «СМСки» полетіли у відповідь сепарам. Валік аж висунувся із траншеї, щоб на це подивитися.

– Нарешті! Дайте їм на горіхи! – кричав він Коцюбі та десантникам. І з мстивою радістю дивився, як рвалися снаряди у лісі, звідки стріляли сепаратисти. Раптом посеред села вибухнув будинок. Після цього обстріл із боку сепарів одразу припинився.

Бандерас миттю вискочив із траншеї. «Українські карателі жорстоко вбили продавщицю Веселого, а потім обстріляли мирне село!» – уже уявляв він слова диктора у завтрашніх російських новинах. Не будуть розбиратися, хто першим відкрив вогонь. Перемир’я фактично порушено! Бандерас глянув у бік села і відчув різкий біль, ніби щось усередині в нього відірвалось і впало. Антон зрозумів, що це провал його спецоперації.

– Не стріляти! Припинити вогонь! – почувся командирський голос Баті, який біг до військової техніки.

– Залишайтеся тут! Не висовуйтеся! – наказав Бандерас Жені з Валіком і побіг за комбатом.

Момент істини

Щойно почався обстріл, Індіанець запропонував Ірині бігти з медичного намету до шахти. Ірина вважала, що бігти із двома пораненими не можна, тим більше під обстрілом. Говерла погодився з Іриною, що залишати намет – самогубство. Але Індіанець наполіг, що одразу після першої хвилі мін слід бігти через каньйон до шахти. Бо якщо міна розірветься навіть поруч із наметом, то їх усіх прошиє уламками. Разом із пораненими свідками вони вибігли з медичного намету. Індіанець та Ірина несли ноші з десантником, а Говерла тягнув на собі пораненого Льоху. Компанія для патріота була не з приємних, але важливого свідка доводилося рятувати. Щойно вони опинились у каньйоні, як міна влучила прямісінько в медичний намет.

Ірина й Індіанець поклали ноші з десантником на ящики з боєприпасами. Говерла допоміг Льохі вмоститися поруч. Нарешті всі змогли перевести дух.

Говерла із захватом дивився на Індіанця. «Як він відчув, що міна влучить у намет? Може, він справді спілкується з привидами, як стверджував Мореман?» – розмірковував Говерла. Сержант, який саме допомагав Ірині ставити крапельницю десантнику, відчув на собі погляд Говерли і підморгнув йому. «Може, він ще й думки вміє читати або, як Мессінг, передбачати майбутнє?» – подумав Говерла. Хай там як, але Індіанець урятував усім життя.

Особливо Говерла радів, що врятувалася Ірина, яка дедалі більше йому подобалася. Так, вона лікувала ворога, але ж сепар виявився важливим свідком. Тож док, сама того не знаючи, допомогла їхній групі. Говерла потайки глянув на лікарку, яка сиділа біля десантника. На її чорне, скуйовджене волосся падало світло, що потрапляло до шахти від входу. Раптом йому захотілось її обійняти. Коли війна закінчиться, вони ще зустрінуться і підуть гуляти Майданом Незалежності, мріяв Говерла. Їстимуть морозиво в парку Шевченка, потім сходять у кіно. А ще потім він наважиться на поцілунок…

– Пульсу немає! Потрібен масаж серця і штучне дихання! – увірвав романтичні роздуми Говерли стривожений голос Ірини.

– Я допоможу! – випередив Говерлу сержант. Говерла підвівся й собі і про всяк випадок наблизився – раптом знадобиться і його допомога. Індіанець щосили ритмічно тиснув на грудину Коляна, а док удихала в легені десантника животворне повітря. Потім Ірина знову доторкнулася рукою до шиї пораненого.

– Пульс є! – зраділа вона.– Але це ненадовго. Терміново потрібна кров.

Індіанець оголив шию десантника і дістав жетон із групою крові.

– Третя плюс!

– У мене перша плюс – універсальна! – запропонував Говерла.

– Підійде!

Говерла вмостився на ящик поруч із Коляном. Ірина налаштувала систему. Кров Говерли наповнила червоним кольором прозорий тунель крапельниці і з’єдналася з кров’ю Коляна. Говерла радів, що став у пригоді. Він не вперше здавав кров для побратимів. Говерла думав про іронію долі – рятує десантника, якого перед тим провчив за брутальність. Спочатку побилися, а тепер ось поріднилися. Буває ж таке.

Ірина знову перевірила пульс десантника.

– Йому краще! – полегшено зітхнула.

Індіанець міг нарешті розслабитись і вирішив подрімати. Він глянув на годинника та аж похолов, побачивши чотири одиниці – 11:11. Якщо скласти разом, виходить – 4.

Індіанець не любив цифри чотири, завжди волів її уникати, а коли це було неможливо, намагався бути уважним та обережним. Сон мов рукою зняло. Четвірка – безумовно, лихий знак. У народів Азії у ліфтах готелів немає ані цифри «4», ані цифри «13», яка в сумі дає четвірку. У християнському світі існує забобон, що коли за столом зібралося тринадцятеро людей, один із них помре протягом року. Недарма за Біблією Юда Іскаріот був саме тринадцятим на таємній вечері. До того вважається, що сатана був тринадцятим янголом. І в колоді магічних карт Таро цифра тринадцять означає смерть.

Індіанець дивився на чотири одиниці й напружено чекав, коли остання обернеться на двійку. Хвилина здавалася вічністю. «Давай уже! Хвилина давно скінчилася!» – намагався він думками прискорити час. Індіанець невідь чому відчув шалене хвилювання. І в цю мить він почув звук, ніби на землю впала картоплина.

– Граната! – крикнув Говерла й інстинктивно накрив собою Коляна.

Індіанець, Льоха й Ірина із жахом дивилися на протипіхотну осколкову РГДешку, що котилася по землі в їхній бік.

Для Індіанця час ніби зупинився. «У шахті повно ящиків із боєприпасами. Невже усім кінець? Ні! П’ять даремних жертв – це занадто! Ось він – мій момент істини!» – подумав Індіанець і кинувся на гранату. Почувся гучний вибух. Нашпиговане осколками тіло Індіанця, підкинуло вгору. Талану героїчного сержанта настав кінець, але інші були врятовані.

Бандерас. Пісна юшка

Відчуття було препаскудне, наче втратив щось занадто цінне: відпрацьована версія, усі пазли ніби склалися в єдину картину, і раптом усе розвалилося, наче картковий будиночок. Ходок уже двічі обвів нас навколо пальця – із Коваленком та з Моляром. Тепер зрозуміло, що ми з хлопцями весь цей час сьорбали пісну юшку! Розпач, злість і безсилля аби щось змінити переповнювали мене. Я стояв у штабному наметі і слухав, як комбат шпетив командира десантників.

– Хто віддав наказ відкрити вогонь у відповідь?! – гримів Батя.

– Я! – твердо відповів Купол.

– Ти що, не бачив куди стріляв, трясця твоїй матері! – полковник ледь не зірвав голос.

– У перелісок, по сепарах!

– По яких, у біса, сепарах? Ти в село влучив, телепню!

– Я стріляв у перелісок! Не розумію, як таке сталося,– знітився Купол.

– Ти що, недобачаєш?

– А що, треба було чекати, доки вони нас усіх покладуть?! Ми відповіли – вони одразу й замовкли! – огризнувся Купол.

– Замовкли, бо досягли свого! А ви, майоре, їм у цьому допомогли! – не стримавсь я.

– Скажи ще, що я – диверсант! Ти ж усіх тут підозрюєш! – із викликом кинув Купол.

«Ах, ти ж сволота! Повів себе безвідповідально, зруйнував мені спецоперацію, а тепер ще насміхаєшся?» – подумки обуривсь я. А вголос мовив:

– Пане комбате, прийміть командування десантом на себе та заарештуйте Коцюбу!

Батя здивовано глипнув на мене.

– Купол, звичайно, неправий,– Батя витер рукавом із чола рясний піт.– Але те, що він диверсант – це вже якась маячня.

– Ніхто цього не казав! Майор порушив перемир’я і повинен за це відповісти! – пояснив я.

Поки комбат обдумував відповідь, до штабу вбіг захеканий вевешник.

– Пане комбате, вибух у шахті! – доповів солдат.

– Боєприпаси? – стривожився Батя.

– Ні, граната. Є загиблий!

Забувши все, ми побігли за вевешником. Біля входу до шахти я побачив Ірину, Говерлу та Льоху, поруч із ними лежали ноші з Коляном. Перше, що спало мені на думку,– загинув десантник. Але, наблизившись, я побачив, що Колян живий!

– Говерло, що сталося?! – запитав я, шукаючи поглядом Індіанця.

– Нас намагалися вбити…– голос Говерли тремтів.– Індіанець накрив гранату собою.

Із шахти бійці внутрішніх військ на ношах виносили накрите з головою плащ-наметом тіло Індіанця. Батя зняв картуза. Усі зробили те саме, прощаючись із героєм.

– Пане комбате, телефонують зі штабу АТО! Викликають вас і капітана Саєнка! – урвав хвилину мовчання боєць, який прибіг зі штабу.

– Ходімо, Бандерасе…– звернувся до мене Батя.

– Хвилинку,– попросив я комбата.– Я наздожену.

Батя мовчки кивнув і пішов, залишивши мене попрощатися з Індіанцем. Я підійшов до нош.

– Краще не відкривати тіло,– попередила Ірина.– Там немає, на що дивитися.

Я торкнувся закривавленої ще теплої руки Індіанця, яка звисала з-під брезенту. Говерла не стримався й заплакав. Було прикро, що я не встиг подякувати Індіанцю за всі ті рази, коли він рятував групі життя. Не було сумнівів, що гранату кинув саме Ходок. Він хотів прибрати Коляна, який його бачив. Від безсилої злості я стиснув зуби й кулаки. Диверсант убив мого кращого бійця. Тепер знайти Ходока для мене ставало особистою справою.

– Слухай наказ,– звернувсь я до Говерли.– Негайно відвезеш десантника та Льоху звідси до шпиталю! Поїдеш машиною волонтерів разом із ними. За десантника відповідаєш головою.

– Плюс! – із готовністю відповів Говерла.

Залишивши Говерлу зі свідками, я поквапився до штабу. Комбат уже встиг доповісти ситуацію по спецзв’язку.

– Так точно! Негайно залишити позиції і відвести батальйон від села! – повторював засмучений Батя отриманий наказ.– Передаю слухавку капітанові Саєнку!

Полковник простягнув мені слухавку.

– Бандерас слухає!

– Негайно повертайтеся до Києва,– пролунав мені просто у вухо безапеляційний голос генерал-майора Яременка.

– Дозвольте завершити справу.

– Це вже не має жодного значення – перемир’я порушено!

– Для мене має значення! Загинув мій боєць!

– Ви що, глухий, капітане? Виконуйте наказ! – загорлало на мене зі слухавки.

– Плюс! – відповів я.

Розмову було завершено, і я почув довгі гудки. Це був повний провал…

– Моляра можна звільняти. Він – не Ходок. Коцюбу теж не треба заарештовувати,– пригнічено мовив я, подивившись комбатові у вічі.

Батя спокійно сприйняв мої слова і кивнув на знак згоди.

– Хто ж цей клятий диверсант? – озвучив Батя мої думки.

Я вийшов зі штабного намету. Часу щось змінити було небагато – до відведення табору на нові позиції. І я вирішив знайти Ходока, навіть якщо доведеться потрапити під трибунал за порушення наказу. Досить із мене пісної юшки!

