Круторогов Кирило

Бомбардир

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо -і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Імена героїв і деякі події в цій книжці є вигаданими й ніколи не відбувалися насправді. Тому будь-які збіги назв, ситуацій та імен – випадкові. Водночас автор вважає, що багато проблем українського футболу йому вдалося відобразити досить переконливо.

ПЕРЕДМОВА

Футбол – феноменальна гра, яка підкорила всю планету. Для багатьох його шанувальників це щось набагато більше, ніж просто вид спорту. Тому що в основі футболу – чесна боротьба, а кожний матч – справжня драма, що в ній будь-який учасник за дев’яносто хвилин проживає ціле життя, насичене подіями й конфліктами. Але магія футболу не закінчується з фінальним свистком судді, вона сягає далеко за межі поля для цієї дивовижної гри, і часом найважливіше й найцікавіше відбувається за лаштунками, у повсякденному житті тих, хто дарує нам насолоду своєю грою.

Сьогодні, у добу Інтернету, ми можемо цілодобово стежити за матчами, які відбуваються на всіх п’яти континентах. Преса пропонує нам ретельний аналіз дій гравців на полі, докладну статистику. Про футбол і футболістів знято чимало фільмів – художніх і документальних. Видано безліч довідників, енциклопедій і біографій видатних спортсменів. Але художня література, передусім в Україні, досі здебільшого обминала улюблену гру мільйонів. Ось чому «#Бомбардир» – одна з найперших і, на мій погляд, удалих спроб подивитися на український футбол ізсередини, зрозуміти, яку ціну доводиться платити за сходження на ті вершини, що про них мріють усі хлопчаки, які вперше ступають на ігрове поле.

Адже футбол – це не тільки перемоги, слава, контракти й гонорари зірок. Це також каторжна праця, самовідданість, жорстокі травми, розчарування і втрати. Це безупинне змагання передусім із самим собою, це особливі проблеми та спосіб мислення, це фанатична віра в успіх і відмова від безлічі радостей, які дарує людині звичайне життя.

У цьому – головна тема роману Кирила Круторогова.

Ігор Бєланов, володар «Золотого м’яча-1986»

Моєму батькові

Глава 1

«Хочеш схуднути без дієт і фізичних навантажень? Телефонуй!»

«Опанувати англійську за місяць? – Ми знаємо, як!»

«Потрібні гроші? – Не проблема!»

Ну й хто ще ведеться на оцей безкоштовний сир?

Поки ескалатор станції «Хрещатик» несе мене вгору, в очі лізуть незліченні лайтборди.

Хоча… За день тут проходять десятки тисяч, і вже напевне знайдеться десяток чи й більше таких, хто вірить, що бажання виконуються самі собою. Поки вони валяються на дивані з ноутбуком на череві, зайняті тим, що строчать пости у Фейсбуці.

Я посміхнувся.

Інше питання: а якщо прикинути, скільки часу я згаяв, стоячи на ескалаторі й тупо роздивляючись навсібіч? Вистачило б і на англійську, і на багато іншого.

За мої неповні п’ятдесят два – декілька місяців, не менше. Особливо тут, на довгому ескалаторі «Хрещатика», яким користуюся найчастіше.

У дитинстві звідси починалися неквапливі прогулянки з батьками головною вулицею. Вистави в Театрі юного глядача, куди нас водили всім класом. А п’яні веселі тури місцями гулянок у дні стипендії в студентські роки? Аякже. Не біда, що потім у кишені лишалися самі дрібняки – дотягнемо, не звикати!.. Ну і, ясна річ, стадіон «Динамо». Те, що основний склад киян тут практично ніколи не грав, не мало значення. Просто я любив це місце. Густе зелене обрамлення трибун улітку, жовто-золотаве – восени. Алеї Маріїнського парку поблизу. На «Динамо» взагалі особлива атмосфера. Якась по-домашньому затишна…

Вивільнившись із задушливого метрополітенівського нутра, я жадібно ковтнув свіжого повітря – і відразу закашляв. Хрещатик потопав у сірій імлі. Десь у передмісті тліють торф’яники, плюс дрібний, майже непомітний, але безупинний дощ. Ніби втрапив на попелище, звідки щойно поїхали пожежники, заливши все к лихій годині й розкидавши жар.

Субота. Друга половина дня саме починається. Місто принишкло, перечікує післяп’ятничне похмілля. Жодного затору. Кількість машин на дорогах дозволяє «мчати» зі швидкістю кілометрів п’ятдесят за годину. То й за це спасибі.

Я повернув праворуч і неквапливо попрямував у бік Майдану. Не найкращий час для прогулянки, відверто кажучи, але вже ліпше так, ніж сидіти вдома на самоті, поглядаючи час від часу у вікно: як там погода? Тим більше що я маю мету, так би мовити, пункт призначення.

Площа після кривавих подій Євромайдану втратила колишню легку й святкову атмосферу, і то, схоже, назавжди. Портрети трагічно загиблих майданівців, імпровізовані меморіали, згаслі лампадки, мокре каміння.

Мимоволі защемило серце, коли ступив на оновлену бруківку. Але зупинятися не став – навпаки, прискорив крок.

До початку матчу зовсім трохи, не більш як півгодини.

Якось так склалося, що в нас, в Україні, основна маса вболівальників приходить на стадіон уже після стартового свистка і залишає свої місця хвилин за п’ять до закінчення першого тайму – щоб не стояти в черзі до вбиральні. Потім іще чверть години в черзі по пиво – і повернення на трибуну в розпал другого тайму… Під час матчу така міграція публіки відбувається постійно, стадіон схожий на розворушений мурашник, і загалом не так важливо, що робиться на полі. Зрештою, що таке футбол? Привід випити, погорлати від душі, зчепитися з таким самим, як ти, посперечатися, вихлюпнути все, що накипіло, і звалити зі стадіону, хрускаючи соняшниковим лушпинням під підошвами кросівок.

Утім, матч, на який я йшов, обіцяв бути інакшим. На іграх «Динамо-2» публіки майже не буває, хоча в команді зібрано найкращу молодь київського гранда. Перша ліга не рівень для розбещених столичних фанів. На таких іграх тусуються лише десятки зо два ультрас, які не перебирають харчами й готові підтримувати будь-яку команду, що грає з літерою «Д» у ромбі на грудях і двома зірками над ним. Ще – декілька працівників клубної прес-служби, два-три колишні гравці основного складу «Динамо» і стільки ж спортивних журналістів із тих, що трохи посунулися дахом на футболі. Щось подібне до міських божевільних. Вони відвідують будь-які ігри незалежно від їхнього статусу й значущості. Ну й жменька літніх уболівальників. Хлопчаків, у яких очі загоряються, коли вони бачать м’яч, газон і все те, що на ньому відбувається, не беремо до уваги – їх завжди вистачає.

А от себе мені до якої категорії віднести? Мабуть, до жодної… З одного боку, я журналіст, останні років десять регулярно пишу про футбол… Але взагалі я інженер-будівельник, ще й із солідним стажем. Просто на якомусь етапі, після перетину позначки в сорок років, довелося все почати спочатку. І річ не в кризі середнього віку, а в найбанальнішій кризі в галузі будівництва. Яка заморозила купу потенційно прибуткових проектів, після чого знайти постійну роботу стало складно. Природно, сімейні проблеми, п’яте-десяте… Врешті дружина подала на розлучення, забравши із собою доньку-школярку. Нашу трикімнатну на Печерську, що дісталася мені від батьків, довелося розміняти на дві менші – на протилежних кінцях «червоної» гілки[1]. «Щоб навіть випадково нам із тобою не перетинатися»,– заявила дружина.

Самота мене не зжерла. Хоча якийсь час пив, не без того. Але потім футбол, який раніше був для мене чимось на кшталт хобі, став невід’ємною частиною життя. А почалося з того, що одного разу я випадково потрапив у фан-сектор на перший матч сезону – «Динамо» проти «Волині». Молодий сусід запропонував сходити безкоштовно. Часу в мене було вдосталь, то я й погодився. А на трибуні познайомився з хлопцями, багато з яких були вдвічі молодші. Наступного тижня вони потягли мене, безробітного й не обтяженого нічим, крім аліментів, сплачувати які мені не було з чого, на виїзний матч проти «Чорноморця». Липень, суха спека, Одеса, море…

Якось само собою вийшло, що, втягнувшись, хоч і не особливо ганяючись за результатом, я «пробив золотий сезон»[2]. Від Донецька до Ужгорода й від Одеси до Луцька. Не витративши при цьому ані гривні. Незліченні електрички, які у фанів звуться «собаками», якісь мутні домовленості з провідниками плацкартних вагонів, ночівлі в чиїхось знайомих, кілька затримок, кілька ночей у «мавпятнику», горілка, яку охоче підносили «старшому побратимові»… Хлопцям, гадаю, було по приколу – старий дядько мотається з ними, нічим не обтяжує, не ниє, а часом навіть може щось підказати: хоч який, а досвід.

А для мене це було як друга молодість.

Адже що таке, по суті, фан-сектор? Сотні й тисячі голосів, які зливаються в один. Однодумці, які мають свої правила й закони. А водночас – безліч особистостей. За межами стадіону кожен живе власним життям, має свою долю, родину, роботу. Там повно людей найрізноманітніших професій, соціального статусу й достатку. І коли вони перетинаються між собою, рано чи пізно трапляються несподівані речі.

Так вийшло й зі мною. В одній досить нетверезій компанії мене познайомили з симпатичним, уже досить літнім чоловіком, який виявився головним редактором відомого на той час тижневика «Територія футболу». Діло було в травні, до закінчення сезону лишалося всього кілька турів. Ми програли важливий виїзний матч «Дніпру», відрив від «Шахтаря», що дихав нам у потилицю, скоротився до трьох очок. Усі були в напрузі. До поїзда лишалося кілька годин. Дружні «Динамо» фани «Дніпра» покликали нас на чиюсь квартиру. Запросили й редактора – провести час до від’їзду.

Я його впізнав одразу – бачив фото в шапках журнальних статей. Писав він енергійно, змістовно, а головне – завжди був готовий до дискусії мало не з будь-якого питання. Ми з ним зчепилися через якийсь незначний привід, помалу завелись і врешті, кинувши компанію, перемістилися на крихітну кухню, де ще довго горлали один на одного, не дуже стежачи за лексикою, як і має бути в людей інтелігентних, але емоційних, напідпитку.

Редактор «Території» виявився моїм ровесником. Так само, як і я, він не мав фахової освіти – прийшов у спортивну журналістику з технарів. І коли його аргументи вичерпалися, він раптом запропонував мені, якщо вже я так завзято відстоюю свою точку зору, викласти її на папері.

Спершу я не звернув уваги на цю пропозицію, сприйнявши її за сарказм: мовляв, язиком ляпати під мухою всі вміють, а на що конкретно здатний ти, розумнику? Можеш зрозуміло написати про футбол? Давай, пиши, подивимося. Ні? То й мовчи.

Пізніше, уже на тверезу голову я все-таки пригадав фінал тієї суперечки. І раптом сповнився амбіцій. Написав про все, про що ми з ним вели мову в тій кухні у Дніпрі, відніс до редакції… І от уже дванадцять років працюю в «Території», останні роки – на посаді заступника головреда.

Тепер ми сперечаємося в редакції. У тому самому тоні. Так, що співробітники глибше втискають у вуха навушники і врубають звук на повну.

Приводів для дискусій у нас вистачає. Наша «Територія футболу» – редакційний офіс, вісім на сім метрів, але взагалі простір цієї гри – усі п’ять континентів, крім хіба Антарктиди. І так уже повелося, що в Україні ми з ним уболіваємо за «Динамо», а з закордонних – я за «Манчестер Юнайтед», а його симпатії належать «Ліверпулю». Це саме собою вже підстава для конфліктів, навіть у дні, коли ці клуби не зустрічаються один з одним. Проте мерсисайдці[3], попри всі свої переваги й страшенно дорогі трансфери, уже багато років поспіль не мають серйозних трофеїв. Так що на тлі вічно розчарованого начальства я почуваюся на коні. Як тут не лютувати?

Коли 2008-го «Манчестер Юнайтед» грав із «Динамо» в Лізі чемпіонів, я був буквально в паніці: за кого вболівати? Помізкувавши, таки прийняв рішення – і пішов на матч у Києві в гостьовий фан-сектор «Червоних дияволів» з їхньою «розою»[4]. А через кілька тижнів раптом здійснилася моя давня мрія, яка колись видавалася нереальною,– і я вирушив до Манчестера в складі делегації «Динамо» як акредитований журналіст. Познайомився з британськими медійниками, побував у клубному музеї, ну й, звичайно ж, на «Олд Траффорд», найкращому, на мій погляд, стадіоні за всю історію футболу. Перед матчем я повідомив прес-аташе киян, що стежитиму за грою не з ложі преси, а з фан-сектора української команди. В обох матчах перемогли британці, забивши у ворота «Динамо» по чотири м’ячі, але чесно зізнаюся – я все одно був по-справжньому щасливий!

2013-го, коли жереб знову привів «Манчестер Юнайтед» в Україну, зробивши суперником «Шахтаря», мій вибір був очевидний – у Донецьку на «Донбас-арені» я знову сидів у секторі гостей. А от побувати в Манчестері ще раз мені не вдалося – вийшла затримка з британською візою. Та пам’ять про першу поїздку в ті краї залишилася назавжди…

Чоловікові, кажуть, належить на віку збудувати дім і народити сина. А ще – посадити дерево. Будинків, скажімо, до сорока років я збудував чимало, щоправда, не для себе; щодо дерев нічого особливого не пригадую; а замість сина народилася дочка. Напевне, тому, що я дуже хотів хлопчика, характер у неї крутий, упертіша за будь-якого пацана. Ну а несподівана поїздка до Манчестера – здійснення моєї давньої мрії – ніби звела нанівець усі минулі життєві невдачі.

Відлига в стосунках із дружиною так і не настала. Та я її й не чекав. Такі речі заново не переграєш. Шляхи наші, як вона й хотіла, більше не перетиналися. Я «одружився з роботою», загруз у ній з головою. Допізна сидів у редакції, вичитуючи верстки шпальт, дивився трансляції через супутник разом із колегами, готував матеріали. Комусь наш специфічний графік не підходив – доводилось розриватися між професією і родиною. У мене ж такої дилеми не було.

Пощастило в одному – дочка від мене не відвернулася. Бачилися ми регулярно, щонайменше двічі на місяць – у дні виплати зарплати й гонорарів у редакції. Але навіть це для неї не було важливим. Я не був у її очах невдахою – та й у власних також. А якби я залишився інженером-будівельником з убогою совковою освітою, що не зумів пристосуватися до зміни часів,– на мені можна було б ставити хрест. Тим більше що мотивації я не мав жодної, крім нескінченного торохтіння дружини через безгрошів’я…

Коли я вийшов на Грушевського, переді мною стали ампірна колонада стадіону й пам’ятник тому, на чию честь його названо. Я пригальмував, щоб трохи віддихатися. Спосіб життя в комбінації з моїми гастрономічними захопленнями останніх років давалися взнаки – схоже, настав час зайнятися собою. Щось на кшталт кросфіту, у помірних дозах. Але якщо чесно зізнатися – не дуже я все це люблю. У спорті для мене гра – все, а нескінченне повторення тих самих вправ…

Отож – саме такі, як я, і підсідають на рекламні трюки в метро на зразок «схуднути не напружуючись». Правда, для цього треба дійти до останньої межі, а мені, слава Богу, до цього ще далеко.

Площа перед стадіоном практично порожня. Десять-п’ятнадцять людей за двадцять хвилин до матчу – смішно казати. Проте дехто з тих, що тупцювали під трибунами, таки звернув на мене увагу. Може, бачили мою фізіономію в журналі або в якомусь із футбольних телешоу, куди мене час від часу запрошують. А може, просто часто впадав в око на стадіонах у різних кінцях міста.

Я кивнув, мені закивали у відповідь. Дехто з усмішкою – мабуть, вирішили, що перед ними один з футбольних ветеранів.

І вся ця впізнаваність – тільки тому, що я намагаюся побачити якнайбільше матчів «живцем». Принаймні тих, що відбуваються в Києві. «Динамо» приймає суперників на величезному «Олімпійському». Донецький «Олімпік» через бойові дії на сході країни вимушено проводить домашні матчі на стадіоні імені Банникова. «Оболонь-Бровар», симпатична команда, грає на власному затишному стадіончику в спальному районі. Там завжди можна потішити себе свіжим і недорогим пивом. «Броварі» в курсі, чим залучити глядача. Іноді їжджу й у Конча-Заспу на матчі динамівського дублю, а крім того, намагаюся не пропускати домашніх ігор «Динамо-2», особливо якщо вони відбуваються не на базі, а в Маріїнському парку. До бази далеченько на маршрутці, а мій двадцятирічний «Опель» дихає на ладан, і я намагаюся тривожити його якомога рідше…

Дощ посилився, змусивши мене поквапитися.

Усередині чаші стадіону, на біговій доріжці, без особливого інтересу стежили за розминкою гравців прес-аташе команди гостей, дівчина з прес-служби «Динамо», інспектор матчу – старий пияк із масивним перснем-печаткою, як у кіношних злодіїв у законі. З ними – директор стадіону, кремезний чолов’яга років шістдесяти, завжди підтягнутий, енергійний, з рівною південною засмагою. Ми потисли один одному руки, дівчина простягла мені протоколи матчу й кудись утекла.

– Як газон? – поцікавився я в директора.– Дренаж працює як слід?

– Самі бачите – майже в ідеальному стані.

– У вас як завжди – усе на рівні!

– На тому стоїмо…– Він усміхнувся й відразу півголосом заговорив про щось із інспектором.

Мряка не вгамовувалась, і я попрямував до сусіднього сектора. Там, на самій верхотурі, під козирком,– місця для журналістів.

– Олексію Петровичу!

Я пригальмував, озирнувся. Попід огорожею в мій бік поспішала дівчина з прес-служби «Динамо». Поруч зі мною – здорованем на зріст за сто дев’яносто, з уже окресленим черевцем і задишкою, з коротко підстриженою, але вже сивуватою бородою,– вона здавалася зовсім крихітною й тендітною. Така собі Дюймовочка.

– Тобі чого, красуне?

Дівчина трохи зашарілася.

– Бачила ваше інтерв’ю з Гайдуком…

– Ну і як тобі?

– Найвищий пілотаж! – Вона всміхнулась і миттю змахнула усмішку.– Як він у вас розкрився…

– Розкрився? Та де! Банальне портретне інтерв’ю.

– Це для тих, хто не в курсі. Самі знаєте, як він тікає від журналістів. Не зносить узагалі. А з вами…

– Ну й що, по-твоєму, такого сенсаційного він наговорив? Нуль.

– Не має значення. Крок назустріч – уже прогрес… Як він вам здався віч-на-віч?

– Нормальний. Тримає дистанцію, не вихваляється. Не вдає із себе суперзірку.

– Ну нічого. Перебереться до Іспанії, як Коноплянка, там його за дві секунди медійники обламають. Заговорить, ще й як.

– Я чув, ним в Англії цікавляться…

– Думаєте, в Англії в нього вийде?

– Чому ні? Він же як бульдозер. Таким і залишиться – хоч в Англії, хоч в Іспанії. Важче, звісно, буде, ніж удома. Тут на нього вся команда працює, та й суперники слабші. Але, гадаю, хлопець не пропаде… Як там твої підопічні сьогодні, живі-здорові?

– Здебільшого. Тільки Солдатов ще відновлюється після травми. Ну й Торохтій відбуває дискваліфікацію.

– Добре, подивимося, що в них сьогодні вийде…– Я став підніматися на трибуну, щоб нарешті сховатися від вогкої мряки.

Під козирком уже розташувалися тренер молодіжної збірної, що, як завжди, ігнорував закриту VIP-ложу, і кілька моїх досить похмурих колег. На обличчях – ані грама позитиву. Чи то занадто бурхливо провели вечір п’ятниці, чи футбол Першої ліги не схиляє до веселощів.

– Привіт, Петровичу!..

– І вам, панове! – Мені довелося зробити паузу, щоб віддихатися після сходження.– Ну, хто кого сьогодні: наші ваших чи ваші наших?

– Або перемога, або нічия, або поразка,– ледачим тенорком відгукнувся худий блондин з інтернет-видання.

– Петровичу, і як тобі Гайдук? – утрутився щокатий вусань зі щоденної «Спортивки».

– Хлопець як хлопець. А в чому річ?

– Ну, ти ж інтерв’ю з ним усе-таки зладив.

– А… Та все як зазвичай. Головне – футболіст від Бога! І голова світла.

– Справді?

– Я не штатний психолог, але загальне враження – хлопець просто шаленіє від футболу. Тепер це рідкість. Наша, так би мовити, відповідь Роналду.

– Теж порівняли! – устряв блондин.– Роналду на власній персоні зациклений. Подейкують, що він, до того ж, іще й гей. А Гайдук – тихар. Його в жодній соцмережі нема. І по сотні фото в «Інстаграмі» не постить.

– Думаєш, це має таке значення?

– Має чи не має, але паблік у Фейсбуці або персональна сторінка можуть багато про що розповісти.

– Годі, мужики, команди вже на полі!..

Матч видався так собі – хоча нічого особливого й не очікувалося. Динамівці буквально вигризли мінімальну перемогу над дебютантами ліги. Ті довго сперечалися з арбітром, і на цьому все скінчилося. Без бійок, пенальті й вилучень. Як рядовий день на оптовому ринку.

Післяматчеву прес-конференцію я вирішив проігнорувати. Нудотні скарги головних тренерів – те ще видовище, нічого нового в них немає. Тим більше що я поспішав. О п’ятій почнеться матч «Манчестер Юнайтед» – «Вест Хем». Такі трансляції я ніколи не пропускаю. І намагаюся дивитися не вдома, не в редакції, а в колі київських фанів «Червоних дияволів» за келихом пива.

Ці люди, як і фани «Динамо», набагато молодші за мене. Зазвичай ми збираємося в одному з пабів на Майдані. Там я можу дозволити собі забути про вік, професію і просто стежити за грою, дістаючи чисте задоволення.

Завалившись до закладу, я, одначе, не виявив там жодного знайомого обличчя. Навіть за стійкою. Більшість столиків була порожня – мабуть, іще рано, і тільки двоє пом’ятих мужичків, що сиділи біля телевізора, тужно мочили носи у своїх келихах. Таким узагалі начхати, хоч там що відбувається навколо.

Я вибрав місце на диванчику прямо навпроти екрана, на який проектувалося зображення. Попросив офіціанта перемкнути з «Футбол-1» на «Футбол-2», замовив літр світлого і, позбувшись нарешті важкого портфеля з паперами й ноутбуком, улаштувався зручніше. І тільки-но ковтнув, як заверещала моя бувала в бувальцях «Nokіa».

«ДОЦЯ» – повідомив дисплей.

«Головне – точно обрати момент!» – пробурмотів я крізь зуби. Зітхнув, прийняв виклик і зовсім іншим тоном вимовив:

– Привіт, рідна! Як ти там?

– Привіт, тату! Все гаразд. Тільки-но закінчилися пари.

– У суботу?

– Ну! Гризу граніт шість днів на тиждень.

– Мати що, не може нагодувати тебе чимось їстівнішим?

– Де їй! Вона вічно на роботі. Так що найчастіше годую її я.

– Може, і до мене як-небудь зазирнеш, що-небудь зготуєш?

– Ще чого! Мені до тебе не дорівнятися. До речі – наступного разу сподіваюся на твій фірмовий плов.

– З родзинками?

– Ну… Я, до речі, чого телефоную,– з її голосу зникла грайливість.– Скоро день студента, і я…

На екрані пішла трансляція з «Олд Траффорд». Відразу перемкнувшись, я слухав упіввуха.

– …розраховую на твою спонсорську допомогу. Як-не-як – професійне свято.

– І на скільки ж розраховуєш?

– Тисячі на чотири.

Я поперхнувся.

– Софіє, це ж натуральний рекет! Журналісти, особливо спортивні, не такі забезпечені люди, як здається читачам.

– Тату, ну ти ж у курсі: я не читаю «Територію».

– Дякую за відвертість! Але суть від цього не змінюється.

– А ще говорять, що журналісти продаються…

– Ти тільки скажи, хто покупець. Я хоч зараз.

– Отже, мені на тебе не розраховувати? – голос дочки впав, у ньому вчулося роздратування.

Якщо цей пасаж моментально не спростувати, доведеться відчути себе останнім мерзотником, який кинув напризволяще дружину з безпомічною дитиною. Чого-чого, а вже маніпулювати мною, і то найбільш безвідмовними способами, мати її навчила.

– Що-небудь спробуємо придумати,– приречено пробурчав я.

– Татку, я тебе люблю! Бувай!

– І я теж!

Мій голос завис у порожнечі – дочка вже встигла відключитися.

Настрій відразу скис. До найближчої виплати понад тиждень. І якщо відняти з неї чотири тисячі, на життя залишиться мінімум. Є, звичайно, заначка на чорний день, не дуже велика. Але не той це випадок, щоб її чіпати.

У результаті я розтяг літровий келих на всі дев’яносто хвилин матчу. Свого роду репетиція майбутніх обмежень – і покарання самому собі за м’якотілість. Та й улюблений «Манчестер Юнайтед» не порадував – гра вийшла блідою, як над силу…

Удома я нашвидку поїв. Особливо заморочуватися не став: відварив макарони, змішав із залишками вчорашнього жульєну і за дві секунди ум’яв солідну порцію. На десерт зварив кави, а вівсяне печиво й зефір завжди є на полиці.

Я й справді в останні роки полюбив готувати. Інколи міг витратити купу часу й грошей на щось вишукане. Гостям – а вони траплялися нечасто – мої страви подобалися, їх нахвалювали. А з власним шлунком я завжди жив у злагоді, звідси й зайві кілограми.

Прихопивши чашку, я ввімкнув ноутбук і засів писати звіт про матч для журналу. Стаття пішла з ходу. Матеріал цілком склався вже в голові, а друкувати я міг навіть у цілковитій темряві. Три з половиною тисячі знаків – як із гармати.

Надіславши звіт головредові, я відкрив пошту, виявив кілька непрочитаних вхідних, але згадав, що кава майже охолола, і відклав їх на потім. Коли я знову повернувся до дисплея, на ньому миготів ярличок Skype.

«Скайпом» я користувався нечасто, але він стояв на автозапуску, і я ніби завжди був онлайн. Насправді я лише зрідка зв’язувався за його допомогою з давніми інститутськими приятелями. Для цього був потрібний особливий настрій: скажімо, накотить туга або дістане бажання випити – просто так, без приводу. Одному якось ніяково, а так наче в компанії.

Між іншим, не мій винахід. До цих цифрових застіль привчили мене самі приятелі. Бачитися в реалі вдавалося рідко, часу всім бракувало. Закінчивши КІБІ[5], багато з нас роз’їхалися – тоді ще діяв розподіл – або просто повернулися в рідні краї. Кар’єру в будівельній сфері ніхто не зробив – так, дрібний бізнес. Тільки один із нас став якимось поважним чиновником у Росії – чи то у Вологді, чи то у Волгограді.

У «Скайпі» виявилося повідомлення. Писав Кайл Робсон, оглядач одного з манчестерських спортивних видань – ми з ним познайомилися ще під час моєї поїздки до Англії. По суті, він займався тим самим, що і я, до того ж, був у курсі всіх клубних справ «Манчестер Юнайтед». Завдяки цьому знайомству мені іноді перепадала якась ексклюзивна інформація. Періодично ми листувалися та обговорювали матчі «МЮ»: Кайла цікавив погляд збоку. Так чи інак, у своїх публікаціях він час від часу посилався на мою думку. Від відеодзвінків довелося відмовитися – користі ніякої: я дещо розумів з того, що каже мій знайомий, але сам висловлювався переважно жестами. А в Манчестері мені довелося тягати з собою те саме дівчисько з динамівської прес-служби як перекладачку – навіть до пабу, де ми з ним урешті неабияк набралися.

З текстами було легше – я регулярно переглядав англомовні спортивні сайти й помалу опанував термінологію. Та й більшість повідомлень Кайла не були складними – як-от те, що зараз було на екрані:

«Привіт. Ну як тобі гра?»

Я зайшов у Google-перекладач і набрав:

«Добрий вечір! Усе як завжди. Це не чемпіонський футбол! “Олд Траффорд” так свистів, що в Києві було чути навіть без трансляції. Правда?»

Потім я скопіював у віконці переклад і надіслав відповідь.

«Багато нових гравців. Їм потрібний час на адаптацію»,– миттєво відгукнувся Кайл.

Я заперечив:

«Але ж це не якісь посередності. Клуб витратив на них понад сто мільйонів євро».

Кайл (мені навіть почулося засмучене зітхання):

«Так, це те, у чому звинувачуватимуть тренера в разі навіть мінімальної невдачі в сезоні».

«Згодний».

«До речі, Алексе, чи не хотів би ти допомогти улюбленій команді?»

«Боюся, я застарий, щоб зіграти за “МЮ”. Чи ти пропонуєш мені місце ван Гала? – я посміхнувся, дивлячись у монітор.– Дякую за довіру, але я можу не впоратися з тиском, який мої й твої колеги чинитимуть на будь-якого наступного головного тренера. І все це через провальну роботу нинішнього!»

«Ні, я цілком серйозно!»

У спілкуванні з англійцями, особливо в листуванні, є велика проблема – труднощі з оцінкою навіть найпростішого на вигляд тексту. Важко зрозуміти, особливо до ладу не знаючи мови, що вони жартують. З іншого боку, ти можеш сприйняти фразу в іронічному ключі, тоді як в англійській вона має інше значення – стале й абсолютно серйозне. Легко втрапити на слизьке, а часом і образити людину мимоволі.

«Що ти маєш на увазі?»

«З твого дозволу, я дав твій e-maіl містерові Ґленну Бейлі. Він працює в структурі клубу. Гадаю, він має намір тобі щось запропонувати».

«Що саме запропонувати?» – я мимоволі напружився.

«Він про все повідомить у листі. Сподіваюся, ти не ображаєшся, що я поділився твоїми персональними даними?»

«Ні, звичайно, ні».

«О’кей, тоді я далі працюватиму. Хай щастить!»

Я підвівся з-за столу і пройшовся кімнатою. Глянув у вікно – уже остаточно споночіло. У жовтому світлі ліхтаря було видно, що ллє як із відра.

– У нас тут свій туманний Альбіон,– пробурчав я, зачиняючи кватирку.– Тільки з футболом гірше.

Я знову підсів до ноутбука й відкрив пошту. Спам – як і всюди.

Заробляй 500$ на день.

Нічний розпродаж.

Анонімний секс-шоп.

Нудьгуєте? Тоді зазирніть до нас.

Оксана, 28 років, підморгнула Вам.

У купі сміття знайшлося кілька повідомлень від читачів «Території». Я листувався з ними за допомогою e-maіl, бо все ще намагався триматися далі від соціальних мереж. І ще один лист – від Glenn Baіley.

Я відкрив його, скопіював текст і нетерпляче вставив у віконце перекладача. Ця історія починала мене інтригувати. Після певної адаптації це мало приблизно такий вигляд:

«Шановний пане Приходько!

Вашу електронну адресу дав нам містер Кайл Робсон із “Манчестер тудей”. Я представляю скаутську службу футбольного клубу “Манчестер Юнайтед” і відповідаю за регіон Східна Європа.

Для вас, напевно, не буде несподіванкою, якщо я скажу, що наш клуб зацікавлений у послугах нападника ФК “Динамо” (Київ) Сергія Гайдука (№ 99). Ми стежимо за багатьма талановитими футболістами по всьому світу, і Сергій Гайдук заслуговує бути серед них.

Як Вам має бути відомо, наш клуб завжди відповідально підходить до подібних рішень. Перш ніж розпочати переговори про трансфер того чи іншого футболіста, ми докладно вивчаємо все, що з ним пов’язане. Це стосується не тільки ігрових якостей і статистики. Нам важливо знати багато речей, аж до дрібниць. У тому числі: спадковість, дитячі хвороби, травми в минулому, загальний стан здоров’я. Особливості характеру. Психологічні проблеми. Проблеми з алкоголем. Проблеми із законом. Сексуальна орієнтація. Наявність постійного партнера. Як футболіст поводиться в повсякденному житті. Його звички, смаки, переваги, а також усе, що тут не згадане, але може дискредитувати клуб, якщо буде опубліковане в медіа після того, як він стане нашим гравцем.

Пан Робсон рекомендував нам Вас як одного з найкращих спортивних журналістів України. Крім того, він схарактеризував Вас як людину, для якої наш клуб, якщо можна так висловитися, небайдужий. Навіть більше: я ознайомився з Вашим нещодавно опублікованим інтерв’ю із Сергієм Гайдуком і дійшов висновку, що у Вас із ним непоганий контакт. Тому, з огляду на сказане, хочу запропонувати вам співпрацю – але на умовах цілковитої конфіденційності.

У тому разі, якщо Ви зможете надати нам максимально вичерпну інформацію про персону Сергія Гайдука, ми готові сплатити вам 8000 (вісім тисяч) фунтів стерлінгів. Окремо у ваше розпорядження буде виділено 2000 (дві тисячі) фунтів стерлінгів для покриття накладних видатків.

Якщо Ви зацікавлені в цій співпраці, будь ласка, дайте відповідь на цей лист і зазначте номер Вашої кредитної картки. Термін виконання роботи – тридцять днів, відлічуючи від дати позитивної відповіді на нашу пропозицію. Крім того, Вам треба буде підписати документ про нерозголошення умов і мети нашої співпраці. Він міститься в доданому до цього листа файлі. У разі порушення умов угоди Вам, як мінімум, буде безстроково відмовлено в британській візі.

Покладаючись на вашу порядність і з найкращими побажаннями – Ґленн Бейлі».

Я стомлено потер обличчя долонями.

Повірити в реальність такої пропозиції непросто. Розіграш? Хтось із редакції – тим більше, на тлі недавнього інтерв’ю? Але до листа дійсно було прикріплено файл, який після перекладу виявився стандартним контрактом про надання послуг із ретельно прописаними умовами співпраці, сумою винагороди й акцентом на повній конфіденційності.

Надто складно для жарту-розводки.

Я вийшов на кухню, дістав із холодильника почату пляшку недорогого коньяку, наповнив чарку й одразу її спорожнив. Усередині потеплішало. Не видихаючи, повторив, кинув до рота скибочку лимона, зажував.

У голові прояснилося. Мене охопив азарт. Ця авантюра вже не здавалася мені такою абсурдною. Аж настільки не здавалася, що я рішуче повернувся до ноутбука, знайшов у пошуковику, як ставити електронний підпис на документах, і зробив усі необхідні операції.