Мореман. Фатальна помилка

Під час обстрілу я охороняв Чорного, упевнений, що стережу небезпечного російського диверсанта Ходока. Мені так кортіло пристрелити кремлівського покидька. Адже через Ходока загинули мирні люди у маршрутці, сержант Музика, прапорщик Коваленко, продавщиця та ще бозна-скільки людей. Але зусиллям волі я стримувався. Бандерас пояснив, що Ходок важливий птах, бо він є незаперечним доказом присутності на території України російських військових вищого рангу. Нехай так, але я непокоївся, щоб цього птаха не обміняли, як це трапляється останнім часом, і Ходок не повернувся назад до рашки. Я глянув у бік Моляра, який сидів мовчки, похиливши голову. Мабуть, мріяв, падлюка, справді, що сепарам удасться його звільнити. Та навіть якби табір справді захопили бойовики, щодо чого я мав великі сумніви, я б усе одно не дав би цій тварюці вижити. Раптом усе затихло.

Невдовзі я почув, що хтось зайшов до шахти. Я автоматично зняв автомат із запобіжника.

– Свої, Моремане! – пролунав голос командира.

Бандерас з’явився з-за рогу.

– Індіанець загинув,– як обухом огрів мене новиною Бандерас,– підірвався на гранаті Ходока.

Я не одразу второпав, що каже командир. Адже Ходок ось тут – сидить за ґратами у кайданках. Яка ще граната Ходока? Що за маячня?

– Чорний не Ходок. Ми помилилися,– пояснив командир, тоді відчинив клітку, підійшов до Моляра дістав із кишені ключі від кайданок і звільнив майорові руки.

– Майоре Моляр, ви вільні,– кинув Бандерас очманілому вевешнику.

– Як же ж так? – здивувавсь я. Усі факти були проти колишнього беркутівця.

– Відставити розмови! – скомандував Бандерас.– Мерщій за мною!

Бандерас вийшов із бліндажа і швидко, майже бігцем, попрямував у бік замаскованої техніки десантників. Я намагався не відставати від командира, адже мені дуже кортіло дізнатися, що ж урешті-решт відбувається. Але був наказ – не розмовляти. І я його дотримувався. Ми швидко досягли перших «Нон» – замаскованих сіткою армійських мінометів.

– Який із них влучив по селу? – запитав Бандерас у десантника, який охороняв техніку.

Десантник мовчки вказав на установку, що стояла, задерши ствол у небо.

– Моремане, перевір систему наведення,– наказав командир, і знову звернувся до десантника.– Хто стріляв? Викликати його сюди негайно!

Доки я перевіряв оптичний приціл, з’явився сержант, який стріляв із «Нони».

– Стріляли чітко відповідно з координатами…– виправдовувався сержант.– По лісу. Не розумію, як снаряд міг полетіти в інший бік!

Конструкцію «Нони» я знав, як свої п’ять пальців. Короткої перевірки вистачило, аби все зрозуміти.

– Командире, тут було пошкоджено систему наведення,– доповів я, вилазячи з люка.

– Ти впевнений?

– Вік мені палубу драїти!

– Сержанте, пригадайте, перед обстрілом хтось, крім вашого екіпажу, оглядав машину? Може, Коцюба?

– Ні… Лише Борода мотор лагодив,– по паузі озвався сержант.

– Борода? – напружився Бандерас.– Він і нам щось лагодив, коли ми заселялися до намету?

– Так точно,– згадав я.– Ремонтував світло.

– Ви перевіряли після нього намет?!

– Ні, а хіба треба було?

Нічого не відповівши, Бандерас швидко рушив до нашого намету. Я знову побіг за ним. Що за дурна манера у командира нічого до пуття не пояснювати? Він з усіма так поводиться, чи тільки зі мною, бо я особисто йому дуже подобаюсь?

Долаючи плац, ми знову натрапили на Моляра. Він пив воду біля колодязя. Бандерас хотів пройти мимо, але вевешник помітив його і перепинив.

– Не хочеш переді мною вибачитись, капітане?

– Ви самі в усьому винні, майоре,– спокійно відповів Бандерас.– Не треба було налаштовувати всіх проти себе. А зараз вибачте, я зайнятий.

Моляр замислився і відійшов убік. Ми швидко пішли далі.

– Дякую, що хоч не до стінки,– почув я позаду іронічний докір беркутівця.

Мені все ще не вірилося, що цей паскудник беркутівець не диверсант. За хвилину ми вже були в наметі. Бандерас почав уважно оглядати плафон лампи.

– Розвідники, мать вашу! – нарешті озвався він, показуючи мені мікроскопічний мікрофон і виймаючи з нього батарейку.– Ходок знав про всі наші плани. Клятий Борода!

Борода?! Хіба таке можливо?! Покидьок! Тепер усе ставало на свої місця – через наше недбальство сталася фатальна помилка. І ця помилка коштувала життя Індіанцю. Я відчув провину за всіх нас, провину, яку ніщо не могло виправдати. Єдине, чого я хотів зараз понад усе – це скрутити Бороді в’язи.

Вийшовши з намету, Бандерас зупинився на мить і глянув у бік блокпоста, через який виїжджав «Шапіто» волонтерів. Командир провів мікроавтобус поглядом.

– За мною! – наказав він і ми знову побігли до десантників. Якийсь час намагалися з’ясувати, куди подівся Борода, але того ніде не бачили. Нарешті, ми натрапили на групу десантників, які поновлювали згорілі намети.

– Де Борода? – запитав їх Бандерас.

– Поїхав,– спокійно відповіли бійці.

– Куди?! – закричав командир.

– До шпиталю з волонтерами. Його ж міною поранило.

Бандерас на хвилину завмер та аж почорнів од люті, але швидко взяв себе в руки, знайшов поглядом позашляховика комбата.

– Моремане, до машини!

Ми вскочили до позашляховика і рвонули через блокпост, сигналячи та кленучи кожного, хто намагався нас затримати. Нарешті позашляховик вискочив на дорогу. Бандерас ударив по газах. Мене аж утиснуло у сидіння.

– Телефонуй Говерлі! – прокричав мені Бандерас.– Швидко!

Я дістав телефон і спробував набрати номер Говерли, але зв’язку, наче на зло, не було.

Дорогою до лікарні

Поранений Колян стогнав на кожній вибоїні, тому Валік кермував якомога обережніше. Женя сиділа біля віконця і відчувала, що вже скучила за Антоном. Коли вони знову зустрінуться? Жені подобався позивний Антона. Вона була впевнена, що Бандерас кохає її, й у майбутньому вони обов’язково будуть разом.

Женя подивилася на чоловіків, що їхали разом із нею: Говерла, Борода, Валік. Усі справжні, мужні, безстрашні! Завдяки таким хлопцям живе Україна. Але ворог вдається до будь-яких провокацій, бреше через підконтрольні засоби масової інформації, намагаючись ославити військових Збройних сил України, які боронять свою територію, таврують їх як фашистів та вбивць мирного населення. Жені було соромно, що вона сама була частиною цих провокацій, коли працювала на «Дев’ятнадцятому каналі». Але, на щастя, усе можна ще виправити, головне вчасно отямитись і подивитися на події своїми очима.

Мікроавтобус в’їхав у чергову яму. Десантник знову застогнав.

– Обережніше, шефе! – звернувся Говерла до Валіка.

– Об’їхати не було як! – вибачився той.

Говерла обережно поправив ковдру на Колянові, якого вже вважав своїм кровним побратимом. Тоді дістав смартфон і відкрив своє селфі з Іриною. Він зробив це фото перед самим від’їздом з табору. Згадав, як підійшов до лікарки, коли та прощалася із сепаром Льохою, який зараз спав у багажному відділенні «Шапіто».

– Прощавайте, док. Може вже й не побачимося. Дякую вам! – сердечно дякував Ірині врятований нею Льоха.

Коли сепар міцно обійняв лікарку, Говерла відчув щось схоже на ревнощі.

– Одужуйте, Олексію! – побажала наостанок Ірина.

Коли сепар зайшов до мікроавтобуса, Говерла вирішив теж попрощатися з Іриною, але вона вже пояснювала волонтерці Жені, як поводитися з десантником.

– Стеж за пульсом. Якщо стан погіршиться, зробиш укол. Зможеш?

– Не хвилюйтеся, я маю досвід,– запевнила Женя.

Коли ж Ірина нарешті звільнилася, Говерла наважився підійти.

– Ірино, можна з вами фото на пам’ять? – переборов сором’язливість розвідник.

– А чого ти до мене на «ви»? – здивувалася док.

– Ви ж старша… за званням,– поспішив виправитися Говерла і навіть зашарівся.

– Давай на «ти». До речі, як тебе звати, Говерло?

– Сергій.

– Охоче сфотографуюся з тобою, Сергію! – чарівно посміхнулася Ірина.

Говерла з приємністю згадував, як лікарка підійшла до нього, притиснулась, обійняла за талію. Говерла ледь не випустив смартфон від збудження, але, опанувавши себе, зробив кілька чарівних селфі.

– Може, телефончик, залишите? – осмілів Говерла.

– Узагалі-то я заміжня.

– Ясно. Тоді вітання чоловікові! – спохмурнів Говерла.

– Це навряд чи буде. З початком АТО він утік до Росії,– повернула надію хлопцеві Ірина.

– Я до Росії втікати не збираюся. Тож залишиш телефончик? – знову зрадів Говерла.

Ірина взяла у розвідника смартфон і записала свій номер.

– Надішлеш знімки на Вайбер?

– Авжеж!

– Буду дивитись і згадувати тебе, Сергію! – чарівно посміхнулася док.

Говерлі так закортіло поцілувати Ірину, що він навіть зробив крок до неї, порушивши пристойну відстань, але романтичний момент зіпсував потужний бас Бороди, що почувся позаду.

– Візьмете ще одного пораненого до шпиталю? – запитав Борода, тягнучи забинтовану ногу.

– Звісно, Бородо! Тримайся, друже! – відповів Говерла, так і не поцілувавши лікарку.

Доки Говерла допомагав пораненому Бороді сісти до «Шапіто», Ірина вже пішла у справах, яких після обстрілу не бракувало. «Цікаво, чи зрозуміла док, що я закохався в неї?» – думав Говерла.

– Хтось за нами їде! – водій Валік, дивлячись у дзеркало заднього огляду, урвав спогади Говерли.

Усі звернули увагу, що до них, піднімаючи хмару куряви, на шаленій швидкості наближається позашляховик. Говерла напружився і стиснув автомат. Борода також припав до віконця.

– Це ж комбатів джип! – упізнав Борода машину.– Куди він так жене?

Раптом Говерлі на телефон надійшло повідомлення. Розвідник глянув на екран, тоді швидко звів очі на Бороду. Їхні погляди зустрілися. У руках Бороди зблиснув бойовий ніж, який миттєво простромив груди Говерлі. Смерть Говерли була миттєвою. Хлопець закляк, так і не встигнувши зрозуміти, що сталося. Його міцне тіло втратило пружність і впало на залізну підлогу «Шапіто».

– Ні! – заверещала Женя.

Борода миттєво вихопив пістолет і наставив на Валіка.

– Не гальмуй, водило! – прошипів Борода.

Потім різко відчинив задні дверцята і на повній швидкості викинув тіло Говерли на дорогу. Женя знову заголосила.

– Цить, бандерівська сучко! – проказав Борода, як завжди, широко посміхаючись. Але тепер його посмішка була не такою доброю, як завжди.

Бандерас. Розплата за недбальство

«Тільки б устигнути! Тільки б не спізнитися!» – крутилось у мене в голові. Здавалося, ми от-от наздоженемо мікроавтобус волонтерів. Шансів утекти в Бороди начебто немає…

– Командире, обережно! – несподівано скрикнув Мореман, коли ми виїхали з-за пагорба на пряму дорогу.

Я побачив на дорозі людину в нашій формі і вдарив по гальмах. Позашляховик винесло на узбіччя. Ми зупинилися за якийсь метр від військового. Мореман вискочив із машини раніше за мене й одразу кинувся до тіла. Сумнівів не було, це був Говерла.

– Ходок, мерзота! – загорлав Мореман, намагаючись намацати ознаки пульсу на шиї друга.

Але Говерлу вже було не врятувати. Ще одна помилка і ще одна розплата. Надто багато їх було. Противник такого рівня необачності ніколи не пробачає. А Борода, судячи з усього – досвідчений диверсант. Мені ще не доводилося полювати на такого нахабного і самовпевненого ворога, не кажучи вже про хлопців із моєї групи.

– Що ж ти накоїв, братику? Навіщо взяв цю тварюку із собою? – не вгавав Мореман.

Тепер у руках у Ходока не тільки важливий свідок, але й Женя, і Льоха, і волонтер Валік. Я відчував, що не зможу спокійно жити, доки не придушу цього гада. Я намагався передбачити наступні дії Ходока. Напевно він поїде до вже захопленого сепарами села, а потім утече до Росії щоб отримати нове завдання. Перемир’я не дасть нам можливості його дістати. До того ж не можна кидати напризволяще Женю та інших заручників. Отже треба діяти без наказу. Самостійно дістати диверсанта в рідному селі. Так, це схоже на самогубство, але для Ходока моя поява теж буде несподіванкою, вирішив я.

– Нема часу на сльози,– прокричав я Мореману, і струсонув його.– Забираємо Говерлу, швидко!

Разом ми підняли важке двометрове тіло Говерли. Я сів за кермо та з’їхав із дороги на знайому з дитинства стежку, що вела до лісу. За десять хвилин ми зупинилися на темній лісовій дорозі. Далі ходу не було – поперек дороги впало товсте дерево. Я заглушив двигун і подивився на Моремана. Той сидів, мов на голках.

– Далі я піду сам! – твердо сказав я.– Якщо Ходок у селі, я його знайду,– пояснив я.– Давай сюди свій ПМ, він мені знадобиться.

Боєць мовчки передав мені пістолета.

– Командире, візьміть мене із собою,– Мореман стиснув зуби.

– Не ображайся, розвіднику. Це моє село. І Ходок мій. На твій вік диверсантів ще вистачить.

Я торкнувся кулаком плеча Моремана. Він насуплено про щось думав.

– Тільки без дурниць,– попередив я.– Якщо ми обидва загинемо, то Говерли не дочекаються вдома.

– Плюс,– нарешті озвався Мореман.

– Якщо я не повернуся через дві години, поїдеш до наших і доповіси все Яременку. І не втрачай пильності.

Я простягнув Мореманові руку. Він міцно потиснув її. Більше не говорили. Я вийшов із машини й заглибився у знайомий ліс.

Повернення до «своїх»

Валік гнав мікроавтобус ґрунтовою дорогою. Ходок погрожував водію пістолетом, вимагаючи не зменшувати швидкості. Ніхто вже не зважав на зойки пораненого. Лише Женя, яка сиділа поруч із десантником, тримала хлопця за руку і плакала. Льоха взагалі не розумів, що діється. Йому здавалося, що бородатий з’їхав із глузду і, мабуть, хоче перейти на інший бік.

– Гальмуй! – наказав Ходок водієві.

Волонтерові нічого не залишалося, як ударити по гальмах. «Шапіто» зупинився перед блокпостом. На укріпленнях майорів російський прапор. Військові в однотипній військовій формі російського зразка з шевронами «Новороссия» та георгіївськими стрічками ошелешено дивилися на український мікроавтобус. Ходок упевнено вийшов із машини.

– Кидай зброю, укроп! – прокричав йому з блокпоста кадировець.

– Спокійно, я свій! – піднявши руки вгору, відповів Борода.– Манекен!

Почувши пароль, деенерівці перезирнулися.

– Опустити зброю! Він наш! – наказав бойовикам кадировець.

Ті опустили зброю. Їхній командир наблизився до Бороди.

– Із поверненням, Ходок! – привітав диверсанта кадировець і потиснув йому руку.

Льоха пережив хвилинне замішання. Ходок! Ця падлюка навела його на маршрутку! Льохі захотілося накинутися на диверсанта і задушити гниду, але поранений, зі зв’язаними руками та в оточенні бойовиків він був безсилий.

Кадировець зазирнув до «Шапіто».

– Дівка зі мною! – пояснив Ходок.– Водія й укропського пораненого пристрелити.

Ходок подивився на Льоху, вирішуючи його долю.

– А нашого полоненого я сам відвезу до лазарету,– вирішив Ходок.

Пораненого непритомного десантника витягнули з мікроавтобуса. Його на ношах понесли до зруйнованого кам’яного паркана біля водогінної башти. Валік вийшов сам. Він тримався гідно, ні про що не просив, тільки сумно посміхнувся сполотнілій Жені, яка нажахано дивилась у віконце, як Валіка повели слідом за ношами з десантником.

– Благаю…– крізь сльози умовляла дівчина.– Не вбивайте їх!

Ходок, наче й не чув благань волонтерки, причинив дверцята, сів за кермо мікроавтобуса та завів двигун.

– Де Манекен? – повторно запитав кадировця.

– У клубі знайдеш, у селі.

– Зрозумів,– Ходок натиснув педаль газу. «Шапіто» рушив через блокпост. Женя дивилася крізь задні дверцята і не відривала погляду від водія та десантника. Ноші з Коляном поклали на землю, а водія прикладами примусили стати навколішки. Кадировець віддав команду і бойовики наставили автомати на полонених. Валік востаннє підвів голову і посміхнувся широкою посмішкою. Женя замружила очі. Пролунав залп. Дівчина зойкнула і здригнулася так, немовби кулі влучили в неї, а тоді заголосила. Ходок обернувся до неї.

– Годі вити! – гримнув він.– Усе буде Донбас! – Ходок посміхнувся. Страта беззбройних людей йому сподобалася. Женя опанувала себе. В її очах більше не було страху. Вона відчула спустошеність, у ній неначе перегоріли всі дитячі ілюзії про справедливість і перемогу добра над злом.

«Шапіто» їхала селом, час від часу зупиняючись на блокпостах. Льоха сидів напружений, мов на голках. Він молився, аби не зустріти на наступному блокпосту «своїх» по маршрутці – Аслана, комбайнера Кирпича або Толика з Челябінська. Чи то молитва допомогла, чи просто пощастило, але до майдану перед будинком сільради доїхали без пригод. Тут усюди тинялися бойовики у балаклавах – когось серйозно охороняли. Усі вони напружилися побачивши «Шапіто» з українськими номерами. Ходок вистрибнув із машини і пішов просто на них.

– Манекен! – гукнув він пароль.– Де тут у вас лазарет?

Бойовики опустили зброю. Один рукою вказав на будинок із червоним хрестом. Ходок відчинив двері мікроавтобуса і жестом звелів Льохі виходити. Той не примусив себе чекати.

– Сам доплентаєшся? – запитав Ходок.

– Зможу.

– Дивись, більше фашистам не попадайся,– попередив Ходок, потім зайшов Льохі за спину і вийняв ножа. Того самого, яким убив українського військового у мікроавтобусі. Ходок розрізав мотузки та звільнив Льохі руки. Хлопець мав велике бажання вчепитися диверсантові в горлянку, але це було б самогубством. Можливості врятувати Женю теж не було. Треба рятуватися самому.

– Дякую,– вимовив Льоха.– Намагатимусь.

Льоха пішов у бік лазарету, але щойно завернув за мікроавтобус, одразу гулькнув у кущі, за якими стояв зламаний паркан. Лаз був на своєму місці. Далі доводилося пробиратися городами.

Гуманітарна допомога

На центральному майдані Веселого біля двоповерхового будинку сільради стояли кілька вантажних і легкових автомобілів, відкритий «УАЗ» із кулеметом та мінометом, БТР із символікою ДНР і престижний позашляховик із російськими номерними знаками. У машинах сиділи озброєні сепаратисти, усі в балаклавах. На даху будинку майорів чорно-синьо-червоний прапор із двоголовим орлом. Вхід був забарикадований мішками з піском та ящиками з-під снарядів. Прохід до дверей залишався тільки один, бічний. На дверях стояли двоє бійців з автоматами в новенькій формі з нашивками «Новороссия» і прикріпленими до грудей георгіївськими стрічками. Поодинокі селяни, які проходили повз сільраду, посміхалися та віталися з бойовиками. Більшість людей у селі були налаштовані проросійськи. Селом швидко проїхала колона з п’яти танків, та два «Урали» із системами «Град». Мешканці Веселого радо вітали військових вигуками: «Ура! Наші!».

З балкона клубу долинала відома пісня радянських часів:

Через рощи шумные

И поля зелёные

Вышел в степь донецкую

Парень молодой.

Щойно пісня закінчилася, на балкон сільради вийшов кадировець Аслан.

– Жителі Веселого! – мовив він у мікрофон, із помітним акцентом.– На честь 71-ї річниці визволення Донецької області від німецьких фашистів і нашої нової перемоги, кожен одержить гуманітарну допомогу від братнього російського народу!

Люди радісно вітали новину та скандували «Ро-сі-я! Ро-сі-я! Фашизм не пройде! Фашизм не пройде!».

Із однієї з вантажівок бойовики у балаклавах безкоштовно роздавали харчі: консерви, гречку, макарони, олію, цукерки тощо. Люди шикувалися за «гуманітаркою»[8] в довгу чергу, але почувалися веселими та щасливими, як у звичні «старі та добрі» радянські часи. Ті мешканці, які вже отримали та повкладали до сумок свої пайки, задоволені відходили вбік, до пам’ятника, де спілкувалися зі знайомими, які ще нічого не отримали.

– Що дають?

– Усього потроху!

– Спасибі, Путіну!

– Росіяни своїх не кидають!

Біля непрацюючого продмагу стояв білий фургон із написом російською «Телебачення Новоросії». Оператор із камерою і журналістка у бронежилеті та блакитній касці з написом «PRESS» записували інтерв’ю із селянами, які їх оточили.

– Ми перебуваємо у селі Веселе, яке сьогодні вранці, порушивши перемир’я, обстріляли українські карателі! – скоромовкою проказала журналістка.– Поруч зі мною очевидці жахливого злочину. Розкажіть, як це було?

– Свєточку нашу – продавщицю розстріляли нізащо! Фашисти! – плакала тітка Люба.

Оператор крупним планом знімав сльози місцевої жительки й перевів об’єктив камери на двері продмагу з розбитими вибухом шибками. На ґанку магазину лежали квіти та горіли свічки в пам’ять по розстріляній зранку Світлані Логвинчук.

– Ось це місце, де загинула ця героїчна жінка! Цілий день її односельці приносять сюди квіти! – удавано співчутливо теревенила журналістка.