Потім, додавши кілька ввічливих рядків, зазначив номер своєї кредитки й надіслав усе разом містерові Ґленну Бейлі.

Глава 2

Відіспатися в понеділок так і не вдалося.

Як зазвичай, неділя видалася метушливою. Я вичитував і редагував матеріали фрилансерів, що надходили з міст, де відбувалися матчі українського чемпіонату, готував до публікації власні матеріали й коректував огляди європейських турів. Усе це затяглося до глибокої ночі.

Щойно зверстаний номер пішов у друк, головред, який посварився з дружиною і через це не поспішав додому, запропонував випити. Я розумів, як кепсько в нього на душі і як йому кортить виговоритись. І жалів – дружина в нього не янгол, ну не пощастило. Але допомагати зализувати душевні рани не мав наміру. Впорається сам, а в мене інші проблеми.

Якщо чесно – я збирався просто з ходу розробити план дій. Попри те що, навіть підписавши контракт, я досі не був упевнений у реальності його існування. І не знав, чи радіти. Тим більше що зобов’язання, яке я на себе взяв, виконати не так і легко. Подібна робота не має нічого спільного навіть із журналістськими розслідуваннями – тут не допоможуть ані уява, ані легкість пера. Цим людям у «МЮ» потрібні факти, тільки факти. Точні, які піддаються перевірці. У тому числі ті, які дехто будь-що намагається приховати. І вже, звичайно, не ті нісенітниці, які можна за дві години нарити в Інтернеті.

Гайдук абсолютно закритий, у цьому я переконався. Тим більше темнитиме й плутатиме карти його агент. Моя цікавість здаватиметься дивною. Керівництво клубу, навіть якщо надіслати офіційний запит, відбудеться відписуванням. Федерація футболу… у цієї структури взагалі вся документація під грифом «Суворо конфіденційно». Англійці ж люди допитливі, балачки й плітки їх не цікавлять. І гроші, нехай і невеликі за мірками сучасного футболу, марно витрачати не стануть. Недарма весь їхній клубний менеджмент – чітка замкнена система, механізм, покликаний забезпечувати цілковиту віддачу команди за оптимальних умов.

Словом, я позбувся приятеля-головреда, переконавши його укласти перемир’я із супротивником, а щоб він не передумав, навіть провів від нашого офісу в будинку «Преси України» до вже зачиненої станції метро «Шулявська». Туди, де він, затримавшись, зазвичай ловив якогось «бомбилу».

Дорогою назад я купив у нічній забігайлівці два гарячі сендвічі з куркою та сиром, а до них – найбільший стакан кави. Повернувшись до офісу, я сів за редакційний комп’ютер – тепер уже на самоті. У вухах дзвеніло – мабуть, тиск скаче. Утома давалася взнаки. Але розслаблятися не випадало.

Миттю впоравшись із їжею, я залпом проковтнув каву й поліз у Ґуґл із запитом «Сергій Гайдук».

Найкращий бомбардир двох останніх сезонів чемпіонату України. Найкращий футболіст України 2014-го. Гравець національної збірної.

Я відкопав купу аналітичних матеріалів, пов’язаних із його участю в окремих іграх і на певних відрізках сезону, а понад те – численні міркування журналістів щодо того, чи не час йому нарешті перебратися до Європи і в який саме клуб. Далі йшли післяматчеві коментарі самого Гайдука. Усі як один – з того розряду, коли тексти на ходу пишуть у прес-службі. Жодного людського слова. Ну й, звичайно, купа фейкових новин про ймовірні трансфери чи не в усі провідні клуби Європи, про зацікавленість у його персоні тренерів «Реала», «Барселони», «ПСЖ», «Баварії» та інше в тому ж дусі. Футбольні оглядачі навперебій цитували агента Гайдука, а сам Сергій усі хоч трохи гострі питання журналістів переадресовував до нього ж, удаючи, що нічого в цьому не тямить.

Очевидно, агент і був головний розповсюджувач цих чуток, які підігрівали інтерес до клієнта. Елементарний трюк, гра на підвищення вартості гравця. Така інформація, що насправді не є інформацією, найпершою привертає увагу вболівальників, і, відповідно, усі в плюсі – і агент, і журналісти, що публікують явно невірогідні факти. Найчастіше не безкоштовно…

Я знов забив у пошуковий рядок «Сергій Гайдук» і подивився рейтинг найчастіших запитів, пов’язаних з його іменем. Випало:

Сергій Гайдук зарплата

Сергій Гайдук дівчина

Сергій Гайдук дружина

Сергій Гайдук особисте життя

Сергій Гайдук вконтакті

Сергій Гайдук інстаграм

Нормально. Що зазвичай цікавить пересічних уболівальників і дівчат, які запали на молоду зірку? Скільки заробляє, з ким спить, як проводить час… Якщо цього немає в пресі або хоч на якомусь сайті, можна виловити якісь крихти в соціальних мережах – на те вони й мережі, тенета…

Поґуґлив «Сергій Гайдук інтерв’ю» – виявив безліч передруків моєї нещодавньої бесіди з ним – без зазначення джерела і, як водиться, без імені автора. Спливла й чиясь публікація п’ятирічної давнини – коли Сергій на правах оренди перейшов із «Динамо» в мелітопольський «Маяк», який грав за тих часів у Першій лізі. Не надто інформативно, але там виявилося коротке інтерв’ю:

«Сергій Гайдук: представляємо новачка

Про цього гравця поки що мало хто знає, але фахівці вважають його майбутньою зіркою українського футболу, порівнюючи із самим Андрієм Шевченком. Двадцятирічний нападник Сергій Гайдук прийшов у нашу команду з київського “Динамо”. І вже встиг справити враження на мелітопольських уболівальників. Нам удалося поспілкуватися з молодим нападником:

– Сергію, раді вітати вас у складі нашої команди. Розкажіть трохи про себе.

– Я центрфорвард, можу зіграти й по всьому периметру атаки.

– Вихованцем якої футбольної школи ви є?

– Гадаю, все-таки динамівської. Хоча починав у Дніпропетровську, потім трохи пограв у Харкові, тоді опинився в молодіжній команді “Динамо”.

– Ваші найсильніші ігрові якості?

– Не знаю. Питання не до мене… Скажу тільки, що найбільше люблю забивати.

– З чого почалося ваше захоплення футболом?

– Скільки себе пам’ятаю, завжди мріяв стати професійним футболістом.

– Чи підтримували вас у цьому батьки?

– Скажімо так: не були проти. Але я не хотів би торкатися цієї теми. Я прийшов у команду набути досвіду й допомогти їй перемагати. Збираюся робити це на футбольному полі, а гаяти час на розмови про особисте вважаю зайвим…

Сергій Гайдук гратиме в нашій команді під номером 99. Ми бажаємо йому успіхів і віримо, що він зможе принести чимало користі “Маяку”!»

Знову ж таки – робота провінційної прес-служби. Правда, хлопці з клубів Прем’єр-ліги теж коли-не-коли радують стилем, від якого за версту відгонить канцелярією та «Советским спортом». Незважаючи на це, я дещо занотував, скопіював усі посилання з перших десяти сторінок пошуковика, а потім перевів мало не сотню аркушів казенного паперу на роздруки. Тепер – додому.

Виспатись, як я вже казав, не вдалося. Падаючи в ліжко, я забув вимкнути мобільник, і рівно об одинадцятій підвівся від його пронизливого вереску.

Я застогнав, почекав трохи в надії, що тому, хто телефонує, набридне слухати довгі гудки, але потім однаково потягся за телефоном.

– Доброго дня, Олексію Петровичу! – почув я зовсім не знайомий, але цілком приємний жіночий голос.

– Ранку…

– Перепрошую?!

– Доброго ранку, кажу.

Дівчина на мить розгубилась, але відразу повернулася до завченого тексту:

– Мене звати Оксана, я представляю службу клієнтської підтримки «Вашого банку».

– Нехай. І що спонукало?

– Олексію Петровичу, на ваше ім’я надіслано грошовий переказ у розмірі двох тисяч фунтів стерлінгів. Відповідно до постанови Національного банку України, грошові перекази, надіслані в іноземній валюті, ви можете одержати тільки в національній валюті, тобто в гривнях. Щоденна транзакція не може перевищувати двадцяти тисяч гривень. Національним банком на сьогодні встановлено такий курс: за один фунт стерлінгів – тридцять п’ять гривень. Таким чином, на ваш поточний рахунок зараховано сімдесят тисяч гривень рівно…

Тут я остаточно прокинувся.

– У вас є до мене питання? – поцікавилася дівчина.– Я можу вам чимось допомогти?

– Ні, сонечко, дякую дуже!

Мене охопило збудження. Отже, все правда! Англійці переслали обіцяні дві тисячі! Особисто мені цього вистачило б на рік цілком стерпного життя – якби не регулярні набіги любої дитини й дедалі вищі, аж до озвіріння, комунальні платежі.

Я швиденько приготував омлет по-каталонськи (якщо хто не в курсі, це звичайний омлет, тільки з шинкою, помідорами й тертим сиром) і висьорбав цілий чайник міцного зеленого чаю з лимоном і м’ятою. Переказ із Британії спрацював як гонг перед початком раунду, і зволікати з виходом на ринг не випадало. Ще звечора я вирішив, із чого почну, тому квапливо повкидав у дорожню сумку деякі речі, електробритву й зубну щітку, зверху прилаштував ноутбук і буквально вибіг на вулицю.

Дорогою до метро зателефонував дочці, повідомив, що їду на кілька днів. Тому якщо вона хоче одержати спонсорську допомогу, то повинна о другій дня – і ні на хвилину пізніше – чекати біля головного входу залізничного вокзалу.

Ну, в таких ситуаціях вона в мене взірець пунктуальності!

Мій квапливий від’їзд цю двадцятирічну красуню не дуже зацікавив. Зате оперативність, із якою я виконав її прохання, здивувала. Одержавши обіцяне, вона цьомкнула мене в неголену вилицю, побажала успіху – і відлетіла.

За десять хвилин я вже сидів у вагоні другого класу «Інтерсіті+», що їхав маршрутом Київ—Запоріжжя. Крісло виявилося зручним, я витяг із сумки пачку роздруків, прилаштував на колінах, маючи намір зануритись у всі ці нісенітниці протягом поїздки – та не минуло й півгодини, як мене стало хилити до сну.

Прокинувся я від того, що мене трусила за плече літня провідниця в бордовій уніформі, що сиділа на ній, як чужа.

– Шановний, у вас папери розсипалися! – повідомила вона, тільки-но я продер очі.

Я оглянув її каламутним поглядом:

– Де ми?

– За п’ятнадцять хвилин – Дніпропетровськ… Стоянка десять хвилин. У вас же квиток до Дніпра?

– Так точно, дякую. Кава у вас знайдеться?

– Тільки у вагоні-ресторані.

Я позіхнув, потягнувся й став збирати роздруки. Тягтися до вагона-ресторану не мало сенсу.

А от із часом прибуття я промахнувся. Було вже темно, коли я ступив на перон. Пів на дев’яту. У цей час у спортінтернаті нікого не знайти, їхати туди безглуздо. Заночувати в когось зі знайомих? Тоді треба було домовлятися заздалегідь. Тому я попросив першого-ліпшого таксиста відвезти мене до якогось недорогого готельчика в межах центру міста.

Таке я міг собі дозволити, як і солідних розмірів стейк у затишному ресторанчику при готелі – з хрусткою картоплею, руколою та невеликою запітнілою карафкою…

Спав я мов немовля, незважаючи на чуже ліжко й жорстку, перекрохмалену постільну білизну. Поснідавши, розпитав на рецепції, як звідси дістатися до потрібної мені вулиці, відшукав зупинку маршрутки й поїхав.

Порівняно з тим часом, який зазвичай доводиться витрачати на дорогу в Києві, дістався я швидко. У спортінтернаті відшукав кабінет директора. Постукав, не одержавши жодної відповіді. Посмикав ручку – замкнено. От уже чого не очікував!

– Когось шукаєте? – почулося за спиною.

Я розвернувся.

Переді мною стояв чоловік років сорока. Високий, молодого вигляду, підтягнутий. Вік виказували тільки нитки срібла в чорному волоссі. Судячи з фігури й постави, у минулому він професійно займався футболом, та й зараз лишався в непоганій формі. Очевидно, й далі регулярно грав, але вже тільки заради задоволення. Колишніх футболістів завжди помітиш навіть у юрбі. Довгі стрункі ноги з потужними м’язами, специфічна хода. А може, просто особлива енергетика. Інколи навіть в опущеному, наскрізь пропитому безхатченку з опухлою фізіономією раптом упізнаєш колишнього хавбека, чиє ім’я колись було в усіх на вустах.

– Приходько, Олексій Петрович,– відрекомендувався я.– Тижневик «Територія футболу».

Незнайомець усміхнувся:

– Знаємо-знаємо. Навіть передплачуємо. Пацанам рекомендую – замість того щоб в Інтернеті висіти.

– Радий чути. Як би мені з вашим директором поговорити?

– Олег Іванович саме в Києві. Вирішує питання. А я його заступник, так що готовий допомогти чим зможу. Чи вас цікавить виключно його персона?

– Я, знаєте, теж заступник,– незграбно пожартував я, відчуваючи певне розчарування.– Думаю, нам простіше знайти спільну мову.

– Тоді прошу до мене,– він відчинив двері кабінету навпроти й пропустив мене вперед.– Чаю?

– Не відмовлюся.

Кабінет виявився тіснуватою, але охайною кімнаткою, обставленою недорогими офісними меблями. Стіни обвішані фото, дипломами, медалями. Центральне місце займає плакат із зображенням дитячої футбольної команди й підписом «U-15». Сам господар кабінету – в центрі композиції. Певно, очолює команду в цій віковій групі.

Увімкнувши чайник, господар кабінету раптом обернувся й простяг руку:

– Але ж я так і не відрекомендувався! Костянтин Омельченко, можна без по батькові.

Ми обмінялися трохи запізнілим рукостисканням.

– От і чудово,– енергійно кивнув він.– То що привело вас до нас, Олексію Петровичу? Цікавитеся дитячим футболом? Тоді ви просто за адресою – у нас займаються понад тисяча дітей, чотири команди грають у дитячо-юнацькій лізі. У минулому сезоні в трьох – призові місця, а моя вийшла в чемпіони…

– Не хотілося б вас розчаровувати,– перервав я його монолог,– але я з іншого приводу.

Омельченко виловив розмоклий пакетик із чашки з клубною емблемою, віджав і точним кидком відправив у кошик для паперів, що стояв у далекому кутку. Я не наважився наслідувати його приклад, бо не був упевнений у своїй влучності.

– То я вас слухаю.

Я ковтнув чаю. Кольором він нагадував бітум. Та й смаком теж. Тому я бухнув туди три ложки цукру, хоча й це не допомогло.

– Я збираю інформацію про вашого найвідомішого вихованця, Сергія Гайдука. Планую книжку про нього. Хлопець от-от почне грати в складі одного з європейських грандів – а це не жарти.

Омельченко раптом напружився. Його трохи перебільшена люб’язність кудись зникла, у голосі почулося роздратування:

– Пробачте, але Гайдук – не наш вихованець. І ніколи ним не був. Нам зовсім немає потреби приписувати собі чужі досягнення.

Я здивовано подивився на нього:

– Це як?! Але ж у всіх довідниках: вихованець дніпропетровського футболу…

– Н-ну-у…– мій візаві розвів руками,– це можна по-різному розуміти. Регіон у нас великий. Одне скажу точно – він ніколи не займався в нашій академії.

Мені стало зле. Оце так облом! Тим більше неприпустимий для футбольного оглядача, знавця за визначенням.

– Хм, дивно… Усе-таки найкращий гравець останніх років… Між іншим, у «Вікіпедії» однозначно сказано, що футболом він почав займатись у Дніпропетровську. У графі «Молодіжні клуби» чорним по білому – команда вашої академії.

– Олексію Петровичу,– зітхнув Омельченко,– не мені вам розповідати, як пишуть статті у «Вікіпедії». Будь-хто може відредагувати текст або внести додаткову інформацію. І помилок там – безліч. Що стосується Гайдука, то він хлопець обдарований. По-справжньому. Але щодо його спортивної біографії – тут я вам не помічник. Попри все бажання.

– Тобто ви дійсно не знаєте, де і як він починав? – ошелешено перепитав я.

– Коли він ступав перші кроки у футболі, я ще не закінчив кар’єру. Грав у Першій російській лізі. Усе це, так би мовити, пройшло повз мене…– Він машинально провів долонею по волоссю й поморщився.– Якщо хочете, можу розповісти вам про наших хлопців, серед них чимало перспективних…

– Пробачте, що забрав у вас стільки часу,– перервав я його, підводячись із-за столу.– Можливо, іншим разом. А зараз мені час.

– Ваш чай!

– Ні, дякую. І бажаю всіляких успіхів…

Увічливий Омельченко мені не сподобався. Хоча до чого тут він? Сердився я передусім на себе. Припхатися за стільки сотень кілометрів із цілковитою впевненістю, що мету обрано правильно, і ткнутися лобом у стінку!

Сенсу лишатись у Дніпропетровську не було абсолютно. Але й повертатися до Києва – значить визнати поразку. Ейфорія, поспіх, а в результаті – вояж у нікуди.

У вуличному кіоску мені націдили рідкуватої кави, і поки я її сьорбав, намагаючись позбутися присмаку «академічного» пійла, голова моя гула, як потривожений бджолиний вулик. Так би мовити, мозковий штурм. Я тупо дивився в одну точку, не помічаючи нічого навколо, доки у свідомості не спливло одне-єдине слово: Марганець!

Я зім’яв порожній стаканчик і квапливо покрокував у бік готелю. Там зібрав своє нехитре майно і в такому ж темпі помчав на автовокзал.

Мені пощастило – маршрутки до Марганця вирушали щопівгодини, і до найближчої лишалося всього кілька хвилин.

Я їхав туди, де народився й виріс Сергій Гайдук.

Сто двадцять кілометрів, дві години їхати. Цього разу я не дозволив собі розслабитись – усю дорогу пережовував прісну інформаційну жуйку, що містилася в роздруках. Нічого іншого там не було. До того ж покриття на дорогах Дніпропетровщини найбільше схоже на поверхню пральної дошки – якщо хтось іще пам’ятає це обладнання, що вийшло з ужитку,– а амортизатори в «Богдана» самі знаєте які.

У Марганці, вийшовши на майданчик перед автостанцією, я найперше роззирнувся. Що тут скажеш? Типове промислове містечко південного сходу – з тих, у яких із розпадом СРСР і початком тодішньої депресії будь-яка еволюція завмерла. Попри те що стоїть воно на найбільшому у світі родовищі марганцевої руди, тобто на незліченних скарбах, нічого спільного з Катаром чи Еміратами. Жодного нового будинку, ніяких будмайданчиків. Містечко просто перетравлює саме себе, а всі його сорок із чимось тисяч населення туляться в закіптюжених «хрущобах», які стоять упереміш із двоповерхівками, що їх побудували ще німецькі військовополонені. Далі – приватний сектор, і той не в найкращому стані.

Автостанція та її околиці мали полинялий, обшарпаний і брудний вигляд. Перші поверхи блокової забудови перетворені на кав’ярні, крамнички, відділення банків, перукарські салони. Дуже багато нотаріальних контор і бюро ритуальних послуг, часто – у тісному сусідстві. Крикливих кольорів вивіски з дешевого пластику, якась дилетантська реклама.

Погода, подумав я. Та сама сірість і вогкість. З боку водосховища наповзає туман. По суті, кожне провінційне містечко тієї чи іншої пори року може мати цілком симпатичний вигляд, але це буквально створене для пізньої осені.

Пройшовши зовсім трохи, я опинився на центральній площі. І знову дивне відчуття: наче пройшов часовий портал у минуле. У дитинстві мені траплялося двічі на рік бувати в маминого брата, мого дядька, у такому самому містечку на Донбасі. І площа мала вигляд точнісінько як оця.

У центрі височів гранітний постамент із написом «В. І. Ленін», щоправда, не всі літери вціліли. Скульптури не було – «ленінопад», який нещодавно пронісся Україною, зазирнув і сюди. Однак назва місцевого стадіону збереглась – авжеж, він носив те саме ім’я. Вхід із помпезним йонічним портиком стирчав прямо навпроти осиротілого постаменту.

Від зупинки тим часом відчалив старезний ПАЗик, який чадив і завалювався на один бік; слідом підкотив жовтий міський «Богдан». Ліхтарний стовп по сусідству неохайно обріс оголошеннями. Я придивився – на одному з найсвіжіших стояло: «Здається подобово».

Я набрав зазначений номер і через півгодини за двісті гривень винайняв солідні апартаменти з краєвидом на той самий п’єдестал, де колись був Ілліч.

Хазяйкою виявилася опецькувата вусата пані приблизно моєї вагової категорії, але на дві голови нижча. Через таку комплекцію їй не завжди вдавалося з ходу протиснутись у двері, і вона, мов м’яч у воротах, часом рикошетила від одвірка до одвірка й тільки після цього опинялась у кімнаті. Жодної привітності – прийнято мене дуже суворо.

– Паспорт із собою? – передусім з’ясувала вона, обстежуючи мене похмурим поглядом з-під густезних брів.

– Авжеж,– я простяг документ.– А у вас?

– І в мене…

– Ну, тоді хоч просто зараз до загсу.

У відповідь – обурене сопіння.

– Я заміжня! І попереджаю: вдома не пити, не палити. Оплата – мінімум за дві доби. Ще сто гривень – застава на випадок, якщо щось зіпсуєте. Усе зрозуміло?

– Так точно.

– Ви надовго до нас?

– Поки на два дні. Якщо знадобиться, можна буде подовжити?

– Там буде видно. Охочих багато.

Я посміхнувся подумки. Не схоже, щоб містом тинялися натовпи приїжджих у пошуках житла.

Проте все це не мало значення, бо кімната виявилася світлою й чистою, а постільна білизна – свіжою.

– Не підкажете, скільки в Марганці шкіл? – запитав я перед тим, як розпрощатися з хазяйкою.

Вона підозріло глипнула, але таки відповіла:

– Звичайних – десять.

– А що, є й незвичайні? Як Гоґвартс?

Жінка чомусь образилася.

– Та нічого подібного! Є ще музична, два інтернати й вечірня.

– Дякую! Вдалого вам дня!

Загалом, щось таке я й передбачав. І що тепер – обходити всі ці школи одну за одною? Для цього треба мати дуже багато часу, і не факт, що буде результат.

Діяти слід було інакше. Я замкнув двері, спустився на вулицю, перетнув площу й опинився під колонами біля входу на стадіон. На полі йшло тренування якоїсь місцевої команди. Гравці без форми, рухаються ліниво. Тренер – літній, з незграбно виліпленим обличчям, схожим на ґудзувату картоплину, щохвилини свистів і кричав на своїх підопічних, додаючи до вказівок матюки.

Втручатися в процес я не став, тим більше що зачепився поглядом за хлопчину років десяти, який із дуже серйозним виглядом спостерігав за тренуванням, а коли м’яч виходив за межі поля – стрімголов мчав за ним і повертав у гру.

– Привіт! – сказав я, підходячи ближче.

Хлопчина глянув знизу вгору, оцінюючи.

– Здрастуйте…

– Любиш футбол?

– Ну.

– Багатьох гравців знаєш?

– Ну.

– А хто тобі найбільше подобається?

– Мессі.

– А чому не Роналду?

Хлопець зморщив ніс:

– Фраєр!

– Це хто тобі сказав?

– Пацани.

– Авторитетна думка,– погодився я.– А Гайдука знаєш?

– Ну!

– Він же ваш, із Марганця.

– А то!

– Не чув, у якій він школі навчався?

Хлопець аж роздувся від гордості:

– У нашій!

– Це яка ж – ваша?

– Друга.

– А де вона?

– Так поряд же, на Садовій.

– Поряд, кажеш? Ну добре, успіху тобі.

Наступної секунди хлопець уже забув про мене.

Я глянув на годинник. Уроки, мабуть, уже скінчились, учні розійшлись, але шанс застати когось із педагогів ще є.

Школу на Садовій я відшукав за дві секунди. Охоронця на вході не виявилося – провінція, патріархальні звичаї,– і я з ходу попрямував до кабінету директора, тим більше що двері були відчинені.

Щойно я постав у дверях, з-за столу підвелася симпатична повненька жінка років сорока. Акуратно укладене волосся, швидкий погляд зеленкувато-карих очей; попри кінець робочого дня, голос звучить енергійно, з владними інтонаціями.

– Ви до мене? З якого питання?

– Олексій Приходько, спортивний журналіст,– відрекомендувався я.– З Києва.

У провінції ця фраза спрацьовує безвідмовно. Щоки жінки порожевіли, вона стала ще привабливішою – зашарілася, губи ворухнулися в напівусмішці.

– Оксана Михайлівна, директор.

Вона простягла руку, і я мимоволі звернув увагу на відсутність обручки.

– Радий знайомству!

Виникла пауза – схоже, вона ще вагалася, не наважуючись запитати, з якої речі мене сюди занесло. Довелося перехопити ініціативу.

– Власне, я от у якій справі… Нещодавно я почав роботу над книжкою про Сергія Гайдука – вам, думаю, відоме ім’я цього футболіста. А він, як з’ясувалося, випускник вашої школи…

Я очікував, що вона заведеться з ходу,– як-не-як, місцева знаменитість. У Марганці їх на пальцях однієї руки можна перелічити. Жінка, одначе, вислухала стримано. Трохи помовчала й нарешті сказала:

– Річ у тім, що це наполовину правда, наполовину ні…

Я подумки вилаявся. Невже знову?

– І яка з половин є фактом?

– Сергій дійсно навчався в нашій школі… Але після сьомого, якщо не помиляюся, класу переїхав до іншого міста. Так що вважати його нашим випускником навряд чи варто.

– Він поїхав із батьками?

– Не знаю. Я тут директорую менш ніж три роки. Чула, звичайно, що наш колишній учень став знаменитістю, але не більше.

– Оксано Михайлівно, а серед учителів залишилися такі, хто пам’ятає Сергія?

– Кілька років тому ми омолодили педагогічний склад,– знизала плечима жінка.– Багато хто пішов на пенсію… Хоча можна спробувати пошукати в архіві, хто був його класним керівником…

– Якби ви знали, як це важливо! – перервав я, і жінка знову порожевіла.– І якщо вдасться – адресу, за якою Сергій у той час мешкав.

– Гадаю, це нескладно, але потребуватиме якогось часу! Залиште номер вашого телефону – щойно буде результат, я зв’яжуся з вами.

– З нетерпінням чекатиму на дзвінок!

Я розпрощався з усією можливою галантністю, остаточно збентеживши директорку. І хоча нічого з’ясувати не вдалося, залишаючи школу, я відчував приплив необґрунтованого оптимізму. Не все ще втрачено!

А тут і шлунок нагадав про себе. Причому досить агресивно. Вечоріло, а крім сніданку в роті в мене не було ані крихти. Дорогою на Садову я краєм ока зафіксував кілька закладів, де можна було б поїсти: бістро, якесь кафе й навіть ресторанчик із депресивною назвою «Осінь». Жоден з них не викликав довіри, а перспектива потрапити до інфекційного відділення місцевої лікарні не приваблювала.

Але шлунок не обдуриш, і врешті-решт я обрав кафе «Як удома». Там було спокійно, лунала негучна музика. Меню здалося мені напрочуд щедрим.

– Невже все це є в наявності? – недовірливо запитав я в офіціантки.

– Аякже!

– І навіть юшка із судака?

– Так! – дівчина знизала плечима.

– Тоді давайте юшку й до неї сто… хоча ні – сто п’ятдесят горілочки. Потім, скажімо, короп запечений. Сьогодні не четвер, але чому б і ні?

Їжа виявилася відмінною. Без особливих вигадок, але чудово приготована, а порції цілком відповідали моїм габаритам. Від чотирьох чарок я остаточно розімлів, і перспектива блукати сумним містечком уже не здавалася такою відразливою.

Повертатися до порожньої квартири не хотілося. Закінчивши їжу, я ще трохи посидів, утупившись разом з офіціанткою в якесь дурне шоу по телевізору. За чверть години подав голос мобільний.

На дисплеї висвітився незнайомий номер. Кредиторів я не боявся, тому спокійно прийняв виклик.

– Слухаю вас!

– Олексій Петрович? – я миттю впізнав голос директорки.– Це Оксана Михайлівна. Не відволікла?

– Навпаки – страшенно радий вас чути!

– Я, здається, зможу вам допомогти… У вас є під рукою чим записати?

– Авжеж,– я відшукав у бічній кишені куртки ручку й присунув до себе серветку.– Готовий!

– Першої вчительки Сергія, на жаль, уже немає серед живих. А його класною керівницею з п’ятого по сьомий клас була Надія Миколаївна Семененко. Вона викладала українську мову й літературу, тепер на пенсії. Чудова людина й прекрасний педагог. Запишіть номер її телефону. Я впевнена, вона не відмовиться з вами зустрітися.

– Чудово!

– Крім того, ви питали про місце проживання Сергія та його батьків…

Я завмер в очікуванні.

– Номера телефону в наших документах не зазначено, але є адреса. Можна спробувати навідатися – там досі, здається, мешкає хтось із їхньої родини. Вулиця Київська, будинок 7, квартира 3. Щоб дістатися туди, треба від нашої школи йти в протилежний від центру бік.

– Не знаю, як вам і дякувати!

Завалюватися в дім до незнайомих людей о сьомій вечора – дещо запізно. Але мені не терпілося хоч трохи компенсувати всі сьогоднішні невдачі й виконати принаймні щось із запланованого.

Я розрахувався за вечерю. У невеликому супермаркеті поблизу купив непоганий на вигляд торт, дорогою наткнувся на квітковий кіоск, де попросив упакувати кілька троянд, і підтюпцем рушив за названою адресою. На багато я не сподівався. Відрекомендуватися, встановити контакт, вручити презенти й домовитися про зустріч на завтра в будь-який зручний для них час.

Я вже непогано орієнтувався в місті, тому пошуки будинку не зайняли багато часу. Квартира футбольної зірки виявилася на першому поверсі старої двоповерхівки. Я вже готовий був з ходу натиснути кнопку дзвінка, але раптом зупинився. Моя рішучість кудись випарувалась – вочевидь, прогулянка швидким кроком трохи охолодила мою розпашілу голову. Повагавшись, я таки подзвонив.

У відповідь – ані звуку. Ні кроків, ні голосів. Тиша.

Я ще раз подзвонив, довше затримавши палець на кнопці. Нічого не змінилося. Може, поговорити із сусідами? Я розвернувся й постукав у двері навпроти, з яких жмуттям звисала драна ледеринова оббивка. Чого-чого, а життя за нею було скільки завгодно. Не найвищої, прямо скажемо, якості.

Я терпляче чекав, доки мене почують крізь гомін нетверезих голосів і дзенькіт посуду. Нарешті за дверима хтось завовтузився.

– Кого несе?! – хрипло гаркнув чоловічий голос.

– Перепрошую, я тут дзвоню вашим сусідам…

– А я до чого?!

– Скажіть, Гайдуки там проживають?

Голос за дверима впав у задуму. Потім прохрипів:

– Ну, загалом, так.

– А ви не знаєте, де вони?

– Вони? Там же тіки Ірина.

– І все?

– А кого тобі ще?

– Може, відчините, поговоримо нормально? – запропонував я.– Багато часу не заберу.

– Нє, не буде діла.

– Добре.– Увесь цей час чоловік уперто роздивлявся мене у вічко.– Тобто там мешкає тільки Ірина Гайдук? А інші?

– Пацан, син її, начебто в Києві…

– А чоловік? Він у місті?

Сусід знову витримав паузу:

– Ну, в місті.

– Не знаєте, де його знайти?

– Хм… На кладовищі.

– Ясно… А коли Ірина буває вдома?

– Слухай, дядьку, я й сам не помню, коли її послєдній раз бачив,– у голосі почулося роздратування.

– Тобто давно?

– Давно.

– Приблизно скільки?

– Годів три.

– Зрозуміло. Вибачте, що потурбував. Бувайте здорові!

– Угу, і тобі того ж…

Отак от. Що мені лишалося? Тільки дістатися до винайнятої квартири й завалитися спати.

Директорка казала правильно – Надія Миколаївна, класна керівниця Сергія Гайдука, охоче відгукнулася на моє прохання про зустріч і покликала до себе в гості.

Чесно зізнаюся – я так і не з’ясував, як у Марганці рухаються місцеві маршрутки й автобуси. Усі адреси, які мені доводилося відвідувати, були на відстані короткої пішої прогулянки. Колишня вчителька мешкала за кілометр від мого тимчасового лігва, і ранковий моціон збадьорив мене не гірше за горнятко міцної кави.

Торт і троянди стали в пригоді – я прихопив їх із собою, і Надія Миколаївна була з цього втішена. Невисока, рухлива, з копицею легкого білосніжного волосся, легенька – ось-ось вітром звіє. З по-дитячому ясним поглядом і характерною хрипкуватістю в голосі, який рік у рік доводилося напружувати в класі. Мешкала вона сама у двокімнатній квартирі, що скидалася на музей давно забутих речей. Килими на стінах, чеська стінка із сервізом за склом і набором безужиткових порцелянових чарок-рибок, диван і два крісла під накривалами з торочками, між ними журнальний столик. Секретер та книжкові полиці: класика, словники, енциклопедії і, як не дивно, фантастика й детективи в яскравих обкладинках. Кінець двадцятого століття позначали телевізор «Panasonіc» і касетний відеомагнітофон тієї ж фірми, а двадцять перше… нічого. Пахло старістю – пилом і корвалолом.

– Я так рада, що ви будете писати про Сергія,– тепло всміхнулася Надія Миколаївна, коли ми сіли, а на журнальному столику виник солідних розмірів розписний чайник та піали з варенням трьох сортів.– І хоч у футболі я нічого не розумію, але Сергійковим успіхам завжди раділа.

– Цікаво, в дитинстві він збирався стати футболістом?

– Сергій був хлопчик дуже стриманий. Думаю, такими речами він ні з ким не ділився. Принаймні я нічого подібного не чула.

– Коли ви бачили його востаннє?

– Років десять тому,– відповіла вона й одразу виправилася: – Ні, чекайте! Адже він пішов із нашої школи після сьомого класу, а тепер йому двадцять п’ять. Отже – дванадцять років.

– Він жодного разу після цього не приїжджав до Марганця?

– Не знаю. Може. Але ви ж запитали, коли я бачила його востаннє.

– А по телевізору?