Несподівано в кадр улізло лице тьоті Валі, яка, мабуть, дуже хотіла, щоб усі почули її заклик.

– Хочемо сказати спасибі російському уряду та особисто Володимиру Володимировичу Путіну за те, що не полишають нас! – шморгаючи носом і витираючи сльози хусткою проказала тьотя Валя.

– Так! Низький уклін нашим визволителям! Вони захищають нас від фашистів, як наші діди 70 років тому,– додала тьотя Люба, яка теж улізла в кадр.

Дільничний Борис сидів у своїй чорній «Волзі» та смакував гуманітарну допомогу – чіпси з беконом. Борис, як і більшість мешканців Веселого, ніколи не вважав себе громадянином України. Він завжди був радянським громадянином, адже народився у СРСР. При Союзі горілка коштувала чотири карбованці за пляшку, ковбаса була по два двадцять, хліб чорний – шістнадцять копійок, батон – двадцять дві, кіло м’яса три карбованці, при зарплаті шахтаря в триста п’ятдесят. А ще безкоштовна медицина, навчання і профспілкові путівки до санаторію на Азовське море. А зараз що? Пенсія в півтори тисячі гривень. З якої половина піде на комуналку, а половина на ліки. Вони хочуть жити нормально, хоча б як у Росії, де зарплати й пенсії вдвічі вищі за українські.

Поруч із Борисом сидів російський бойовик із позивним «Кирпич». Балаклава найманця була напівпіднятою, аби зручніше було їсти, на колінах лежав автомат.

– Зніми балаклаву? Їсти ж незручно,– порадив Борис.

– Не можу,– із жалем відповів Кирпич.– Журналюг багато. Наказ – балаклави не знімати!

– Наказ є наказ,– погодився колишній дільничний.– За роботою не скучив?

– За якою роботою?

– Ти ж казав, що комбайнер? Зараз у вас на полях, мабуть, спекотно.

– А, звісно, скучив,– обтерши губи, відповів найманець.– Слухай, а шльондри в селі є?

Борис обвів оком майдан.

– Як без них? Онде йде одна! – вказав Борис на Яну, яка вже отримала пайок і поспішала додому.

Кирпич хтивим поглядом оцінив молодицю.

– А проблем не буде? – в очах найманця з’явився хтивий блиск.

– Які проблеми? Її все село ненавидить, бо з укропом кохалася! – запевнив Борис.– Ще й пайок узяла, паскуда.

– Давай провідаємо її,– проказав Кирпич.

Борис завів двигуна «Волги» й поволі поїхав за Яною.

– Тут вона живе,– показав Борис на Янину хату і загальмував.

Чекати довелося недовго. За кілька хвилин Яна вже зайшла на своє подвір’я. Кирпич, запустивши руку в кишеню, дістав пом’яті двадцять доларів.

– Молодець. Вільний!

Кирпич вийшов із машини, поправив автомат і рішуче попрямував до хвіртки.

Щойно Яна зайшла до хати, назустріч їй вибігла Тоня.

– Мамо! Що принесла? – з цікавістю запитала дівчинка.

– Багато чого смачного! – Яна поцілувала доньку в маківку й поставила пакет.– Тримай. Неси на кухню.

Тоня понесла харчі. Яна присіла на лаву, щоб перевзутися в капці. У двері постукали.

– Хто там? – стривожено запитала Яна.

– Паспортний контроль. Відчиняй! – почувся з-за дверей голос Кирпича.

Трохи повагавшись, Яна відчинила. Кирпич, нахабно відсунувши Яну, ввалився до хати.

– Що вам треба? У мене документи в порядку! – заметушилась Яна, дістаючи паспорт.

Кирпич причинив двері на клямку і наблизився до Яни.

– Цить, суко бандерівська!

– Рятуйте! – зойкнула Яна.

На галас із кухні визирнула Тоня.

– Мамо! – закричала дівчинка, побачивши страшного незнайомця в балаклаві.

– Тоню, біжи!

Дівчинка зрозуміла материн наказ, вибігла до кімнати і звідти через вікно вистрибнула на вулицю.

Кирпич продовжив насуватися на Яну, яка, відступаючи, жбурляла в бойовика все, що потрапляло до рук. Але це тільки підохочувало Кирпича.

– Гаряча баба, люблю таких! – посміхнувся він, передчуваючи втіху.

Мрія ЛьоХи

Льохі важко було дістатися городами до власної хати. Він ще не оклигав після поранення, тому з величезними труднощами долав кожен паркан. Іти дорогою Льоха не наважувався, бо знайомих «своїх» ополченців міг не впізнати через балаклави. А от вони якщо його впізнають, точно вже не відпустять.

Нарешті Льоха дістався хати сусідки – Яни. Скільки разів, пробравшись у її сад, він мріяв щоб вона його помітила. Аби відповіла взаємністю на його любов. Але Яна кохала Антона, поки той її не кинув. Потім вона була вже більш люб’язною з чоловіками, але все одно не з Льохою. Така от несправедливість.

Льоха зупинився, щоб перевести дух. Від постійного руху рана відкрилася, кров просочилася крізь пов’язку й виступила на одязі. Льоха дуже втомився і відчував запаморочення. Раптом із вікна Яниного дому вистрибнула її дочка. Дівчинка впала на землю, але звелася і стрімголов побігла через сад.

– Люди, допоможіть! – верещала Тоня, біжучи просто до дерева, за яким ховався Льоха. Він перехопив дівчинку, затиснув долонею їй рота.

– Тихіше, Тоню,– прошепотів.– Чого кричиш?

Тоня впізнала Льоху і трохи заспокоїлася.

– Дядьку Льохо,– прошепотіла й собі.– На мою маму напали.

– Біжи до мого дому,– наказав Льоха.– Я розберусь.

Тоня хитнула головою і швидко зникла в кущах, за якими починався сад Кравцових. Скільки разів Льоха уявляв сцену Яниного порятунку. Ось він перемагає ворогів і отримує у винагороду поцілунок. І от тепер це реальність. Але скільки їх, нападників? Льоха пошкодував, що не розпитав Тоню докладніше. Утому і слабкість мов рукою зняло. Пригнувшись, Льоха побіг до Яниної хати. За вікном чулися відчайдушний жіночий лемент і російська лайка. Він підсунув під вікно колоду і заліз до хати. Опинившись у кімнаті, почув звуки боротьби.

– Не підходь – зарубаю! – кричала Яна.

Схопивши з комода важкий чавунний свічник, Льоха рушив на голоси. Налякана Яна у розідраній спідниці із сокирою в руках стояла, притулившись до стіни. Величезний чоловік, у якому Льоха впізнав Кирпича, насувався на неї. Сокира не лякала Кирпича, ба навіть збуджувала. Комбайнер вихопив сокиру з рук дівчини й відкинув убік. Яна безсило заплакала.

– Будь ласка, не треба! – благала вона.

– Не бійся, тобі сподобається! – посміхнувся Кирпич.

– Не чіпай мене!

– Цить, дурепо!

Кирпич смикнув Яну за спідницю. І тут Яна помітила Льоху. Нападник перехопив її погляд, обернувся й упізнав свого нещодавнього товариша по зброї.

– Ти? – здивувався комбайнер.– Вижив, стерво?!

Льоха замахнувся свічником, але Кирпич перехопив його руку й ударив сам. Льоха впав ниць і відчув такий гострий біль, що ледь не знепритомнів. Сил боротися з кремезним воякою Льоха не мав. Кирпич насів на нього і почав душити, та раптом здригнувся і відпустив Льохину горлянку. Потім заточився і впав. Позаду Кирпича стояла Яна із сокирою. Її трусило. Льоха з останніх сил виліз із-під військового й підвівся. Яна, плачучи, притулилася до нього.

– Усе гаразд, Яно. Усе добре,– обійнявши, заспокоював її Льоха.

Яна раптом подивилася на Льоху якось по-новому, ніби вперше побачила в ньому чоловіка, і почала цілувати його обличчя, а потім і в губи. Як довго Льоха чекав цього, і от, нарешті, за страшних обставин його мрія здійснилася.

Давні знайомі

Ходок стояв біля вікна в кабінеті голови сільради на другому поверсі і спостерігав свято звільнення Веселого, що відбувалося на майдані. Крім Ходока, у кабінеті був ще один чоловік – невисокий на зріст, із охайно зачесаним назад сивим волоссям, у цивільному дорогому костюмі та білій сорочці. Він бойовим ножем нарізав «Бородинський» хліб на столі, вкритому замість скатертини мапою Донецької області. На столі була вишукана сервіровка: елітна горілка «Білуга», бутерброди з червоною та чорною ікрою, ризькі шпроти, «Московська» ковбаса, дві срібні чарки. Насвистуючи мелодію пісні «С чего начинается Родина?», сивий розлив по двох чарках горілку, узяв обидві й підійшов до Ходока.

– Дякую за службу, майоре! – сивий простягнув Ходоку чарку.– Росія тебе не забуде!

– Служу Отєчєству! – з готовністю озвався Ходок.

– За Новоросію! – проголосив тост сивий і, цокнувшись із Ходоком, випив та закусив шпротами.

Олія від шпротів просочилася крізь хліб і капнула на мапу, утворивши жирну пляму точно на місті Донецьк.

– Які наступні вказівки? – поцікавився Ходок.

– Добре відпочинь! – посміхнувся сивий і знов налив у чарки горілку.– Злітай до екзотичних країн.

– І довго мені відпочивати?

– Не втомився?

– Ні! Якраз апетит настав, у смак увійшов! – широко посміхнувся Ходок.– Мені і грошей не треба! Просто заради мистецтва!

– Коли треба буде, контора з тобою зв’яжеться,– промовив сивий голосом, який не визнавав заперечень.

Вони вдруге цокнулися й осушили чарки. Цього разу сивий закусив бутербродом із чорною ікрою, а Ходок знову лише вдихнув, не закусуючи.

– Можна хоча б на результат подивитися? – запитав Ходок.

– Небезпечно тобі тут залишатися,– проказав сивий.– По телеку побачиш або в Інтернеті. Там усе красиво змонтують.

– По телеку – це як безалкогольне пиво пити або з гумовою жінкою сексом займатися,– пробуркотів Ходок.

– Гаразд, матимеш місце в партері,– пообіцяв сивий, беручи новий бутерброд з ікрою.

Випивши та закусивши, сивий відсунув горілку і хліб і схилився над мапою.

– Тут над селом, на узвишші журналюги зніматимуть фінальний «салют». Огляд, як на долоні! – тонким пальцем вказав точку на мапі сивий.

– Дякую, товаришу полковнику! – задоволено озвався Ходок.– Покажу бандерівській сучці. Буду перефарбовувати її в наші кольори.

– Гадаєш, вийде?

– Дайте мені батога і пряника, я й ведмедя навчу танцювати,– упевнено відповів Ходок.

– Гаразд, розважайся! Тільки не захопись, не світись перед камерами і вчасно відходь! – наказав сивий.

– Ви ж мене не перший день знаєте,– посміхнувся Ходок.– Югославія, Придністров’я, Чечня, Грузія… тепер ось Україна. Давайте ще по одній, за давнє знайомство.

Сивий розлив по четвертій. Давні знайомі терористи випили й, міцно потиснувши один одному руки, на яких було чимало людської крові, розійшлися.

Бандерас. Манекен

Шукати Ходока в окупованому деенерівцями селі, та ще й в українській формі було самогубством. Для початку треба було перевдягнутися. Єдиним, до кого можна було звернутися по одяг, був дядько Степан. Він, звичайно, захоче, щоб за допомогу я пообіцяв зробити все можливе, аби Льоха отримав мінімальний строк. Як йому таке пообіцяти, не збрехавши? Адже Льоха зараз у полоні в Ходока. Диверсант, мабуть, позбувся свідка. Але навіть якщо Льоха й вижив, строк за умисне знищення маршрутки з людьми може бути довічним.

Городами й таємними лазами я дістався до будинку Кравцових. Пролізши крізь паркан, знову спричинив лютий гавкіт Буцефала. Треба було якось угамувати собаку, який міг привернути увагу бойовиків. Я спокійно підійшов до пса якомога ближче. Дивлячись просто в очі собаці, зайшов на його територію. Ошелешений Буцефал, мов загіпнотизований моїм спокійним поглядом, замовк. Я сів поруч і поклав руку псові на шию. Потім напруживши пальці, добре пром’яв собаці хребет. Після такого масажу Буцефал відчув у мені вожака і покірливо ліг біля моїх ніг. Такого фокуса мене навчили ще у школі розвідки.

Невдовзі прийшов Кравцов. У повній тиші перетнув подвір’я, підійшов до дверей хати і дістав ключа.

– Дядьку Степане,– тихо промовив я.

Кравцов від несподіванки аж здригнувся.

– Не лякайся, дядьку Степане,– це я!

Він розвернувся й угледів мене із собакою, здивований що Буцефал спокійно лежав біля мене, як біля свого.

– Збожеволів, Антоне?! – зашипів Кравцов.– Тут кадировців повне село! Мало тобі, що Льоху забрав ще й моєї смерті хочеш?

– Треба поговорити!

– Заходь. Швидко! – Кравцов прочинив двері.

Зайшовши до хати, я ніби почув у підвалі дитячий сміх. Дядько Степан був спантеличений не менше, ніж я.

Кравцов відкрив люка й одразу завважив, що в підвалі горить світло.

– Батьку, це я! – почувся знизу Льохин голос.

– Льошко? – здивувався Кравцов і, стурбовано глянувши на мене, додав: – Він що – втік?

Я заперечливо похитав головою.

– З ким ти там розмовляєш? – напружено запитав Льоха.

– Я не сам. Із Антоном Саєнком! – попередив Кравцов.

– Спускайтеся до нас і зачиніть підвал.

Я жестом запропонував Кравцову спускатися першим. А сам пішов за ним, про всяк випадок намацавши за спиною запасний пістолет. Хто знає, як Льохі вдалося звільнитися від Ходока? Може, він повернувся до сепарів?

Спустившись, я побачив Льоху, який лежав на примістці, та Яну з Тонею. Яна перев’язувала Льохі рану на плечі, що знову кривавила. Тоня гралася із саморобною лялькою-мотанкою.

– Дядя Льоша маму врятував від бандитів! – похвалилася дівчинка.

Льоха був неозброєний, тому я одразу розслабився і вийшов із-за спини Кравцова.

– Здоров, Льохо! Що з волонтерами і десантником? – одразу запитав я про те, що непокоїло найбільше.

– Ходок наказав кадировцям, щоб водія і пораненого розстріляти,– похмуро відповів Льоха.– Волонтершу твою забрав із собою. Востаннє я їх бачив біля сільради.

– У них там штаб! – підтвердив старший Кравцов.

«Женя жива! Не можна гаяти ані хвилини!» – подумав я.

– Мені терміново треба туди.

– Куди? До штабу? У цій формі? – здивувався Кравцов.

– Для цього я й прийшов. Мені б перевдягнутися.

– Батьку, віддай Антону мою запасну форму,– наказав Льоха.

Погляди двох Кравцових зустрілися. В очах старшого був зрозумілий страх.

– Я хочу, щоб Ходок за маршрутку розплатився,– відповів на німе батькове запитання Льоха.

За п’ять хвилин я вже вбрався в новеньку російську форму з шевронами «Новороссия».

– У них пароль – Манекен! – додав Льоха дуже важливу для мене інформацію.

– Я відвезу тебе машиною, Антоне! – запропонував дядько Степан, якому, мабуть не терпілося щоб я залишив його дім.

Я натягнув на обличчя балаклаву й кинув останній погляд на Яну з Льохою. «Не треба було двадцять років тому ставати між ними,– подумав.– Може тепер вони стануть парою».

– Прощавайте! Дякую, Льохо! – я вийшов слідом за Кравцовим.

Кравцов довіз мене майже до майдану. Зі зрозумілих причин він не хотів, щоб хтось бачив, як я виходжу з його машини.

– Дякую, дядьку Степане! Пробач, раптом що, і не тримай зла на мене.

– Стривай. Присягнися, що якщо попадешся – не викажеш нас із Льохою!

– Клянусь! – запевнив я старого і, вийшовши з машини, рушив до майдану. Я благав Бога лише про одне – щоб Ходок був іще тут.

– Манекен! – упевнено сказав я пароль бойовикам, які стояли на вході до сільради. Вони недовірливо глянули на мене, але пропустили. «Тепер назад дороги немає. Головне – не зупинятися!». Всюди панував безлад: по підлозі валялися розкидані папери, бляшанки з-під консервів, мішки з піском, якісь нашвидкуруч намальовані гасла, зламані стільці та столи, під ногами хрускотіло бите скло. Бойовики снували весь час туди-сюди, але Ходока у вестибюлі не було. Я піднявся на горішній поверх. Тут бойовиків майже не було. Просуваючись коридором, побачив, як за чотири метри від мене прочинилися двері. З кабінету вийшли двоє – сивий у цивільному та дебелий бойовик у балаклаві. Я присів біля ящиків із боєприпасами, ніби зав’язував шнурки і прислухався до розмови.

– Висуваємося через п’ятнадцять хвилин. Я з Асланом поїду окремо! Виводь людей,– наказав сивий. Сивий вочевидь ватажок. У СБУ мені показували фотографії найнебезпечніших агентів. Згадуй! – наказав я собі.

– Єсть! – відповів дебелий, і пішов коридором геть.

Сивий повернувся до мене лицем. Сині очі… Шрам під правим оком… Невже Манекен? Полковник ГРУ? Усний портрет, ніби збігається. Швидше! Манекен сімдесятого року народження… Йому сорок чотири… А цьому?.. Сорок… Манекен! Відомий диверсант – полковник російського ГРУ.

Сивий повернувся до кабінету, а дебелий зник за рогом коридора. Я озирнувся, нікого не було. Давай! Манекен це фігура! Це шанс! Тепер або ніколи! За мить я вже був біля дверей і зняв пістолет із запобіжника. Раптом двері прочинилися і з них вийшов кадировець без балаклави. Той самий, що приїздив на блокпост ставити ультиматум. Ховатися було пізно.

– Ти що тут робиш? Я тебе щось не впізнаю! – такими були останні слова кадировця, перед тим як я встромив йому в горлянку ножа і заштовхнув назад до кабінету. Я миттєво причинив двері й наставив дуло пістолета на Манекена.

– Аслане, якого дідька! Я ж сказав не турбувати! – не озираючись на мене проказав сивий, налив чарку, осушив її одним духом і закусив бутербродом із чорною ікрою.

– Руки на стіл! Не рухатися! – наказав я. Манекен навіть не здригнувся, спокійно обернувся й утупив у мене холодний, мов крига, погляд. Він був схожий на рептилію, що завмерла в момент небезпеки. Манекен, певно, зрозумів, що я не жартую, коли побачив Аслана у калюжі власної крові з ножем у горлі.

– Гаразд-гаразд…– заспокійливо мовив терорист, поволі поклавши обидві руки на стіл.– Ви хто?! Що вам треба?!

Я підійшов ближче до столу.

– Де Ходок?!

– Ви мене з кимось переплутали. Я – телевізійний журналіст! – брехав Манекен.

Нерви у Манекена були залізні. За своє чорне життя він виплутувавсь і не з таких ситуацій.

– Не ламай комедію, Манекене! Я знаю, хто ти!

Манекен завмер і знову обвів мене холодним некліпаючим поглядом.

– Справді? А ти хто? Ні… Дай сам відгадаю! Невже той самий Бандерас? – на незворушному обличчі полковника ГРУ з’явилося щось на зразок посмішки.

«Звідки він знає про мене? – розмірковував я.– Мабуть, Ходок устиг злити інфу про нашу групу. А може, ще раніше хтось злив? Тоді зрозуміло, чому Ходок у перший же день установив жучка в нашому наметі».

– Відгадав? – знову посміхнувся Манекен.– Не нервуй Бандерасе, якщо вистрілиш, прибіжить охорона і тобі каюк. Отже нічого я тобі не скажу!

– Скажеш. Мені нема чого втрачати! – я дістав із кишені гранату й сунув Манекенові під ніс.– А тобі?

Манекен зморгнув. «Злякався»,– переконавсь я.

– То де Ходок? – перепитав знову.

– Його тут нема. Він поїхав. Ось сюди,– показав Манекен пальцем точку на карті.

Я знав це місце над селом – там була покинута база відпочинку.

– Дівчина з ним?

– Так,– відповів Манекен, який зробився на диво лагідним.

– Можу тебе підкинути,– запропонував Манекен, наче старий приятель.

– Ходімо. Тільки без фокусів! – погодивсь я, стискаючи гранату.

Ми вийшли із сільради пожежними сходами. На майдані було повно бойовиків. Манекен помахав рукою і до нього відразу під’їхав позашляховик із донецькими номерами і табличкою «Пресса». Я відчинив задні дверцята і, пропустивши Манекена вперед, сів поруч із ним.

– Васю, ти нічого не наплутав? Твоє місце попереду! – здивувався водій, мабуть, прийнявши мене за охоронця.

– Стули пельку і їдь за село. Швидко! – наказав я і, щоб уникнути зайвих розмов, показав гранату.

Остаточно збитий із пантелику водій, у дзеркало заднього огляду розгублено подивився на Манекена.

– Роби, що він каже! – наказав ГРУшник. Водій слухняно завів двигуна і машина рушила.

– Але ми все одно не встигнемо. Ходок часу не марнує,– начебто співчутливо озвався Манекен.

– Ти про що, наволоч?!

– Про твою бабу,– спокійно пояснив Манекен і двічі поспіль примружив очі. Це був знак водієві, той побачив його у дзеркало і зробив різкий маневр. Машина зайшла в крутий віраж так, що всіх нахилило ліворуч. Манекен стрімко відчинив дверцята і виштовхнув мене ногою з машини. Але я встиг схопитися руками за ручку над дверцятами і, майстерно відштовхнувшись від землі, повернувся до салону й ударив Манекена ногою в обличчя. ГРУшник відлетів у інший бік машини, а я хутко зачинив дверцята і наставив пістолет на водія.

– Ще одна така витівка – дістанеш кулю!

Манекен із розбитим носом сидів, відвернувшись до віконця. Його фокус не вдався, і він, мабуть, обмірковував новий. Але я був готовий до будь-яких сюрпризів.

Мореман. Важливий птах

Відколи Бандерас пішов до села, я не знаходив собі місця. Бажання діяти не полишало мене. У голові крутилося питання: «Чому командир жодного разу не довірив мені більш-менш важливої справи? Чим я гірший за Індіанця та Говерлу? Їх уже немає серед живих, але кожному з них Бандерас довіряв. Мені ж так і не випало можливості проявити себе». Через таку несправедливість я ледь стримувався, щоб не порушити наказ і не почати діяти на власний розсуд. У кишені завібрував телефон. Нарешті командир!