– Ще б пак! – вигукнула вона.– На одній із зустрічей випускників мені розповіли, що він грає за національну збірну. Я й не очікувала. Потім хтось порадив, на якому каналі його можна побачити. Я, звичайно ж, одразу… Ні, зовні він сильно змінився, подорослішав, змужнів, але я одразу впізнала: його постава, навіть хода та сама…– Надія Миколаївна притисла сухі долоні до грудей.– Я, як побачила його обличчя великим планом, просто завмерла й усю гру стежила за ним, дихати боялась. А коли він забив другий гол, а потім, не зупиняючись, побіг у бік трибуни, весь іще страшно напружений, кулаки стиснуті…

– Авжеж,– перевівши дух, вела далі вона,– Сергійко радів, але не так, як інші. Він і в дитинстві все переживав у собі. Ніколи не дозволяв собі зовнішніх проявів почуттів. І сміявся нечасто. Був худенький, але жилавий, дуже сильний… Очі сині, яскраві… Йому, бувало, зробиш зауваження, а він подивиться у відповідь так, що відразу зрозуміло – дарма, однаково вчинить по-своєму. Упертий, не схожий на однолітків. І з дуже загостреним почуттям справедливості…

– Що ви маєте на увазі? – спитав я.

– Стався якось прикрий випадок,– моя співрозмовниця всміхнулася, пригадуючи.– Знаєте ці сварки між хлопцями й дівчатами, коли їм років по дванадцять-тринадцять? Причина може бути дріб’язковою, але все в класі догори дном, до навчання нікому діла немає, бойкоти, звинувачення, інтриги – словом, війна. Ну, мої так загралися, що вийшли за будь-які рамки. Сашко Іванцов потяг із сумочки вчительки історії гаманець – там і грошей було трохи – та й підкинув його в ранець Насті Стеценко. Підло, звісно, що тут скажеш… Учителька помітила пропажу. Запитала: хто скоїв? Усі мовчать. Вона в сльози, викликали мене. Я, коли довідалась, у чому річ, думала, згорю від сорому – це в моєму класі отакі речі! Питаю: чиї витівки? Мовчать мої партизани. Довелося змусити відкрити ранці й портфелі – і тут пропажа виявляється в Настуні. Та в істерику. Можете уявити, як їй було?!

Я не міг. За всього бажання. Надія Миколаївна розповідала далі:

– Я була впевнена, що вона ні до чого. Гарна родина, спокійна, вдумлива дівчинка… А інші як води в рот набрали. Особливо хлопці, хоч уже й зрозуміли, що все серйозно… Я заявляю: мовляв, нікого не відпущу додому, зберу батьків усього класу, запрошу директора школи – і буде вам ганьба на все місто! І тут відбувається щось несподіване: підхоплюється Сергійко Гайдук, хапає цього здорованя Іванцова за комір, витягає до дошки, розвертає обличчям до класу й кидає йому в обличчя: «Боягуз! Давай, зізнавайся!» Іванцов розгубився, намагається вирватися, сичить: «Я тебе приб’ю!»,– але Сергій тримає його міцно, як обценьками. І домігся-таки свого: зізнався Іванцов. Перед усім класом.

– Правосуддя здійснилося!

– Так! Ба більше: Сергій змусив його ще й перед Настею вибачитися. Ну, такого приниження Іванцов стерпіти не міг – стосунки вони з’ясовували вже за межами школи…

– Відбулася дуель? – посміхнувся я.

– У якомусь розумінні. Іванцов був сильніший і майже вдвічі важчий, ніж Сергій. Грубіян, забіяка, звик усі питання вирішувати кулаками. Та й компанія у дворі в нього була ще та. Але Сергій не пробував уникати. Навпаки! Але зі свого боку поставив умову.

– І яку ж? – мені дійсно стало цікаво.

– Водосховище наше бачили?

Я кивнув.

– Отож. Узимку воно замерзає, а у відлигу лід біля берега стає тонким і крихким. Вище за течією, метрів за двісті від берега, є малесенький острівець. Просто піщана мілина, яка трохи виступає над водою. І Сергій запропонував Іванцову піти по кризі до цього острівця й помірятися силами там, без свідків. Іванцов, хлопець самовпевнений, навіть думати не став – одразу погодився… На березі зібралося мало не півшколи. Мені потім дівчата все розповіли… Сергій пішов першим. Дрібними ковзними кроками, промацуючи лід,– обережно, але впевнено, як канатоходець. Дістався, махнув Іванцову, мовляв, давай! А той стоїть стовпом – ані руш. Хтось у юрбі знущально засвистів – Іванцов вилаявся, ступив не дивлячись… і лід під ним одразу затріщав. Він посковзнувся, заточився – і рачки поповз до берега…

Надія Миколаївна потяглася до чашки, ковтнула чаю.

– Господи, ніби вчора це було… Наступного дня я залишила обох після уроків. На той час я вже знала всі подробиці тієї їхньої «дуелі». Зірвалася, підвищила голос – і раптом упіймала на собі погляд Сергія. Холоднуватий, спокійний і навіть – ви не повірите! – співчутливий…

Вона підвелася, висунула шухляду секретера, вийняла перетягнуту гумкою пачку фотографій і стала їх перебирати. Відклала кілька й простягла мені:

– Погляньте. Оце він, Сергійко Гайдук,– невисокий, світленький, з косим чубчиком. Шостий клас. Поруч – Сашко Іванцов, рудий, вічно скуйовджений. Ота білявочка з пухкими щоками – Настуня Стеценко… А Славко Данченко, між іншим, нині помічник депутата…

– А що ви пам’ятаєте про родину Гайдуків? – перервав я вчительку, інакше довелося б вислухати все про кожного з тих, хто був зображений на груповому фото.

– Звичайна родина для наших місць. Батько працював на гірничозбагачувальному, простий робітник. Мати – Ірина Андріївна – вихователькою в дитсадку. Братів і сестер у Сергія не було.

– Ви ні з ким із Гайдуків не бачились останнім часом? Я був у них удома, але мені сказали, що Гайдук-старший помер, а Ірина Андріївна в тій квартирі давно не мешкає. Я хотів поговорити з нею, але так і не зміг з’ясувати, де вона.

Надія Миколаївна похитала головою:

– Я давно її не бачила. Спробуйте розпитати в дитячому садку, де вона працювала. Це біля їхнього будинку.

– Обов’язково. До речі, а як у Сергія було з навчанням?

– Якщо відверто, то досить посередньо,– жінка ніяково всміхнулася.– Певно, про це й писати не варто?

– Не думаю, щоб це могло вплинути на репутацію футболіста. Для більшості з них те, що відбувається на футбольному полі, у дитинстві мало набагато більше значення, ніж усі підручники й оцінки.

– І тут те саме! Трійки, четвірки, так-сяк. Єдина тверда п’ятірка – з фізкультури. Бувало, і заняття прогулював… Ну, тут я завжди знала, де його шукати – на стадіоні. Або сам ганяє м’яча, або дивиться, як ганяють його інші…

– А відносини з однокласниками? У нього були друзі?

– Рівні. Не те щоб душа товариства, але й відлюдьком я б його не назвала. Цікаво, що після тієї «дуелі» він якось зблизився з Іванцовим і Настею Стеценко, вони постійно трималися втрьох. Схоже, обидва були в неї закохані. Але вони такі різні – Сашко постійно намагався продемонструвати силу й зухвалість, а Сергій вічно вигадував щось незвичайне, несподіване, яскраве.

– Романтик?

– Ну це навряд. Просто винахідливий хлопчина, живий розум. Як у випадку з тією «дуеллю».

– Як ви гадаєте, вони все ще підтримують стосунки?

– Нічого про це не знаю… Але в Насті й Сашка ви й самі можете запитати.

– Вони що – пара?! – здивувався я.

Моя реакція явно повеселила Надію Миколаївну.

– Ні, точно ні. Доля в Сашка, наскільки мені відомо, не надто склалася. Там було багато всілякого, а тепер він угамувався й торгує овочами на тутешньому ринку. А Настя вийшла заміж за гарного хлопця, народила сина. Зараз працює в перукарні – це на центральній площі, ви, мабуть, повз проходили. Місцеві модниці до неї за тиждень записуються…

– А ви не пам’ятаєте, чому Сергій пішов зі школи після сьомого класу?

– Просто перевівся до спортінтернату, всерйоз зайнявся футболом. І досяг-таки свого.

– А до якого саме спортінтернату?

– Отут я пас. Пам’ять підводить. Знаю одне – це в нашій області. Чи Дніпропетровськ, чи Павлоград…

Дорогою назад я поволі сортував почуте. Не так багато, хоча дещо можна витягти з історії з «дуеллю» на кризі водойми. Для звіту: «…У дитинстві вирізнявся спостережливістю, був уважний… виявляв ситуаційне мислення…» Що ще? Чудове володіння власним тілом, уміння точно розподіляти м’язові зусилля, зберігати рівновагу. Здавалося б, нічого спільного з футболом, але для будь-якого футболіста така характеристика, крім усього, має істотне значення.

Дорогою я навідався до дитячого садка, де працювала Сергієва мати. Діловодка, пишнотіла брюнетка середнього віку, роздратовано повідомила, що Гайдук Ірина Андріївна написала заяву за власним бажанням ще чотири роки тому. Причин звільнення не повідомила. Та й навіщо? З таким синком, багатенькою знаменитістю,– було сказано мені,– хто ж буде гробити здоров’я за жалюгідні копійки! Відбула в невідомому напрямку, забула подруг, навіть номера телефону не залишила. «Та куди до неї нам, простим людям!.. А вам вона навіщо потрібна?»

Я не став розводитись і швиденько випарувався.

Поки я замислено брів вулицею до свого лігва, навколо наче хтось поміняв декорації. Я не відразу звернув увагу, але все набуло інакшого вигляду. Небо змахнуло із себе брудно-сіру імлу, у розривах хмар пробилася синява, час від часу навіть визирало сонце.

Щоправда, тепліше від цього не стало – північний вітер, очистивши небо, приніс із собою пронизливий холод. Я мимоволі покосився на свої черевики, пригадавши солдатську максиму: «тримай ноги в теплі».

Черевики, ще відносно пристойні, до такої зміни погоди були явно не готові. До того ж, перед від’їздом я витяг з них теплі устілки, щоб просушити на батареї, а зранку, кваплячись на вокзал, геть-чисто про них забув.

Довелося завернути на ринок і купити дві пари теплих шкарпеток, а заразом уже й устілки – «чиста вовна, мамою клянуся!» – запевнив продавець.

Вовна чи не вовна, принаймні буде тепліше. Задоволений обновками, я вирішив прогулятися в торговельних рядах. Користі від цього не було ніякої, але мене повеселив місцевий «феншуй»: торговельні точки розташовувалися на ринку в найнеймовірніших комбінаціях, і часом контейнер із мороженою рибою, явно другої свіжості, з відчутним запахом, був по сусідству з «бутиком модного жіночого й чоловічого одягу», а навпроти холодильної вітрини із цілком собі апетитними ковбасами й сирами стирчала розкладка з бляшаними вінками та іншою поховальною атрибутикою.

Щойно опинившись на п’ятачку, де скупчилися ятки з овочами, я практично миттю вирахував серед продавців Олександра Іванцова. Високий, худий як тріска, вогненно-рудий хлопець зі щонайменше п’ятиденною щетиною на фізіономії працював спритно, сипав примовками, і торгівля в нього йшла жвавіше, ніж в інших.

– Почому картопелька? – запитав я, коли настала моя черга.

– Дядьку, а цінники для кого намальовані? – посміхнувся продавець.

– Та я бачу, але, може, знижку?

– Можна й знижку. Єслі мішків три возьмеш.

– Е ні, друже, мені б два-три кіло…

– Так які знижки?! І так торгуємо по закупівельній ціні.

– Вважай, що повірив. Тебе Сашком звати?

Рудий миттю насторожився, гострі очиці в поросячих віях забігали.

– Ну, може… І шо?

– Поговорити треба… Та не хвилюйся ти так. Про приятеля твого, Сергія Гайдука.

– Це він мене, чи шо, у приятелі записав?

– Учителька ваша, Надія Миколаївна.

Іванцов коротко реготнув, закашлявся й сплюнув.

– То що, поспілкуємось?

– Я на роботі.

– А після?

– Після я оддихаю.

Я зрозумів, що домовитися буде непросто:

– Слухай, а якщо я заплачу?

– Скільки?

– Ну скільки ти в день заробляєш?

– Двісті,– жваво збрехав він.

– Плачу двісті за годину розмови.

– Так це за торгівлю двісті,– брудний палець тицьнув у прилавок. Іванцов набивав ціну.– Діло привичне. А балачки розводить вийде дорожче.

Ох, не люблю я таких типів, але що поробиш. З удаваною байдужністю я мовив:

– Дам триста. На цьому торг закінчено.

– Ну й вали отсюда, не задержуй очерєдь!

Я розвернувся й покрокував геть від його розкладки.

– Агов, дядьку,– очікувано почулося позаду,– ти обідився, чи шо? Триста буде нормально!

Я зупинився.

– Гендос,– кричав він уже комусь за сусідньою яткою,– подивись за товаром, я відійду. Тут з одним пасажиром перетерти треба.

Він жваво мене наздогнав.

– Куди підемо? – Я дав йому право вибору.– Є тут у вас якісь забігайлівки?

– Я тебе прошу! Два здоров’я в тебе, чи шо? Давай на дитячу площадку.

Ми вибралися за огорожу ринку. Дорогою він купив собі стаканчик розчинної кави й шоколадний батончик.

– Чуєш, мужик, а ти вобще хто такий? – запитав Іванцов, коли ми сіли на лавці біля порожньої гойдалки.– На мєнта наче не похожий…

– Журналіст я.

– А-а, он шо. Я й думаю: лице якесь сильно умне…

Мій співрозмовник моментально ковтнув свою бурду й закурив. На фалангах його пальців синіли нерозбірливі наколки. Курив він квапливо, жадібно затягаючись і з шумом видихаючи дим – наче боявся, що відберуть бичок. Тут і інтуїції не треба – видно, що тип уже встиг відмотати строк.

– Питай, чого тобі…

– Розкажи про Гайдука.

– Нашо воно тобі?

– Для книжки.

– Ото затанцював… І я там буду?

– Залежить від того, що розповіси.

Він примовк. Я не став квапити. Сидів, чекав, роззирався. Навколо – двоповерхові облізлі будинки, перехожі з торбами й пакетами, клени з поріділим листям. Автомобілі ледь повзуть проїзною частиною, обережно перекочуючись через вибоїни.

Іванцов тим часом поліз у внутрішню кишеню, дістав ще одну цигарку – цього разу самокрутку, чиркнув дешевою запальничкою. Задушливо повіяло пряною травою – ганжа, не тютюн. Двічі затягнувшись, запропонував мені косяк:

– Дьорнеш?

Я відмахнувся.

– Так шо, питать будемо? А то в мене товар…

– Ви з ним досі підтримуєте стосунки?

Іванцов гмикнув.

– Стосунки… Та ми вже сто год не контачимо. Я його бачу по ящику, а він, мабуть, уже про мене й забув.

– Але ж дружили?

Рудий реготнув і закашлявся. Постукав долонею в груди, угамовуючи напад, віддихався.

– Ну, тіпа того. Тусувалися разом…– Він покосився на мене, не прибираючи з обличчя усмішки. Очі під білястими віями покаламутнішали, налилися кров’ю.

– Чим займалися?

– Коли як. У футбол ганяли…

– І ти теж?

– Ну, я не дуже…– Він розслабився, говорив розтягнуто.– Мені друге в кайф – бокс там, мао-тай, дзюдо… А Сергій, да, фанатів од футболу… Усю дорогу грав зі старшими пацанами. Вони його по ногах лупили, а він усе терпів… Підніметься, пошкутильгає, вп’ять получить,– і так по кругу.

– Добре грав?

– Откуда я знаю: добре, погано… Бігав не хуже других мєсних… Іногда забивав…– Він знову затягся, затримав дим у легенях. Потім двома пальцями загасив залишок косяка й повернув його до кишені.– Помню случай… Мати купила йому на ринку футболку «Манчестер Юнайтед». Сьомий номер на спині, написано – «Бекхем». Так він чуть не стрибав – тоді це в нас щиталося круто, шо ти! Увечері пішли гуртом на поле, якось там поділилися на дві команди. Ми з ним в одній оказались… Ну, я обично в защиті грав – мені по приколу за м’яч потолкатися. Тоді пас йому – а Сергій уже сам усе рішав… Ну, кароче, така тєма – вибиваю м’яч, він виходить один на один з їхнім воротарем, тут двоє дуболомів його доганяють – і в коробочку[6]. Сергій з копит, проорює пузом метрів п’ять і лежить, не встає… А поле в нас сам понімаєш яке: земля, гравій, мусор усякий… Я цих тупорилих розтолкав, дивлюсь – а в нього сльози на очах. Ти шо, кажу, Сєрьога? Кості цілі? А він показує – футболку нову розідрав. Од плеча до середини грудей. Ото дома буде…

– Дістав?

– А то! У нього батя був суровий. Це я без батька ріс: мамка поверещить, ну рушником мокрим по спині вперіщить, та й усьо. А його батя, особенно єслі не в настроєнії – міг.

– Бив?

– Ну, в нас це само собою. Бив, канєшно. Для профілактики.

Рудий виловив із кишені батончик. Паперову обгортку жбурнув на пісок, фольгу дбайливо склав і сховав – свого часу їй знайдеться застосування. Набив рот і став з насолодою жувати, не звертаючи на мене уваги. Я нишком стежив за ним: рухаються обтягнуті жовтуватою шкірою вилиці, бігають очі, ні на чому не затримуючись, рухи рвані, неточні.