– Їду до тебе з важливим птахом! – почув я голос Бандераса.

– Плюс, командире! Зрозумів. Чекаю.

Невдовзі почувся звук машини і з’явився чорний позашляховик із донецькими номерами. Про всяк випадок я приготував зброю поставивши її в бойову готовність і сховався за стовбуром. Машина загальмувала перед поваленим деревом. Першим із неї вискочив Бандерас, який витягнув за собою сивого чоловіка у цивільному костюмі.

– Моремане, діставай водія! – наказав командир.

Я кинувся до машини, відчинив водійські дверцята і витягнув водія. Той не пручався, але все одно очікувати можна було чого завгодно. Я поклав водія пикою в землю і зв’язав руки. Тим часом Бандерас зв’язав руки сивого, підтягнув його до водія. Обидва сиділи біля поваленого дерева. Бандерас дуже поспішав, наче мав іще купу справ. Як завжди, командир нічого мені не пояснював.

– Бандерасе, ти повинен розуміти, що я можу багато чого зробити для тебе,– несподівано заговорив сивий.– Чого ти хочеш?

– Щоб ти стулив пельку,– гримнув на нього командир. Потім дістав із кишені якусь ганчірку та всунув її сивому до рота.

– Цей полонений – важливий птах із позивним «Манекен»,– швидко ввів мене в курс справи командир.– Слухай наказ. Якщо я за годину не повернуся з Ходоком, ти мусиш доправити Манекена до Києва, живого.

Бандерас пильно глянув на мене, ніби запитуючи, чи впораюся.

– Плюс, командире! – радо відповів я.

Бандерас кивнув у відповідь, побіг у ліс і зник серед дерев. Залишившись із «важливим птахом» та водієм, я вмостився біля дерева навпроти і став уважно їх розглядати. Чим важливий цей сивий дядько, схожий більше на якогось директора рекламної агенції, ніж на військового? І позивний у нього дивний – «Манекен». Може, тому, що любить модно вдягатися? Приїдемо до Києва, тоді й дізнаюся. Бо у Бандераса нічого ніколи не дізнаєшся. Мої думки урвав кашель Манекена, який раптом почав задихатися, вирячив очі, і почервонів від напруги.

– Що це з ним? – запитав я водія.

– Так у нього це… астма,– відповів той.– Кляп треба витягнути.

«Яка ще астма? Дурять?» – подумав я. Але Манекену ставало дедалі гірше. Він почав синіти та битися у конвульсіях. Я вирішив, що мертвий він буде не такий важливий. Тому обережно наблизився до Манекена й витягнув у нього з рота кляп. Манекен жадібно хапав повітря, але кашляти не припиняв.

– Ліки… кхе-кхе… у внутрішній кишені,– хрипів він.

Мореман схилився над Манекеном, шукаючи ліки. Раптом Манекен головою прицільно вдарив Моремана у перенісся. Мореман заточився й упав на спину. Манекен скочив на ноги і з усієї сили зацідив Мореманові ногою у скроню, а тоді наступив на горло й натиснув. Знепритомнівши Мореман захрипів, а потім затих.

Манекен присів біля Моремана та витягнув його ножа. Він швидко звільнив себе та водія.

– Здорово ви його товаришу полковник,– захоплено мовив водій.– Як молодого.

– Він і є молодий,– Манекен глянув на годинника.– Нас тут уже півгодини як не повинно бути! Забираймося, і хутчій!

Манекен і водій швидко застрибнули в позашляховик і розвернувшись помчали в бік села.

Мореман лежав горілиць із розплющеними очима, які дивилися просто в синє небо, схоже на море, яке він так любив. Туди, у небо, уже відлетіла його душа.

Жага вбивати

Ходок завіз Женю на високий пагорб. Тут на узліссі колись містилася профспілкова база відпочинку. Нині занедбана й нікому не потрібна. Тепер же на базі було людно, неначе в колишній час. Бойовики, знімальна група та репортери у шоломах із написом «PRESS», що спокійно палили та спостерігали, як Борода виводить зв’язану Женю із «Шапіто». Примха долі. Нещодавно і вона була ведучою на телебаченні та висвітлювала події із зони АТО, сидячи в Києві. А тепер от стала справжньою заручницею. Дивно, що репортери не звертали на неї жодної уваги, подумала Женя. Їх чомусь більше цікавив гарний вид на село з териконами, що відкривався з пагорба, ніж заручниця зі зв’язаними руками. «Навіщо вони тут? Можливо, знімали, як українці обстріляли село? Але чому досі не поїхали? Чого чекають?» – запитувала себе Женя. Чому Ходок не вбив її разом із Валіком та десантником? Відповідь напрошувалася тільки одна – вона сподобалася диверсантові. Женя згадала, як він хтиво дивився на неї у таборі. Ще тоді їй це здалося дивним. А потім Ходок зиркав на них із Антоном біля вогнища, коли всі відзначали його день народження. Щойно тепер Женя здогадалася, що і листи, і день народження були ширмою, щоб відвести від себе підозру. Але як переконливо диверсант зіграв свою роль! Він навіть українською так розмовляв, ніби це була його рідна мова. Хитрий гад! Скільки ж крові на його руках? – замислилася Женя.

Ходок помітив, що дівчина дивиться на нього, і посміхнувся бридкою посмішкою. Він розмовляв по-чеченськи з охоронцем, який вказав йому рукою на ближчий дерев’яний будиночок. Ходок подякував, схопив Женю за руку і потягнув туди. Женю аж трусило з жаху від думки, що диверсант намірився з нею робити. Але зовні дівчина була спокійна. Мов стиснута пружина, чекала бодай на маленький шанс, аби «віддячити» Ходоку за гостинність і вдарити чимось важким по голові.

Але Ходок не дав Жені такого шансу. Одразу видно – досвідчений кат. Припнув Женю ланцюгом до столу й надумав перекусити. У холодильнику було повно їжі, наче хтось турботливо готувався до їхнього приїзду. Ходок виклав на стіл хліб, сир, м’ясо. Потім трохи подлубався у старій керосинці, а тоді розпалив вогонь і поставив чайник.

– Чого не їси? – запитав Женю.

– Дякую, не хочу!

– Горда. Ти хто за національністю?

– Українка!

– А батьки у тебе хто за національністю?

– Батько з Білорусі, а мати з Росії.

– Яка ж ти українка? – посміхнувся диверсант, наче спіймав мене на брехні.– Затям, нема ніяких українців, білорусів, литовців, естонців, латишів!

– А хто ж по-вашому є?

– Є лише один справжній народ – росіяни, слов’яни. Але піндоси, натовці нас ділять, нацьковують одних на одних. Змушують братів убивати. Ось де вороги!

– Це брехня! – не стрималася Женя.

Ходок змінився на обличчі й пішов просто на дівчину. Женя інстинктивно зіщулилася, коли той поклав величезну руку їй на плече.

– Тебе зомбували, дівчинко, а ти цього навіть не усвідомлюєш. Але ти наша, слов’янка, і ми тебе в біді не полишимо, вилікуємо. Ти ще дякуватимеш мені й допомагатимеш будувати русскій мір.

Від безсилої люті в Жені на очі навернулися сльози.

– Ніколи! – рішуче заперечила дівчина.

Борода глибоко вдихнув повітря, грубо взяв Женю за підборіддя і наблизив свою пику до обличчя дівчини.

– Є ще один варіант. Я дозволю ополченцям, які дивилися на тебе голодними очима, зробити все, що їм заманеться. Зніму це на відео, а тоді відправлю твоєму Бандерасу. Як, по-твоєму, йому сподобається?

– Мерзотник! Нелюд! Убивця!

Ходок наблизив її обличчя до свого. Аж раптом пролунав постріл, тоді другий. Ходок відпустив дівчину, вихопив пістолет і кинувся до вікна. Диверсант вистромився у вікно, але одразу відсахнувся. У вікно вдарила куля. Ходок кілька разів вистрілив у відповідь навмання.

– Згадаєш дурня, а він тутечки!

«Антон!» – промайнула у Жені радісна думка.

– Антоне! Антоне, я тут!

Ходок люто зиркнув на дівчину. Потім схопив каністру з гасом і почав поливати все навколо.

– Антоне!!! – знову крикнула дівчина.

Ходок злостиво посміхнувся й дістав сірники. Женя із жахом дивилася на нього. В очах Ходока була жага вбивати, яка, мабуть, давала йому найбільшу втіху. Типовий маніяк, подумала Женя. Диверсант зробив дівчині поцілунок рукою, запалив сірника і кинув у калюжу гасу. Підлога спалахнула. Ходок вибіг у двері.

– Допоможіть! – розпачливо кричала Женя, задихаючись від чорного диму.

Бандерас. Затримання Ходока

Я біг так швидко, як тільки міг. Діставшись бази відпочинку, відновив дихання й оглянув місцевість. На щастя, охоронців було небагато. Я захопив їх зненацька й почав стріляти з двох рук. Убив двох, потім іще двох, які бігли на мене, стріляючи на ходу. Якщо я досі живий, отже комусь це потрібно. Перелякані журналісти-пропагандисти втікали з телевізійною камерою до лісу. Але мене цікавив Ходок. Раптом я почув Женін крик і побачив у вікні дерев’яного будинку Ходока. Я вистрелив, але він устиг сховатися й вистрелити у відповідь. Куля тільки роздерла мені штани. Довелося сховатися за колодою. Підготовка у Ходока не гірша за мою, відзначив я. За мить побачив дим, що густо клубочився з вікна будиночка, в якому нещодавно з’являвся Ходок, і почув відчайдушний крик. Я вибіг із-за колоди, але Ходок саме цього й чекав. Він теж вихопився з дверей, на бігу стріляючи в мене з двох пістолетів. Я перекотився за ріг будинку, стріляючи у відповідь. Куля влучила мені у руку. Я вже нічого не бачив, тільки почув, що Ходок завив від болю. Отже я теж влучив? Глянув на рану. Куля пройшла навиліт, але кров треба було зупинити. Я перетягнув руку ременем. Обережно виткнувся з-за будинку, але Ходока вже не було. За мить я був там, де щойно ховався Ходок, на траві червоніла його кров. Зненацька побачив Ходока – сильно шкутильгаючи він зник у лісі. Поранений він далеко не втече. Треба було рятувати Женю. Я набрав повні груди повітря і побіг крізь вогонь. Приміщення заповнилося їдким димом, але я угледів прикуту ланцюгом Женю. Навколо все палало. Пострілом розбив ланцюга і виніс Женю на свіже повітря. Вона була непритомна. Я хлюпнув їй у обличчя водою із фляжки, дівчина поволі отямилася.

– Антоне… Антоне…– обхопивши мене за шию, повторювала вона.

– Як ти?

– Я в нормі… Антоне… ти врятував мене!

Я підхопив у вбитого бойовика автомат і протягнув зброю дівчині.

– Стріляти вмієш?

– Так!

– Тоді тримай автомат і не бійся. Я швидко!