– Чим іще займалися? – спробував я вивести його зі ступору.

– Чим? Тинялися по городу, дивилися, де шо погано лежить…

– Крали?

– Ну чо так зразу?! – обурився Іванцов.– Скажем, десь залізячка завалялася. Несли тихо, здавали в прийом. Получали по кілька монет.

– А витрачали на що?

– Та як усі. То блок жвачки з наклейками купиш, то чіпси… Ще пойло було дешеве – «Мастерфрут»…

– І все? – посміхнувся я.– Щось слабо віриться. Вам же не по сім років було.

Рудий набичився.

– А шо? Я нормальний пацан. Всігда вмів на кусок хліба заробить.

– Ну, в тобі я не сумніваюся. Що, і Сергій теж?

– А шо Сергій?! Це щас він футболіст-шмутболіст: зелень, тьолки, красіва жизнь… А раньше, як і всі інші,– плив по тєченію. Ну, бігав на стадіон, і шо з того?! Який у нас тут футбол?! Я йому помагав потроху – щоб не ходив з пустим карманом.

– Це як?

– Та по-разному… Я ж хватався за все підряд. У шостому класі з пацанами серйозно зайнявся металом…

– Що це значить?

– Хріначить…– Він гмикнув і вибив з пачки цигарку – цього разу звичайну.– Шукали заброшені цехи в промзоні, пиляли балки, арматуру, станини і здавали на лом. Цього добра в Марганці тоді було до фіґа… Сергій спєрва не хотів і мене одговорював. Но я рано пойняв, шо без бабла – нікуда. До нього позже дійшло – сам попросився в бригаду. Узяли, ясно. Пацан він жилавий, бистрий, а в такому ділі це важно. Що бистріше будеш ворушитися, то менший риск нарватися.

– А охорона ж як?

Іванцов глянув скоса, наче я ляпнув цілковиту дурницю.

– Слиш, ти комбінат ілі рудоремонтний колись бачив? Там же територія по три десятки гектарів, а на ній два-три охоронці. І ті крутяться коло цистерн із пальним, гаражів і складських помєщеній. А те, шо осталось од совєтской власті, ржавіє і гниє,– та й хрін з ним. Кароче, надвечір, як темніть начинало, ми по-тихому перебиралися через огорожу – і вкалували до глибокої ночі як прокляті…

– А як батьки на це дивилися?

– Та ніяк. Хто там у них питав. Нам шо, треба було сообщать: я пішов залізо тирить, жди під утро, мамка? Каждий викручувався як міг. Сергій, напрімєр, просто у вікно вилазив, він же на пєрвому жив, а я вобще ні перед ким не одчитувався… Далі інтересно?

Я кивнув.

– Кароче, робимо своє діло, перекидаємо через огорожу, а двійко пацанів уже ждуть по той бік, щоб сховати залізяки десь поблизості. Така робота, прикинь: із мєлоччю возиться неінтересно, а крупняк – балку там або швелер – попробуй перекинь через двометрову огорожу, ще й із колючкою зверху! Утром поверталися з візками, грузили й тягли все в пункт прийому. Гроші на руки, кому слєдуєт процент скинули – і гуляй.

– А процент кому? – По суті, питання не стосувалося справи.

Іванцов пошкрябав руду щетину і вп’явся в одну точку, крутячи між пальцями запальничку. Квапити його я не став.

– Кому…– нарешті мовив він.– Є тут авторитетні люди. І всігда були. У цьому городі, єслі ти получаєш прибиль, тєм болєє льогку,– треба платить. Тоді тобі мішать не стануть.

– Зрозуміло. І довго ви так?

– Не дуже… Через Сєрьогу все й спалилося.

– Та ну?

– Ну, не буквально. Раз пішли ми на територію, а я дивлюся – Сєрий наче сам не свій. Питаю: ти чого? Мовчить. Залізли в цех. Обично він бистріший усіх: копає, пиляє, викладується, весь мокрий, а тут єлє ворушиться. Абияк закончили, оддихалися. Сергій відводе мене в сторону і такий: «Сань, що ми тут горбатимося, є шанс серйозні гроші підняти, і по-бистрому? Тільки давай без пацанів, удвох».

Якось мені зразу вся ця затєя не понравилась. Ну харашо, думаю, послухаємо, шо в тебе на умі.

Кароче, десь він пронюхав, шо на території одного хімзаводика, який раньше робив на оборонку, на невеличкій глибині лежать кілька сотень метрів отлічного кабеля. Якась там лінія спецсвязі. А це вже цвєтной метал, ти шо, зовсім другі бабки! Досі не знаю откуда, но був у нього і нарисований од руки примєрний план комунікацій. Я спєрва не повірив, а тоді таки купився. Тєм болєє шо він предложив усю цю тєму розкрутить удвох.

– Вийшло?

– Пішли, як всігда, вночі. З собою взяли дві лопати, штикову й саперну, начали копать – і почти зразу наткнулися на кабель. Нарили метрів по двадцять, намотали на себе – і в нори… Остаток ночі знімали ізоляцію, шоб чиста мідь осталася. С утра здали – получили стільки, шо рішили: ну всьо, тепер розбагатіємо. Кабеля цього там було до хріна і більше. Сергій мічтав спортивний костюм прикупить…– Іванцов видав смішок, наче каркнув.– І ще якийсь особенний м’яч… А я по-простому: лучче змотатись у Дніпро, взяти по мобілі, гульнуть… Ну а з нашими пацанами ми зав’язали – мол, осточортіло возюкатися в грязюці й засохлому гівні. Зіскочили, кароче. Так і пішло…

Рудий, мабуть, не любив згадувати про цю історію, однак уже завівся, тим більше що я виявив непідробний інтерес. Ішлося не про нього, а про того, хто, за його переконанням, був у всьому винний, і, гадаю, він не брехав, коли розповідав про те, чим закінчився весь цей «бізнес».

– Здуру ми вобще забули, шо треба ділиться, понімаєш?! Походи свої держали в секреті, но воно ж видно було, шо гроші в нас не переводяться. Получається, ми пацанів своїх кинули і нікому нічого не одстєгнули. Сергій сказав: спєрва вдвох, а тоді других возьмем у долю… Харашо, я був не протів, та тільки пацани нас вислідили. І здали…

Якось вечером, перед самим закриттям, притягли ми в пункт прийому нєсколько кілограм міді. Получили своє, вертаємося довольні… А ззаді машина сигналить. Озираємося – слідом повзе джип «Черокі», а він у городі один. Приплили… Стєкло опустилося, махають: сідайте. А що нам оставалося? Сіли. У салоні троє. Я болєє-мєнєє знав тіки одного – він коло водітєля сидів. Зовсім молодий, но вже в авторитеті. Той, що з нами на задньому сидінні,– бичара бритоголовий, з «макаровим» у лапі. Стало стрьомно. Сергій відкрив був рота, а я його локтєм у бік, шоб заткнувся. А сам кажу старшому: «Вадім, куда їдемо?» Він даже голови не повернув: «Щас узнаєш, Саня…» Уже за город виїхали, скорость офігенна…

– Як Сергій держався? – перебив я.

– Подьоргався спєрва, тоді притих… Дивлюся – звернули з траси на ґрунтовку, в сторону лісу. Ну, думаю, капєц. Остановилися. «Вилазьте!» – командують. Виповзли, куди дінешся. «Так ти, сучонок, рішив, шо самий умний?!» Я в отвєт лепечу, тіпа: «Вадім, ти чого?! Я ж всігда…» І тут мені в лоб, і неслабо. Лежу на землі, в глазах тємно, а Сергій вдруг голос подає: «А ти хто такий? Отдєл кадрів?» Храбрий, блін… Ну і йому тоже обломилось… Я вже рішив: усьо, повбивають. Підповз до Сєрьоги, а той, бритоголовий, дуло мені в бок тикає. Вадім питає: «Так про шо базарим?» – «Та оддамо ми гроші…– кажу.– Усі, які сьодні получили…» – «Ці я й так возьму. Мало!» – «Покажемо, де брали метал, і більше туди ні ногою»,– у Сергія губи розбиті, єлє сказав. «Хрін там! – це вже Вадім.– Одработаєте. Будете копать, пока я не скажу стоп… А щас – скидайте тряпйо!..» Ми розділися до трусів. Водітєль дістав з багажніка каністру, хлюпнув на наші штани, кросовки й футболки, підпалив. Тоді сіли в джип і одвалили…

Іванцов замовк, прикурюючи.

– І як же ви вибралися?

– До утра шукали дорогу до траси. Холод собачий, йоптіль, дощ зривається, грязь, ноги босі, збиті, води попить ні каплі… Ну, вийшли все-таки… «Самі винуваті!» – сказав я потом Сергію. А він: «Убив би всіх цих… Не задумуючись…»

Рудий замовк, і то так, що мені стало зрозуміло – більше не скаже ні слова.

– Довго довелося відпрацьовувати? – про всяк випадок запитав я.

Іванцов сіпнувся. Глянув так, наче побачив уперше, рвучко підвівся на ноги.

– Хвате балачки розводить. Твоє врємя істєкло. Бабки давай!

Він буквально висмикнув три сотенні купюри в мене з рук і рушив у бік ринку…

Так я й не дізнався, чим усе скінчилося.

І, до всього, я так і не мав відповіді на найпростіше, здавалося б, запитання: де саме почалася футбольна кар’єра Сергія Гайдука? Я блукав у його минулому, намагаючись хоч щось з’ясувати, але замість фактів натикався на якісь мутні тинейджерські історії. Яка-небудь жовта газетка зліпила б із цього сенсацію, але в мене інший жанр: конфіденційний звіт перед фахівцями впливового футбольного клубу. А чи має для них значення те, що я зараз почув від рудого Іванцова, чи ні,– не мій клопіт.

Дорогою я зазирнув у вже знайоме кафе «Як удома» – перекусити.

«Правильний пацан», у якого безупинно бігають очі, а в кишені заначено косяк, не йшов мені з голови. Сергій не потребував виправдань – у злиденній провінції мало який підліток уникне спокуси швидкого й легкого заробітку. У поведінці місцевих «авторитетів» теж не було нічого нового. Точно так само вони всюди ламають і гнуть під себе хлопців, перетворюючи на безвідмовних «виконавців». Але в усій цій історії вимальовувалося дещо інше – характер. Упертий, замкнений, схильний до самостійних і не обов’язково правильних рішень. Зрозуміло також, що у свої дванадцять-тринадцять Сергій Гайдук ще й не думав усерйоз зайнятися футболом. Ніхто не взяв його за руку, не відвів до секції років у сім, як це зазвичай буває тепер. Але ж щось підштовхнуло його до цього?

Варіантів у мене, по суті, не залишалося. Тому в кафе, пішовши мити руки, я з підозрою оглянув власну фізіономію в дзеркалі над раковиною, скептично поморщився й буркнув:

– По-моєму, Олексію Петровичу, час тобі підстригтися!..

Перукарню «Твій стиль» шукати не треба було – навіть сьогодні я двічі проходив повз. У чоловічому залі виявилося всього два крісла: в одному сиділа молода дівчина, уткнувшись у смартфон, друге було порожнім. У кутку бубнив старий транзисторний телевізор.

Що ж, будемо сподіватися, що мені пощастить. У дверях я відкашлявся, щоб привернути до себе увагу. Дівчина обернулася.

– Ви стригтися? – спитала вона. Голос виявився приємним, досить низьким. Вік наче збігався. Лишалося впевнитись.

Я всміхнувся.

– Авжеж. Але мені порадили звернутися до Насті…

– Це я і є.

– Чудово! А я вже боявся, що до вас за тиждень треба буде записуватися.

– Ох, ви перебільшуєте.– Прикинувши мій зріст, Настя трохи опустила крісло й дістала із шафки строкату перукарську накидку.– Я б, звичайно, не відмовилася від такого напливу клієнтів,– казала далі вона,– але в нас чомусь стрижуться там, де дешевше… Ви ж не місцевий, правда?

– А ви уважна.

– Це професійне. Поки стрижу, встигаю запам’ятати все до дрібниць…

Настя виявилася з тих, про кого кажуть «широка кістка». При цьому в неї була струнка талія, високі груди й пухкі, красиво окреслені губи. Зелені, з котячим розрізом очі ледь помітно підведені, макіяжу рівно стільки, що він практично непомітний. Одягнена небуденно. Високі підбори, вистояти на яких цілий день – подвиг, кофточка в обтяжку, вузькі джинси від гарної фірми і явний надлишок золота. Крім обручки, ще кілька перснів, дутий браслет на правому зап’ястку, масивний ланцюжок на шиї з досить незграбним кулоном – Марія з дитиною. Довговолоса білявка – з тих, на яких уже років із дванадцяти зупиняються погляди чоловіків.

– Як стрижемося? – Настя оглянула мою розпатлану гриву.

– Ну, оскільки мою зовнішність уже ніщо не врятує, головне – не погіршити. На ваш розсуд.

– Я багато можу розсудити,– усміхнулася вона.– Щось у стилі панк?

– Мабуть, не варто. Я людина традиційна.

– Добре,– дівчина взялася за ножиці.

Працювала вона дуже швидко, точно і якось хвацько. Мені подобалося спостерігати за нею, а від її дотиків у мене мурашки бігли по спині. Дійсно – майстриня.

– Настю, ви просто чарівниця… Як би переманити вас до нас у столицю?

– А, то ви з Києва?! – зацікавилася вона.– Була там тільки раз. Мені сподобалось… А хто вам порадив звернутися до мене?

– У нас із вами є один спільний знайомий… Мабуть, забули давнього друга?

– Друга? Хто б це міг бути? – Вона глянула з цікавістю.

– Шкільних часів. Ваш однокласник… колись навіть захистив вас від несправедливих обвинувачень.

– Невже Сергій Гайдук?! – вигукнула молода жінка.

Я розсміявся:

– Згадали! Саме він.

– Це серйозно? – здивовано й протяжно мовила вона.– Ви знайомі?

– Більш-менш. Я працюю у футбольному журналі і…

– Ото новина! – вона відступила на крок, сплеснувши руками.– А Сергійко просто молодчина, досяг свого!..

– Але ж ви знаєте, Настю, як важко його розговорити!

– Це точно! – Вона знову взялася за ножиці.

– Я саме збирався дещо про нього написати… про дитинство і юність. А він тільки відмахується. Мовляв, їдь у Марганець, поговори з Настею…

– Ви серйозно?!

– Авжеж! Вона, каже, багато розповість, людина надійна.

– Боюся, дещо йому не сподобається! – усміхнулася Настя.– Та ні, Сергій, певно, пожартував. Ми ж із ним… я його навіть в «Інстаграмі» знайти не змогла, щоб підписатись… А тут ви!

– Давно не бачилися?

– Дуже.– Ножиці і далі цвірінькали над моєю маківкою.– Я за цей час устигла школу закінчити, до університету вступила, провчилася три курси, заміж вийшла, сина народила… Стільки всього… І раптом він про мене згадав! Ото друг, чи ти ба!

Мені вчулася в її голосі іронія, але я відразу збагнув, що за цими словами ховається образа. Настя змовкла, зосереджено закінчуючи роботу.

– Ну от…– нарешті мовила вона.– Готово! Миємо?

– Що? – Я був розчарований. Ниточка, яку мені вдалося простягти між Сергієм і цією молодою жінкою, з якоїсь незрозумілої мені причини обірвалася.

– Голову миємо? – Вона раптом усміхнулася.

– Обов’язково!

Мені довелося переміститися до мийки, потім повернутися в крісло, де Настя висушила феном мою зачіску, що елегантно зменшилась, і завершила всю процедуру коротким слівцем: «Усе!»

Я поліз по гроші, але вона раптом мовила, трохи затнувшись:

– Знаєте… Клієнтів однаково немає… Давайте я пригощу вас кавою. Правда, у мене тільки розчинна. Та й цукор скінчився.

Я був готовий і не на таке, аби тільки вона розмерзлася й розговорилася.

За кілька хвилин ми вже сиділи за столиком у закутку, звідки було видно двері до перукарні. У Насті кілька разів дзвонив мобільний, але вона, не дивлячись, скидала виклики.

– Ви сказали, Сергієві може не сподобатися те, що ви про нього скажете. У вас були конфлікти?

Я намагався повернути розмову в потрібному напрямі.

– Та ні, просто пожартувала. А конфлікти… З ним неможливо було конфліктувати. І все через його характер. Він завжди вмів наполягти на своєму. Але не так, як інші. Візьме за лікоть, скаже кілька слів, зазирне в очі… І тобі відразу зрозуміло – його правда. Просто якийсь гіпноз…– Вона всміхнулась і відразу змахнула з обличчя усмішку.– Знаєте, він із тієї рідкісної породи чоловіків, з якими почуваєшся абсолютно захищеною. У мене й чоловік такий – складний, але надійний. А з Сергієм ми дружили, було. Він у мене домашки списував, після школи додому проводжав. Жили ми поряд, він подобався моїм батькам. І мені теж. Спокійний, якийсь… правильний… А на школу йому завжди було начхати. Знаєте, як він казав? Мені там нудно, я ж знаю, що все це мені ніколи не знадобиться…

– Вірив, що стане футболістом?

– Мабуть, ні. Він про майбутнє взагалі ніколи не говорив.

– Займався у футбольній секції?

– А в нас тут її немає й ніколи не було…

– І чим він захоплювався?

– Як усі. Футбол – у дворі або на стадіоні. Узимку хокей. Уже по першому снігу на шкільному спортмайданчику ставили цеглини замість воріт, грали без ковзанів, а замість шайби – тенісний м’яч. У морози ми в карти різалися в нас удома. Улітку втрьох – Іванцов, Сергій і я – ходили на пляж на водосховище. Купалися, загоряли до чорноти, іноді хто-небудь пиво приносив. А потім усе це якось скінчилося…

– Чому? – запитав я.

Але вже й сам здогадався – пригадав власну дочку в тому ж віці. З її заплутаними й наївними дитячими історіями, які швидко перетворилися на складні й болісні сюжети.

– Дівчата дорослішають швидше…– Настя глянула в бік дверей.– Чомусь стало з ними нецікаво. Ну ясно ж – чотирнадцять років. Дискотеки, старші хлопці. Залицялися до мене, намагалися сподобатись. Мені це лестило… Потім з одним зав’язалися стосунки. У нього машина, каталися вечорами. У мене просто метелики в животі, закохалася по вуха… Ми з ним одного разу довго цілувалися біля самого будинку, потім розпрощалися. Мій залицяльник поїхав, я в під’їзд – а там мої приятелі, Гайдук з Іванцовим: «Зачекай, Настю, поговорити треба…» Чого це, думаю, однаково завтра в школі побачимось… А Сергій: «Настю, зав’язуй з ним!» «Це ж мудило повний! – підтакує Іванцов.– У нього одне на думці…» Ох я й розлютилася! Відштовхнула Сашка – і бігом угору сходами…

– А потім?

– Потім? – Вона всміхнулася, повела плечем.– У школі все наче як зазвичай – поки що. Але я відчувала, що Сергій на мене вже по-іншому дивиться. Начебто здалеку. І жодного разу більше не підійшов… А щодо мого принца обидва, зрозуміло, не помилялися. Але то вже інша історія, його не стосується…

– Так і розійшлися?

– Виходить, що так… А незадовго до його від’їзду з міста в Серьожки теж почалися неприємності… Не знаю, у чому там була річ, але наче якимсь чином йому допоміг наш фізрук, В’ячеслав Іванович…

Вона потяглася за телефоном. Жест зрозумілий – бесіду закінчено, більше Настя нічого не скаже.

– Ну що ж.– Я відсунув чашку й підвівся.– Дякую за все. Й останнє запитання.

– Давайте.– Вона теж підвелася, машинально потерла скроню.– Тільки дійсно останнє. Щось я сьогодні не у формі.

– Настю, ви справді жодного разу за всі ці роки не бачились із Сергієм?

– Я б не стала приховувати. Думаю, в Марганці він жодного разу відтоді не з’являвся. А що, власне, йому тут робити?

– Та мало що. Батьків, наприклад, відвідати.

– Містечко в нас невелике, я б знала. У всякому разі, до мене він не заглядав і не телефонував… Краще скажіть – як йому там живеться?

Я затнувся – уже встиг забути про свою брехню.

– Нормально. Про його успіхи ви, напевне, знаєте, про них тільки ледачий не пише… А в іншому… Живе футболом. Дуже талановитий, і все йде до того, що з часом стане одним із найвидатніших нападників Європи.

– Одружений?

– Ні. Поки що ні.

Вона відвела очі, не бажаючи зустрічатися зі мною поглядом.

На цьому ми розпрощалися.

Уже виходячи на площу, я здогадався, де взяти телефон учителя фізкультури. У симпатичної директорки на ім’я Оксана. Цілком надійне джерело.

Глава 3

Уранці я зв’язався з В’ячеславом Івановичем, коротко виклав суть питання й одержав по-військовому чітке запрошення з’явитися на першу дня. Разом із проханням прихопити дорогою буханець «Українського».

Припустімо, я й сам не збирався йти з порожніми руками. Але хліб до чого?

До того – це стало зрозумілим, щойно я ступив у тісну кухоньку в квартирі літнього фізрука. Присунутий до стіни столик був накритий за всіма правилами: оселедчик, що скромно ховається під соковитими кільцями цибулі, огірочки-помідорчики, грибочки мариновані, капустка квашена із журавлиною, а в центрі – велетенська сковорідка зі смаженою картоплею. Бракувало тільки хліба.

Вік колишнього фізрука не піддавався визначенню. Як і в багатьох людей його професії. Рухливий, сухорлявий, смаглявий, як житній сухар, зі сливовими очима, трохи косуватими, грубо виліпленим черепом і жорстким сивим їжачком. От уже хто точно не мав проблем із зайвою вагою. За всіма звичками – такий собі життєлюб із замашками диктатора. Люди його типу відразу ж викликають симпатію невичерпним оптимізмом, життєвою кмітливістю й визначеністю в думках. Одягнений він був у тренувальні штани й фланелеву картату сорочку, а в його однокімнатній квартирці панувала охайність, майже як у казармі,– і жодного сліду жіночої присутності.

– Так! – категорично заявив він іще на порозі.– Усі церемонії геть. Переходимо на «ти». Можеш звати Славою, можеш Івановичем – як тобі краще. А зараз – просто до столу! Гостинці твої я поки що приберу…

Він відправив у холодильник принесений мною пакет із пляшкою закарпатського коньяку й фруктами, а натомість витяг із морозильної камери вкриту інеєм півлітрівку. Віртуозно відкоркував, поглянув запитально:

– Не заперечуєш?

Я оглянув стіл, зручніше влаштовуючись на табуреті. Усміхнувся:

– Під таку закуску, думаю, не гріх…

– Теж мені закуска! Чим Бог послав… Ну давай, Олексію,– за знайомство!

Випили. Фізрук коротко видихнув, покрутив хрящуватим носом:

– Як у суху землю… Терміново повторити!

Я потягся виделкою по грибок, а собі подумав, що за таких темпів наша бесіда може завершитися, так і не почавшись. Відставний фізрук, одначе, й оком не моргнув: дивився тверезо, проникливо. Нарешті промовив:

– А тепер, Олексію, поясни ще раз: як це тебе до мене занесло?

Я виклав ту саму невибагливу легенду про збирання матеріалу для книжки й додав:

– Дехто каже, що, якби не ти, Івановичу, не було б у нас у «Динамо» Сергія Гайдука.

– Брешуть, пси! – розсміявся фізрук, знову наповнюючи чарки.– Ну давай: за спорт!

Відмовлятись я навіть не намагався.

– Давай, закушуй, Петровичу, не соромся… А щодо Сергія, то він сам себе зробив, з нуля. А я в його долі так, збоку. Вчасно опинився поруч, чистий випадок.

– Давно з ним бачилися?

– Ну, як тобі сказати… Так, давненько. Заїжджав якось до мене, поговорили про всяке…

– То, може, послідовно? Почнемо здалеку, а потім дійдемо й до цієї зустрічі?

Я відчув натхнення. Схоже, відставний фізрук хоч щось знає.

– Послідовно то послідовно. Але якщо чесно – щось я не в’їжджаю, який у цьому сенс?

Я зітхнув: чарка переді мною знову була повна.

– Ти, В’ячеславе Івановичу, зрозумій: читача суха статистика забитих-пропущених рідко цікавить. Футболіст такого рангу, як Сергій, важливий йому в усіх вимірах: де виріс, як починав, з якими труднощами зіткнувся, хто був поруч. Загалом, перші кроки. Це ж усе на твоїх очах було…

– Угу…– буркнув фізрук, відкладаючи виделку.– Ти в курсі, що я й сам грав у футбол? Нікопольський «Колос» – чув про таку команду?

Я кивнув.

– Ох, сумніваюся! – він скептично хмикнув.– Там я починав, там і всю кар’єру відіграв. Ми в різних дивізіонах виступали, але вісімдесят другого реально претендували на вихід у вищу лігу. Не вийшло: розписали нічию з «Жальгірісом», коли потрібна була тільки перемога. І литовці замість нас в еліту пробились… А у вісімдесят сьомому здійняли галасу в Кубку СРСР – вибили донецький «Шахтар», потім запорізький «Металург», дійшли до чвертьфіналу, а там із мінімальним рахунком «скрутилися» московському «Динамо». Навіть не «скрутилися» – засудили нас. Бонзи із союзної федерації не схотіли, щоб якась команда з української глушини, яка й у вищій лізі ніколи не грала, москвичів на коліна поставила…

Я й справді знав історію короткого злету «Колоса», але наразі мене цікавило інше.

– Потім, у Дніпрі, нас, попри поразку, як космонавтів, зустрічали… А мені тоді саме тридцять шість виповнилося. Ветеран, як то кажуть… На тому я свою ігрову кар’єру й завершив… Дали мені наостанок майстра спорту, оцю однокімнатну й улаштували в ДЮСШ тренером. Не встиг я попрацювати з пацанами, тільки почав утягуватися – бац: перебудова, капіталізм, Союз розпався, і наш заклад закрили на фіґ. Довелося в міську школу йти фізруком. Десять років відбув, як за годинником. Але набридло: у нинішніх діточок не спорт, а інше в голові. Пішов, років зо два проваландався без діла і тільки тепер знову влаштувався тренером до іншої спортшколи. Платять копійки, але там принаймні хлопці, для яких футбол – не звук порожній… От за нього, за футбол, і вип’ємо!..

Тут не посперечаєшся. Випили мовчки. Я наліг на їжу – у вухах у мене вже шуміло.

– А щодо Гайдука… У мене око досвідчене.– Фізрук потягся по серветку, серйозно глянув: – Що називається, іскра Божа… Я в них у класі заняття вів. Одного разу звелів лишитися після уроків, питаю: ти чому в секцію не йдеш? А він мені – батьки не дозволяють… Тоді вирішив я з його батьком поговорити. Та замість батька з’явилася мати. Перелякана – вирішила, хлопець знову начудив. А я їй: у вашого сина талант, його розвивати треба, регулярні заняття необхідні. Та що вони, жінки, у цьому розуміють? Каже: йому б навчання підтягти, а у футбол він і без того цілий день ганяє. Я і так і сяк: мовляв, треба тренуватися за спеціальною програмою, може, буде користь, виросте класним футболістом… А вона знову за своє… Я спитав: чи не можна все-таки з батьком зустрітися? Зайнятий, каже, не має часу. Ну що тут вдієш? Моя справа запропонувати – ваша відмовитися…

– А що Сергій?

– Дещо я, звичайно, йому підказав – щодо того, як у різних ігрових ситуаціях поводитися. Ловив на льоту. А я й далі за ним спостерігав. Він і справді багато часу проводив на стадіоні зі старшими хлопцями. Ті, коли ділилися на команди, мало не билися за нього! Швидкий, в’юнкий, коли з м’ячем – узагалі не зупиниш. І швидкість гарна, особливо стартова, рвоне з місця – і з кінцями. Техніка деяка вже тоді була, а витривалість у нього вроджена, від природи. Ну й удар з обох ніг… А головне – непоступливий, чисто скалка для суперника…

– Усе правильно,– кивнув я.– Він і зараз такий.

– А мені, Олексію, тоді просто прикро стало, розумієш? Пропадає талант! За тим, як він до мене відразу потягся, я здогадався, що хлопцеві бракує батькової уваги. Мені ж самому Господь дітей не дав… А його татусь на комбінаті працював. Робота пекельна, зарплата із затримками, часом по два-три місяці. Не дивно, що почав зазирати в чарку, і пішло. Бувало, що й синові перепадало під гарячу руку. Між запоями – наче нормальний мужик, похмурий тільки трохи… Мати? Вона в нього зовсім проста, безмовна й тиха, як мишка. Так і вийшло, що всім у домі було не до нього. Живий-здоровий – то й добре. Я одним із перших довідався, чим вони там із Сашком Іванцовим промишляють, але втручатися не став – я їм не суддя. А собі вирішив – усе. Як-небудь обійдеться вітчизняний футбол без якогось там Гайдука… Ну що, закінчимо?..

Він потягся до пляшки, а я машинально кивнув:

– Узагалі, я чув цю історію.

Мій співрозмовник навіть не поцікавився – від кого. Але, після того як чарки спорожніли, апетитно хрумкаючи кільцем цибулі, проказав:

– Чув, та не всю. Інакше не прийшов би до мене. Ну от: якось увечері Сергій постукав до мене. Адресу мою він уже знав. Стоїть на порозі, переминається. Я йому – заходь, мовляв, а він – ні, вийдемо надвір. Порада потрібна. Вийшли ми, присіли десь, і тут він мені видає всю цю історію. Про метал, про крадіжку мідного кабелю, про те, як їх засікли і як вивезли за місто. І про те, що їм з Іванцовим тепер доведеться безкоштовно на бандюків працювати невідомо скільки. Не хочу, каже. А якщо батько дізнається – ще гірше: вб’є. Що робити? – питає.

Я йому: «Іди спати, Сергію. І завтра носа на вулицю не потикай. Спробуємо розібратися».

З тим він і пішов.

Я прикинув так і сяк – не жарти. Вранці зібрався – і на ринок: там в одній кафешці вічно терлася вся ця блатна бригада. Одного – Вадимом звали – я ще пацаном знав: сусід мій, ми з його батьком приятелювали. Знайшов його, поговорили. Він виявився в курсі, навіть розпитувати не став – тільки кивав і слухав. Потім каже: добре, цього пацана – як там його звати? – я чисто з поваги до вас, В’ячеславе Івановичу, відмажу, хоч вони з приятелем поводилися не по понятіях. Але з однією умовою: щоб він нікому більше в місті на очі не траплявся, особливо з наших хлопців.

Я кажу: дякую, твій боржник. І просто звідти – до Гайдуків. День вихідний, татусь під мухою, але не особливо. Я йому: син ваш має талант, є шанс улаштувати його в спортінтернат. Тут недалеко – якихось вісімдесят кілометрів. Хлопцеві сам Бог велів у футбол по-справжньому грати. А він мені – якого хріна дурня клеїти, футбол нехай по телевізору дивиться. Закінчить дев’ять класів, піде в профтехучилище, а звідти – на комбінат, робітничу династію продовжувати. Що, питаю, хочеш для сина такої долі, як у тебе? Тут він розлютився, поліз із кулаками, а я розвернувся – і до дверей…

Саме дійшла черга до мого коньяку. Ми з фізруком по-швидкому змели зі столу посуд і їжу, він прополоскав чарки, нарізав лимон і повів далі:

– Влетіло Сергієві того дня серйозно, але я не з тих, хто так просто відступає. Зустрів його матір після роботи, знову почав розмову. Вона спочатку вперлася – як чоловік сказав, так і буде. Ну, тут уже я не став нічого приховувати – виклав усе. Син ваш, Ірино Андріївно, кажу, сплутався з місцевим криміналом. На ньому поки що тільки дрібні крадіжки, але якщо комусь знадобиться їх розкрутити – строк на малолітці йому відмотають по повній, заступатися нікому. Ці проблеми однією молитвою не розв’язуються, а якщо й далі так піде, то він і за верстат на комбінаті стати не встигне. Загалом, спортінтернат для нього тепер – порятунок. Подумайте, кажу, прикиньте «за» і «проти».

Наступного ранку вона сама до мене прийшла. Сказала: робіть як надумали, чоловіка беру на себе. А вам повік буду вдячна. Я відповів у тому дусі, що подяки мені ні до чого, просто радий допомогти здібному хлопцеві…

Через кілька днів повіз я його на перегляд до інтернату. Там у мене давні приятелі працювали, ще з «Колоса». Приховувати від них я нічого не став – так, мовляв, і так. Подивилися, погодилися, що хлопець і справді надзвичайно обдарований, і врешті взяли… Думаю, спершу Сергієві там було ох як непросто. Чужі стіни, чужі люди, жорсткі вимоги, сувора дисципліна. Від усього цього він давно відвик.

– І що ж – він дійсно більше не повертався додому?

– Чесно зізнаюся: це я попрохав, щоб його відразу взяли в діло й нікуди не відпускали. Він багато тренувався, поступово освоївся, а потім нове життя саме його повело. Тільки одного разу примчав буквально на кілька годин, забіг до мене, коротко доповів: мовляв, нормально живу, без проблем,– та й по всьому. Воно й на краще. І року не минуло після інциденту з бандюками, усе ще було свіже, друзяка його, Іванцов, і далі відпрацьовував «боржок», а на Сергія був смертельно ображений… Іванцов, до речі, через років зо два на зону таки сходив – за збройне пограбування, п’ятірочку отримав. А в Сергієві я не помилився – волі йому стало на все…

– І досі спілкуєтеся?

Мій співрозмовник знову хмикнув.

– Буває, телефонує. Щоправда, рідко. Але я не в претензії. Чим, власне, він мені завдячує? Один-єдиний раз попрохав про допомогу, та й то…

– А де тепер його мати?

– Ірина Андріївна? Уявлення не маю. За всі ці роки жодного разу більше її не зустрічав. Місто в нас мале, чесно скажу – навіть дивно…

По суті, я одержав більше, ніж розраховував. Навряд чи відставний фізрук додасть що-небудь істотне до того, про що я вже довідався. Настав час вибиратися звідси, поки ноги ще мене носять.

– Як діятимеш далі, Олексію? – поцікавився мій співрозмовник.

– З’їжджу до спортінтернату, поспілкуюся з людьми.

– А навіщо тобі туди тягтися?

– Тобто?