Залишивши Женю, стрибнув у глибоке провалля, сподіваючись знайти Ходока по слідах його крові. Пересувався швидко, але обережно. Від Ходока можна було очікувати будь-якої підлоти. Попереду добре знайоме поросле очеретом болото. Я обережно заглибився в очерет, аж раптом почув запах диму і тріскотіння вогню. Ходок підпалив очерет! Але я знав, як хутко обійти болото і наздогнати Ходока, який не мав іншої дороги, як тільки до річки.

Я побачив його: схилившись над водою, диверсант жадібно ковтав воду. Один, максимум два постріли і йому кінець. Але я хотів захопити його живим! Підкравшись до кам’яної брили, стрибнув із неї на Ходока. Хоча він був поранений і втратив багато крові, ворог усе одно мав ще багато сил. Перекинув мене через себе й видобув ніж. А ножем він володів вправно, це я знав. Набравши рукою піску, сипонув Ходоку просто в очі. На якусь мить він засліплений. Скориставшися цим, я вчепився в його руку, намагаючись вибити ніж. Але Ходок вільною рукою обхопив моє горло й почав душити. Я вдарив його ліктем у груди та вивільнився зі смертельного захвату. Але він усе ще тримав ніж. Я зняв із руки ремінь і почав захищатись, блокуючи удари Ходока. Але, відступаючи, зачепився ногою за корч і впав на спину. Ходок вищирився і вже хотів був кинутися на мене, коли це зненацька пролунала автоматна черга. Ходок озирнувся і побачив на брилі Женю, яка наставила на нього автомат.

– Кидай ніж і руки догори, покидьку! – прокричала Женя.

– Не стрілятимеш же ти в людину? – посміхнувся Ходок.

– В людину ні, але ти нелюд!

Женя прицілилася в Ходока, і я відчув, що вона не жартує.

– Не стріляй! Візьмемо його живим! – крикнув я їй.

Але Женя таки вистрілила. Куля поцілила Ходоку в коліно, і він закричав від болю.

– Так добре? – запитала Женя й опустила автомат.

Без права на життя

Бандерасу і Жені вдалося дотягти величезного Ходока до лісової галявини, де Антон перед тим залишив позашляховик комбата, полоненого Манекена з водієм та Моремана. На галявині була гнітюча тиша. Навіть пташки не співали. Антон відчув недобре й одразу насторожився. Разом із Женею поклав Ходока на землю, наказав дівчині тримати диверсанта на прицілі й не зводити з нього очей. Женя навела автомат на Ходока, який дивився на неї з-під лоба і вже не посміхався.

– Моремане! – тихо покликав Бандерас, прислухався, але відповіді не було. Бандерас кинувся до авто й наче вкопаний зупинився біля машини, а тоді присів на траву.

– Я ж тебе попереджав,– промовив Бандерас, закриваючи Мореману очі.

Антон люто глянув на Ходока. Той зрозумів, що Бандерас втратив ще одного бійця, і посміхнувся. Антон підвівся й, підійшовши до диверсанта, підвів його та притулив до дерева.

– Ти програв, Бандерасе,– мовив Ходок.

– Це ми ще побачимо! – не погодився Бандерас.

– Українські карателі порушили перемир’я,– наче анонсуючи важливу подію, почав диверсант.– Визволені ополченцями ДНР жителі села Веселе були по-звірячому розстріляні «Градами».

– Що? Якими «Градами»? Що ти верзеш? – Антон трусонув диверсанта, ударивши об дерево.

– О-о-о, завтра про це розповідатимуть усі російські ЗМІ,– розсміявся Ходок.– А головна симфонія пролунає дуже скоро. Твоїй кар’єрі розвідника – кінець.

Антон дивився на Ходока, як на божевільного. Але розумів, що той не жартує.

– Але, я дам тобі шанс,– Ходок дивився на Антона.– Переходь на наш бік. Матимеш усе: гроші, владу, повагу. Вирішуй.

Із відібраним у Ходока ножем, Антон зайшов йому за спину. Женя мовчки спостерігала за Антоном і внутрішньо виправдовувала його – такі, як Ходок, не мають права на життя. Але те, що сталося далі, її не просто здивувало, а шокувало. Антон одним рухом розрізав мотузку і звільнив Ходоку руки.

– Що ти робиш? – Женя не вірила своїм очам.

Бандерас промовчав і підсів до диверсанта, який навіть не сподівався на таке.

– Я радий, що не помилився в тобі,– Ходок потер затерплі руки.

– Коли буде обстріл? – довірливо, ніби у старого друга, запитав Антон.

– За півгодини,– перевівши дух, відповів Ходок.– Там, із пагорба, чудовий вид, можемо помилуватися разом. А потім відвезеш мене до шпиталю. Я потерплю заради такого видовища!

– Чорта тобі пухлого!

Антон вихопив у Жені автомат і, обернувшись до Ходока, вистрілив. Той охнув і захрипів. На грудях диверсанта з’явилася червона пляма.

– За десантників!

Ще один постріл.

– За Свєтку!

Постріл.

– За Моремана!

Постріл.

– За Говерлу!

Постріл.

– За Індіанця!

Постріл.

– Гори у пеклі, зайдо!

Постріл, постріл, постріл! Ходок уже не хрипів. Його мертве тіло сиділо біля дерева в калюжі крові. Женя сторопіла.

– Треба попередити людей! – повернув дівчину до реальності Бандерас.– Ходімо! У нас мало часу! – Антон потягнув її до машини.

Звістка про обстріл

Підозра, що діється щось недобре, одразу виникла у селян, коли деенерівці чомусь надумали їхати й вивезти з Веселого техніку. На майдані біля сільради колишній дільничний Борис метушився між від’їжджаючих машин бойовиків.

– Товариші, не їдьте! – благав Борис.– Не кидайте нас! Адже тут укри!

– Залишаєшся за старшого! – посміхнувся йому один із бойовиків.– Маєш мій телефон – раптом що – дзвони!

Колона машин рушила, залишивши спантеличених Бориса та інших селян.

Єдиний, хто радів від’їзду бойовиків, був Кравцов. Він хвилювався за сина, адже деенерівці розшукували Льоху за вбивство одного зі своїх.

Повернувшися додому, Кравцов спершу перевірив, як син. Нишком спустився до підвалу й побачив, що Олексій учить Янину дочку робити ганчір’яну ляльку. Яна сумно дивилася на Льоху, либонь жаліла, що колись обрала Антона, а не його. «Але все можна ще переграти,– подумала вона.– От закінчиться війна!». Тільки коли вона закінчиться – нікому не відомо.

– Деенерівці йдуть із села,– сповістив старший Кравцов.– Чого б це?

– І нехай ідуть,– озвався Льоха,– нам спокійніше буде.

А раптом у село зайдуть «укри» і почнуть мститися? «Що за часи настали»,– забідкався старший Кравцов. На подвір’ї загавкав Буцефал. Усі напружилися. Хто там ще? Почули, як відчинилися вхідні двері. Хтось просто над їхніми головами попрямував до лазу, що вів у підвал. Степан узяв рушницю і прицілився.

– Це я, дядьку Степане! – Бандерас спустився до підвалу разом із Женею, подивився на дядька Степана, Льоху, Яну і Тоню.

– Добре, що ви всі тут! Треба негайно йти із села.

– Куди йти? – Кравцов опустив рушницю.– Що сталося?

– Зараз росіяни село «Градами» накриють.

– Звідки знаєш? – не повірив дядько Степан.

– Знаю! Усі нагору! Мерщій!

Було зрозуміло, що Антон не жартує. «Але навіщо деенерівцям знищувати село, яке нічого лихого їм не зробило»,– сумнівався старший Кравцов.

– Мені додому потрібно по документи! – сказала налякана Яна.

– І речі зібрати треба,– підхопив Степан.

– Які в біса речі? – закричала Женя.– Треба людей попередити!

– Марна справа,– заперечив старший Кравцов.– Ніхто не повірить.

– Женя права! – твердо сказав Бандерас.– Мусимо спробувати. Може, хто й повірить.

– Тільки час марно згаємо,– не погодився Кравцов.

– І загинемо! – підтримала його Яна.

– У моїй групі було троє бійців,– ледь стримував гнів Бандерас.– Вони віддали життя за вас, навіть не знаючи, хто ви. А ви своїх рятувати не хочете! – закричав Антон.

Запала тиша.

– Батьку, Антон правий,– першим озвався Льоха.– Хто захоче – почує. Треба діяти.

– Вперед! – наказав Бандерас.– Маємо не більше десяти хвилин. Спрямовуйте всіх у яр, за дамбою.

Содом і Гомора

Машина Манекена зупинилася в яру біля лісосмуги. Тут стояли два замасковані армійські «Урали» з реактивними установками «Град», навколо яких метушилися військові в балаклавах та формі без знаків розрізнення. Яр проліг якраз між Веселим і табором українського батальйону, який, згідно наказу, мав залишити позиції.

Не встиг Манекен вийти з машини, як до нього підбіг командир ракетної батареї з рацією.

– Усе готово, товаришу полковник! – доповів він і передав рацію Манекену.

ГРУшник вдихнув на повні груди духмяне повітря українського степу й подивився у бік села, на яке були націлені смертоносні «Гради». Манекен відчував владу над десятками людських життів. Це збуджувало професійного терориста і вбивцю. Залишалося віддати наказ.

Тим часом селяни готувалися до завершення ще одного робочого дня. Більшість у домівках дивилася по телевізору новини, щоб потім обговорювати їх із сусідами, коли спадуть прохолодні вечірні сутінки. Дехто блукав вулицями, чи повертався додому. І тільки Кравцов, Яна та Бандерас із Женею бігали селом, намагаючись попередити й урятувати людей.

– Сусіди! Люди! Село буде обстріляно! Рятуйтеся! – волав Кравцов, прибігши на майдан.– Рятуйте дітей і старих! Відходьте! Тікайте до яру!

Мешканці центральної вулиці визирали з вікон. Хтось скептично посміхався, а хтось лаяв Кравцова, який псував гарний тихий вечір. І тільки деякі, хто добре знали Кравцова як людину спокійну та чесну, швидко збирали документи, гроші й необхідні речі та бігли до яру. Раптом посеред вулиці Кравцов натрапив на п’яного Бориса.

– Борисе, біжи до яру! Село буде обстріляне! Нас підступно зрадили. Тікай поки не пізно!

– Степане, ти напився, чи що? – насилу вимовив Борис і відштовхнув сусіда. Тоді постояв трохи, подивився на порожній будинок сільради, порожні ящики з-під харчів та кинуті мішки з піском. Щось, мабуть, до нього таки дійшло, бо розвернувшись, Борис швидко попрямував до свого дому.

Яна з Льохою і Тонею, захекавшись, теж поспішали вулицями села від хати до хати.

– Тікайте із села до яру! По нас стрілятимуть!

– Укри, стрілятимуть?! – занепокоїлася тьотя Валя, яка поверталася додому з баклажкою води.

– Деенерівці! Біжіть, якщо жити хочете.

– Брехня! – безапеляційно проказала тьотя Валя.

– Наші по нас не стрілятимуть,– відповідали зомбовані телевізором люди.

А тим часом у яру кадровий російський полковник, якого тут начебто не було,– Манекен, подивився на свій коштовний годинник.

– Вогонь! – пролунав по рації його короткий наказ.

Замайоріли сигнальні білі прапорці. Армійські «Урали» здригнулися й у бік Веселого з ревом полетіли реактивні снаряди із двох установок «Град».

– Боже, що це? – встигла проказати тьотя Валя перед тим, як у її будинок влучила ракета.

– Тільки не це! – подумав Юрко, побачивши перед собою потужний вибух.

– Росія…– було останнім словом дільничного Бориса, якого розірвало разом із машиною, у яку він намагався завантажити телевізор.

«І Господь послав на Содом та Гомору дощ із сірки й огню, від Господа з неба.

І поруйнував ті міста, і всю околицю, і всіх мешканців міст, і рослинність землі»[9].

Примирення

Над Веселим здіймався густий чорний дим. Було чутно поодинокі вибухи з боку сільради, де бойовики за наказом Манекена навмисно залишили вибухівку. Так краще для телевізійної картинки. Усе було зроблено професійно, щоб середньостатистична російська або проросійськи налаштована людина жахнулася, побачивши звірства українських карателів.

У яру під бетонною дамбою встигли заховатися близько двох десятків селян. Ті, що повірили у неможливе, і залишились живими. Усі лежали, позатулявши тілами дітей, боячись поворухнутися. Коли вибухи припинилися, Степан Кравцов перший підвівся і зійшов на дамбу.

– За що така кара, Господи? – підвів очі до неба, побачивши зруйноване село.

Кравцов відчув, як до горла йому підкотив клубок.

– Де ж ми тепер житимемо? – це питання турбувало селян, які з жахом дивилися на те, що залишилося від їхніх домівок.

– От фашисти! Мало їм маршрутки було. Усе село рознесли, бандерівці! – обурювалася тьотя Люба.

– Це не фашисти стріляли, а деенерівці,– пояснював пригнічений Кравцов.– Кадировці чи росіяни, хтозна?

– Посоромся, Кравцов! Вони ж Свєточку розстріляли! – не вгавала тьотя Люба.– Твій же син – Льоша за Новоросію воює! Його запитай, хто маршрутку із твоєю сестрою підірвав?

Усі втупилися в Льоху, який сидів поруч з Яною та Тонею. І Льохі серед людей привиділася загибла тітка Катя, яка з докором дивилася на нього.

– Звідки йому знати? – зітхнув старший Кравцов.

– Знаю, батьку! Це не укри! Я маршрутку підірвав!

Кравцов, Яна й усі інші не розуміючи дивилися на Льоху.

– Кепський жарт, Льохо,– спробувала розрядити ситуацію Яна.

Хотіла була обійняти Льоху за плечі, але він відсторонився.

– Я не жартую! – закричав Льоха.– Це я… я маршрутку… не укри!

Степан Кравцов відчув слабкість, у нього підломилися ноги.

– Ти? – насилу вимовив дядько Степан.– Як це?

– Із гранатомета.

– Але… Льохо, синку… Там же сестра моя була, Катя – твоя тітка.

Кравцов сів на землю й обхопив руками голову. Яна, котра стояла поруч із Льохою, інстинктивно відсунулася, у її очах Льоха побачив жах.

– Так, я вбивця! Фашист! Каратель! – прокричав Льоха.

Він стрімко видерся на дамбу. Ніхто не намагався його зупинити. Усі мовчали. Приголомшений Кравцов стояв серед односельців і дивився услід синові.

– Дядьку Степане, це всі? – несподівано почувся голос Бандераса.

– Що? – здригнувшись, обернувся Кравцов.

Неподалік стояли Женя й Антон, який тримав у руці ланцюг із переляканим Буцефалом. Побачивши хазяїна, пес зрадів.

– Питаю, це всі, хто врятувався?

– Усі, хто повірили,– прохрипів Степан.

– Де Льоха?

Кравцов опустив голову і заплакав.

– Яно, що сталося? Де Льоха?

Яна вказала рукою на поле.

– Там.

– Але ж там міни! – вигукнув Бандерас і кинувся туди.

– Він убити себе хоче! – заридала Яна.

Бандерас швидко наздогнав Льоху, який повільно просувався мінним полем. Намагаючись ступати по Льохиних слідах, Бандерас пішов за ним.

– Льохо, стій! Тут мінне поле!

– А мені байдуже!

– Зупинись! Зі смертю граєшся!

– А тобі що?! Я ж сепар! – сумно посміхнувся Льоха.– Це моя справа і моє поле!

Раптом із-під Льохиних ніг в небо зі свистом злетіла яскрава жовта ракета. Він зачепив сигнальну міну. Бандерас машинально присів, Льоха завмер. Скориставшись цим, Антон зробив кілька кроків і наблизився до Льохи.

– Якщо не зупинишся, підірвемося разом! А я помирати не хочу… Мене дівчина чекає, кохана. І тебе теж!

– Я тітку свою вбив! Нехай Бог вирішує, жити мені після цього чи ні! – істерично вигукнув Льоха і зробив крок.

Бандерас почув, як щось клацнуло, і миттєво присів. Звук свідчив, що Льоха наступив на міну, цього разу не сигнальну, але вибуху не було.

– Стій, ані руш!

Льоха слухняно застиг на місці. Ще кілька кроків, і Бандерас опинився поруч.

– Іди геть, Антоне. Мені кінець,– прошепотів Льоха.

Бандерас не зважав. Присів і, обережно відгорнувши землю, побачив протитанкову міну ТМ-62М із детонатором МВЧ 62. Така міна спрацьовує лише за ваги понад двісті кілограмів. Але що клацнуло?

– Іди, поки не пізно. Усім полегшає, якщо я сконаю,– не вгавав Льоха.

– Не гніви Бога. Якщо вижив після вибуху, виходить потрібен! – Бандерас придивився до міни.

– Кому? – іронічно запитав Льоха.

– Батькові, Яні!

Льоха замовк, а Бандерас дістав ножа й дуже обережно почав обкопувати міну. Вона лежала в землі під кутом, ніби на камені. Відгорнувши руками землю, Антон побачив під протитанковою міною, ще одну, маленьку – протипіхотну міну російського виробництва МС-3, заборонену для використання. Вона і клацнула, а не вибухнула тому що така міна спрацьовує не коли на неї наступили, а коли прибираєш вагу. Отакий смертельний подарунок українським саперам від російських братів. Бандерас набрав повні груди повітря, порахував до десяти, щоб заспокоїти нерви, зібратися з думками і вирішити, що вдіяти.

– Я вбивця,– проказав Льоха, ніби присуджуючи собі вирок.

– Льохо, ти сповістив про Ходока й урятував людей! – підбадьорював Бандерас друга. А сам подумав, що «сюрприз» не повинен вибухнути, коли Льоха забере ногу, адже вага протитанкової міни достатня аби втримати механізм.

– Ні… це ти їх урятував! – заперечив Льоха.

– Ми разом їх урятували. Чуєш? – Бандерас різко прибрав Льохину ногу з міни.

Вибуху не було.

– Усе, страшило, годі ворон лякати! Ходімо! – обійнявши врятованого друга, мовив Бандерас. Раптом Льоха заплакав.

– Пробач, Антоне…– несподівано проказав він українською. Бандерас відчув, як його очі наповнюються слізьми.

– І ти пробач, братику. Помилитися кожен може. Як у болото впасти. А от далі… Вирішуй, тонути чи вибиратися! – промовив Бандерас.

Антон глянув у бік Веселого. Вулиці, хати, майдан – усе було зруйноване «Градами» та вибухівкою. У рідне село Бандераса по-справжньому прийшла війна.

«За що така кара? Хто винен у цьому? Місцеві, які так старанно кликали сюди російські війська? Політики, що стільки років були байдужими до тутешніх мешканців? Російські найманці, що приїжджають заробляти на чужому горі? Кремль зі своїми імперськими амбіціями? Росіяни, які не бунтують проти війни, яку розпочав їхній уряд? Усі винні!» – розмірковував Антон.

Бандерас відчував і свою провину. Адже йому теж майже двадцять років було байдуже до села та рідної матері.

На дамбі стояли селяни, яких Бандерас урятував разом із Льохою, Яною, дядьком Степаном, а також бійцями своєї групи – Індіанцем, Говерлою та Мореманом. Із усієї групи серед живих залишився він один. Отже його головну місію ще не виконано. Війна триватиме, доки таких, як Ходок і Манекен, не буде знищено. До повного звільнення України від кровожерливих найманців сепаратистів! Бандерас твердо знав, що швидко повернеться в АТО. Тільки відвезе додому та поховає своїх хлопців. Бандерас повернеться, щоб захищати інші села і людей, із якими навіть незнайомий. Бо Україна єдина! Це його рідна земля, яку потрібно захищати, ціною власного життя.

1

Плюс – термін, поширений серед військовиків у зоні АТО, запозичений у радіозв’язківців, має багато значень, як от: слухаюсь, згоден, виконую, все добре та чимало інших.– Прим. ред.

2

Бобри – сапери.– Прим. авт.

3

СВД – снайперська гвинтівка Драгунова, під набій 7,62 мм, була прийнята на озброєння в радянській армії ще з 1963 р.– Прим. ред.

4

РПГ – ручний протитанковий гранатомет, має кілька типів, сучасна зброя для враження всіх видів сучасних танків, броньованої і неброньованої техніки, та живої сили ворога в оборонних спорудах.– Прим. ред.

5

КУНГ – абревіатура, що означає – кузов уніфікований нульового (нормального) габариту; тип закритого кузова-фургона для вантажних автомобілів, що були на озброєнні армії СРСР і армій країн Варшавського договору.– Прим. ред.

6

Балабаси – смаколики, щось смачне з їжі.– Прим. авт.

7

«Нона» – артилерійська система калібру 120 мм. Модель 2Б16 містить у собі можливості гармати, гаубиці та міномета.– Прим. ред.

8

Гуманітарка – гуманітарна допомога (продукти харчування, ліки, вода).– Прим. авт.

9

Біблія. Бут. 19:24-25.

Content

Дзюба Сергiй
ПОЗИВНИЙ “БАНДЕРАС”

Бандерас, Індіанець, Мореман і Говерла

Капітан Антон Саєнко – позивний «Бандерас»

Сержант Андрій Башков – позивний «Індіанець»

Рядовий Сергій Коржук – позивний «Говерла»

Бандерас, Купол, Чорний і Батя

Рядовий Максим Горшков – позивний «Мореман»

«Градина»

Бандерас. Бійка з кращим другом

Безглузда смерть

Бандерас. Убивство сержанта Музики

Мореман. Прокол

Бандерас, Ірина док

Похід за сигналками

Бандерас, Чорний

Зиндан

Індіанець. Важлива інформація

Бандерас. Таємнича фігура

Яр

Бандерас. Повернення у Веселе

Продавщиця

Бандерас. Зустріч з Яною

Перша зачіпка

Бандерас. Новий підозрюваний

Яна і Свєтка

Несподівана зустріч

Маршрутка

Бандерас. Арешт друга

Індіанець. Знаходження Коваленка

Добрі наміри

Диверсант

Волонтери

Бандерас, Женя

День народження Бороди

Сонячного ранку

Штурм блокпоста

Бандерас. Дільничний Борис

Зниклий десантник

Ключовий свідок

Обстріл

Момент істини

Бандерас. Пісна юшка

Мореман. Фатальна помилка

Дорогою до лікарні

Бандерас. Розплата за недбальство

Повернення до «своїх»

Гуманітарна допомога

Мрія ЛьоХи

Давні знайомі

Бандерас. Манекен

Мореман. Важливий птах

Жага вбивати

Бандерас. Затримання Ходока

Без права на життя

Звістка про обстріл

Содом і Гомора

Примирення

1