– Тільки час змарнуєш. Дам я тобі координати хлопця, який в одній групі з Сергієм навчався. Вони наче дружили, але хлопець так і не піднявся, пороху забракло. Теж місцевий, звати Юрій, нині працює на кабельного провайдера, точки під’єднує. Іноді грає за наш «Гірник» в обласній лізі… Пиши номерок!

Ми пропустили ще по дві чарки, усмак попліткували про поточні футбольні події та розійшлися по-приятельски, обмінявшись адресами й телефонами…

Зустріч ця багато що розставила на місця. Принаймні причина зникнення Сергія Гайдука з поля зору друзів і вчителів тепер була мені зрозуміла.

На вулиці було тихо, трохи підморожувало. Ми з відставним фізруком посиділи добряче – до пізніх сутінків. Робочий день усюди скінчився, навіть дрібні приватні крамнички здебільшого позачинялися. Вуличні ліхтарі заливали околиці йодистим світлом; опале листя, прихоплене морозцем, похрускувало під ногами.

«Порівняно зі столичною годиною пік – чудово…– розслаблено міркував я, глибоко вдихаючи холодне повітря з якимось присмаком сторонньої гіркоти.– Жодного тобі хаосу, ніяких заторів, перехожих можна порахувати на пальцях…» Дорогою додому я встиг розсортувати в пам’яті подробиці почутого від В’ячеслава Івановича, вирішив дещо записати відразу після повернення, але на цьому – край: необхідно привести себе до ладу. Цього правила я дотримувався неухильно: після випивки – ніяких серйозних справ.

Зранку, щойно продерши очі, я набрав номер, який учора заніс у «Контакти». Абонент не відповідав. Я повторив виклик іще кілька разів – те саме. Про всяк випадок надіслав есемеску:

«Вітаю, Юрію! Я спортивний журналіст із Києва. Хочу поговорити з вами про Сергія Гайдука. Збираю матеріал для книжки. Чекаю на ваш дзвінок!»

Почекав близько години, але дзвінка так і не було.

Зате виникла хазяйка квартири зі звісткою, що оплачений мною термін оренди житла сплив. Поки вона обводила очима кімнату – чи сам я, чи не встиг розгромити її власність,– я вручив їй гроші й оголосив, що збираюся затриматися в місті ще на день.

Вусата дама ретельно, немов обнюхуючи, перерахувала купюри й вийшла.

Я знову зателефонував до загадкового Юрія, але його телефон одразу вимкнувся. У мережі він виник тільки після полудня. На мій черговий дзвінок відгукнувся цілком молодий голос, який, щоправда, звучав приглушено, мов із льоху.

– Юрій? – запитав я, коротко відрекомендувався й повторив те саме, що було написано в повідомленні.

– Я не в’їжджаю, чувак, чого тобі?! – хрипко пробубнів голос.– Я тут приболів…

– Хочу взяти в тебе щось таке типу інтерв’ю. Ви ж дружили з Гайдуком в інтернаті.

Я чомусь одразу відчув ворожість до цього типа.

– А я тут до чого?

– Мені порадили звернутися до тебе.

– Хто?

– Неважливо. Яке це має значення?

– Для мене має,– гнув він свою лінію.

– Припустімо, В’ячеслав Іванович.

– Це ще хто?

– Тренер.

– Не знаю такого!

– Зате він тебе знає.

– Це ваші з ним проблеми. На фіґ мені це інтерв’ю?

– Це остаточна відповідь? Напружся трохи, подумай. У Києві буваєш?

Подіяло. Та й у голові в мого співрозмовника наче почало прояснюватися.

– Добре. Тоді через час у ресторані «Осінь»,– нарешті визначився він.– Знаєте, де це?

– Знаю.

– Щот – за вами!..

У залі «Осені» я відшукав свого клієнта без проблем – о третій дня приміщення було геть порожнє. Юрій сидів біля вікна, перед ним стояв наполовину спустошений келих пива та блюдце з рештками солоного арахісу. Спортивний костюм, тупоносі високі черевики – такі я бачив учора на ринку; набрякле обличчя, мішки під очима й жовтуватий відтінок шкіри – ознака перевантаженої печінки. Зваляне, давно не мите волосся. Діагноз очевидний, тут і до ворожки не ходи.

Коли я підійшов до столика, Юрій жадібно ковтнув свого білого нефільтрованого і, не вітаючись, запитав:

– Це ви дзвонили?

Лоб у нього був мокрий від поту, він чомусь дуже нервував.

– Так.– Я знову відрекомендувався.

– Мені по барабану…– Він знов уткнувся в келих і, не підводячи очей, буркнув: – Тільки… того… обставини змінилися.

– У чому річ? – Я сів навпроти.

– За інтерв’ю – п’ять сотень…

– Добре,– я знизав плечима.

– Покажіть гроші!

– Ти що, серіалів надивився? – Я мимоволі розсміявся.– Гроші будуть, якщо я дістану розумну інформацію. Ти й так мені півдня голову морочив.

– У вас у Києві за це платять.

– Хто як,– сказав я.– Деякі навіть самі приплачують. Є що розповісти?

– Найдеться. Тоді й обід на додачу…

Він явно нахабнів, але я вирішив набратися терпіння. Хто знає, що може бути відоме цьому похмільному типові, дивлячись на якого, відразу хочеш вимити руки.

Мій «інтерв’юйований» підкликав офіціанта й замовив борщ, ескалоп із картоплею фрі, салат і ще один келих білого нефільтрованого. Я взяв пляшку «Хейнекену», побажав йому смачного й подався шукати туалет.

Коли я повернувся, він уже дожовував ескалоп.

Офіціант прибрав тарілки, Юрій задоволено відкинувся на спинку стільця й потягся до пива.

– Ну, і що повідаєш?

– А шо інтересує? – відгукнувся він запитанням на запитання.

– Усе, що стосується Сергія Гайдука.

– Так у нас інтерв’ю чи як? Ставте питання.

– Не піде. Я хочу, щоб ти просто розповів усе, що пам’ятаєш. Якщо хоч щось пам’ятаєш.

– З пам’яттю в мене все о’кей.

– Тим паче. Поїхали!..

Я виклав на скатертину диктофон, увімкнув і, намагаючись, щоб мій власний голос звучав зовсім нейтрально, попри антипатію, яку викликав у мене цей тип, мовив:

– Розповідайте, Юрію, про те, як ви познайомились із Сергієм…

Інтерв’ю вийшло довгим і незв’язним. Часом Юрій збуджувався, часом майже засинав. Що ж до змісту, то з ним ще належало розібратися.

Щойно ми закінчили, я поклав гроші на стіл і, залишивши мого співрозмовника проводити вечір в «Осені», повернувся до свого тимчасового лігва.

Настрій у мене відповідав погоді: трохи потеплішало, пішов дощик, що обіцяв до ночі перетворитися на зливу. Під ногами хлюпотіло, але мої черевики поводилися пристойно.

Удома я зварив каву, дістав диктофон і запустив запис від самого початку.

«…Ну… це… короче, Сєрьога, або… е-е… Гайдук… він приїхав в інтернат у сьомому класі… Його відразу підселили в нашу кімнату в гуртожитку. Там жили я, Вітя Шевчук, Бодя Мельник і Стас Бондар… Нас і так четверо, не продихнути, а тут ще одного всунули… Єслі чесно, ми не сильно раді були. Тим більше що пронюхали – його не просто так узяли…. тіпа по блату… І він нам зразу не понравився: тіхарь, собі на умі, мовчить всьо врємя… Нам звеліли ввести новенького в курс, ну, ми й ввели: чужого не чіпать, на нашу територію не сунуться, свої шмотки й форму не розкидать. Він кивнув – і у свій куток. Ми рішили – видрючується, і він ще дужче нам не понравився… Ми спєрва за ним всьо врємя слідили: не споре ні з ким, держиться в стороні, придивляється. Тренер наш, Пилипович, дасть якусь вправу, ми пітніємо, а цей чисто тормоз: стоїть. І не кажи йому ні слова! Но коли дійшло до “човників” – це біг попарно від лицьової до лицьової,– у напарники Сергієві дістався Богдан Мельник, а він у нас самий луччий спринтер. Ми тільки посміхаємось, а Сергій як куля стартонув – і не вспіли ми озирнутись, як він Бодю на п’ять корпусів обставив. Пєрвий шок! Оказується, пацан на щось способний… Помню ще пєрву “двухсторонку”. Гайдук у нашу команду попав. Одкривається класно, но пас йому ніхто, само собою, не дає, а відбирати м’яч він не вміє. Так і бігав зря, потом розізлився, перехватив м’яч у свого ж гравця, моментально одірвався од суперників і забив. Пилипович свистить: “Стоп! Гайдук, сорок раз віджатися!” У нас такі понти останавлювали жостко…»

Я пропустив кілька епізодів – до мого запитання про те, як їм усім жилося в інтернаті.

«…Розклад був такий: ранкове тренування, потом школа. Там ми більше робили вид, шо тіпа вчимось, а вчителі – шо тіпа вчать. А в реалі усім усе по фіґу. Ніхто з нами особенно не чикався. Сергій держався як усі: сидів, слухав, даже шось черкав у зошиті… Після занять уп’ять тренування. І так кожен день… Сергій довго держався оддєльно, ну й ми до нього не дуже… Від перегрузок з непривички ночами його судороги в ногах мучили – аж кричав у сні, а ми ржали. Маркером його пару раз розписали… А він на це ні слова – як кам’яний… Ще був случай. Приповзли після вечірнього тренування, заварили чаю. Сергій теж собі заварив – оддєльно. У нас пакет галетного печива – сухе, падло, чистий картон. Ну нам шо – аби тільки черево набити, того шо жерти в інтернаті хотілося весь час, день і ніч. Жуємо, а Сергій батон із варенням навертає. Ми до нього: чуєш, а чо не ділишся? А він спокійно так: а ти попроси по-людськи – я поділюся… То єсть він не предлагав, щоб не подумали, ніби підлещується… Да-а… а вобще ми були спершу впевнені, що він таке життя не потягне, скоро додому попроситься… А ні фіґа. Зчепить зуби, терпить. Постєпєнно втягся. Та ми однаково його динамили… Доки не стався один случай… Це можеш не писать…»

Проте я записав, хоч і удав, що натиснув кнопку «стоп». Історія була на копійку, не знаю вже, чим вона так вразила уяву Юрія. Звичайні підліткові тьорки. Сергій заступився за якусь юну гімнастку, але річ не в суті конфлікту, а в тому, що після цього він став своїм у команді. Прийняли як рівного.

«…Ну да, і наші тоді пойняли, що він, получається, не блатний із чиєїсь подачі, а нормальний пацан… І не ошиблися. Ще один плюс: мати його варила офігенне варення, досі вкус помню. Передавала соління всякі, консервацію… Чого я весь час про їжу? Так ми ж, по суті, жили на підножному кормі. Харчі в їдальні були до того хрінові, що в рот не взяти. Комусь тушонки надішлють, комусь круп, макаронів, картоплі, яєць… Усе йшло на всіх, ніхто не ховав… А система? Система була як в армії. У шість підйом, час зарядка, потом туалет і сніданок. Ранкове тренування, на обід десять хвилин – і до школи. Хочеш не хочеш, а своє одсидь… Чиста мука. Спати хотілося даже більше, ніж їсти. Потом час самопідготовки: уроки, постірать там, у кімнаті прибрать. І вечірнє тренування – два часа. Після нього вечеря й два часа до відбою – релаксація. Но до того врємєні сил на то, шоб кудись піти або чимось зайнятися, ні в кого вже не було. Валялися по комнатах, іногда різалися в карти. Сергій, кстаті, оказався мастєром у цьому. Голова в нього працювала – ми його даже Доком кликали… Но довго не засиджувалися – зранку вп’ять той самий конвеєр, не виспишся – хана. Не тягнеш таке життя – нема питань, силою ніхто не держе. Один дзвінок – приїдуть батьки, заберуть додому… Но Сергій ніколи не жалувався. І додому особо не рвався. Даже на празники й канікули припухав сам у гуртожитку. Ходив у тренажерку, возився з м’ячем на площадці – любив це діло. А після того як втягся, приспособився до нагрузок, усе йому стало даватися легко, як нікому з нас. Просто в іграшки…»

Я вимкнув диктофон.

Ту частину плутаних мемуарів Юрія Зінчука, інтернатського однокашника Гайдука, яка мене особливо зацікавила, треба прослухати на свіжу голову.

По суті, з цього моменту в Марганці робити мені більше немає чого. Мій головред уже запанікував – я пропустив редакційну летючку, яка в нас щосереди і на якій планується наступний номер. Ми зідзвонилися, довелося вчергове збрехати: мовляв, підхопив застуду, відлежусь – і миттю буду.

Тож без варіантів: зранку – до Києва…

Столиця без мене жила нормальним життям. І зустріла як зазвичай – ті самі бомжі на сходах метро «Вокзальна», черги по жетони, тиснява біля входу на ескалатор. Чотири зупинки, п’ята – «Святошин», мій кінець «червоної» лінії. Лави продавців усякої всячини в переході, яких час від часу розганяє поліційний патруль, незмінні бабці з картонками, де кострубато написано: «Віддам кошенят у гарні руки», квіткарки з відрами хризантем і замучених троянд, схожих на щільно впаковані овочі…

Удома я витратив півдня, аби викласти на папері те, що мені вдалося з’ясувати за час свого спонтанного вояжу. Вийшла сторінка тексту, та й ту ледь удалося із себе вичавити. І не тому, що мені не було чого сказати британським скаутам. Тут стояло, сказати б, питання форми. Одна річ – журнальний матеріал, зовсім інша – звіт, зорієнтований на пошук проблемних моментів у біографії гравця.

Я подовгу обсмоктував кожну деталь, напружуючи пам’ять і прицінюючись, наскільки вона важлива для «роботодавців». І почувався при цьому зеленим новачком.

Урешті я знову ввімкнув диктофон – щоб прослухати ту частину одкровень Зінчука, яка стосувалася перших спортивних гонорарів Сергія й того, як він опинився в Харкові.

«…Один раз на канікулах Сергій вештався по городу. А городок там – один в один Марганець, тільки пилі літом менше. Ну й набрів на самодєльне поле, де якісь мужички якраз готовилися зіграти у футбол. Виглядів він тоді старшим своїх чотирнадцяти. Постояв, подивився. Запитав: можна з вами? Ті согласились, у них саме одного гравця не хватало… В общем, справив він на них враження – три рази забив, команда його виграла. Розім’явся, зібрався вже валити, коли підходить до нього їхній капітан і предлагає одпразнувать перемогу – пива попить… Сергій йому – спиртного не вживаю. Тоді мужик простягає двадцятку – тоді це ще були гроші. Вони, оказується, на бабки закладалися, переможець забирав увесь “банк”, щоб гуртом пропити… Отак Сергій заробив пєрвий спортивний гонорар… Потом він ще не раз із ними грав, но не розказував про це. Якби тренер узнав, шо хтось грає за гроші й на стороні – були б великі проблеми…»

Я пропустив довгий шматок – розповідь Зінчука про життя в спортивному інтернаті. Нічого нового: свого часу я цим цікавився й не з чуток знав, який вигляд усе має в дійсності. Занедбані гуртожитки, двоярусні армійські ліжка, моторошні туалети, бруд на кухнях, казенні облуплені стіни, задуха й холод водночас, вікна зі щілинами… Не клубні, скажімо щиро, академії. Проте з них вийшло чимало розумних спортсменів – завдяки ентузіастам, які там працювали.

«…Пилипович – тренер наш – був дядько специфічний. Склад на гру він всігда вибирав по якомусь натхненню, ніколи нічого не об’ясняв. Бувало, самих сильних оставляв на лавці. Сергій, наприклад, у нього оттудова не вилазив, потому й злився. Він же на тренуваннях робив на повну, і получалось непогано… Єдине – з тактикою сначала не дружив. То “провалиться”, то з офсайду забуде вийти. І в захисті не працював, ну це таке – усі нападаючі цим грішать. Та Пилипович, видно, хотів, щоб Сергій характер показав, от і гнув свою лінію… Граємо ми, допустім, у дитячо-юнацькій лізі, тренер його обидва тайми на лавці маринує, а тоді вдруг раз – і випустить на послєдніх минутах на заміну. Сергій як пружина заведена, а підтримки йому нема, хлопці вже набігалися, не вірять, що можна хоч щось переламать. Сергій метається, пробує нас завести, а без толку. Йому ж даже не рахунок був важливий – він усігда був націлений на атаку, як ракета… А потом якось простудився наш основний нападаючий, Павло Савченко, температура під сорок. Пилипович Сергію крізь зуби: давай, готовся, вийдеш в основному складі… Ну, почали. Суперник возить нас як хоче, ми відбиваємось, но йде до того, що нам от-от заб’ють. Тут – бемс! – Сергій у центрі поля зняв м’яч із ноги в їхнього захисника. Бодя Мельник поруч оказався, і вони вдвох кинулися до чужих воріт. Ще одного захисника Сергій обійшов на швидкості – і обидва виходять на їхнього воротаря.

Гайдук замахується – і вдруг оддає пас Боді! А той, по ходу, не ожидав, успів тільки ногу підставить, пробив у касаніє – і мимо воріт.

Пилипович за півминути вигрузив усі матюки, скільки їх є в природі. Останавлює гру, підзиває Сергія й сичить: “Ти шо ж це, дурбецало, виробляєш?! Ти ж форвард! Повинен сам завершувати епізод!” А той: “Ми ж команда… Просто хотілося відіграти на партнера…” “Якого, в задницю, партнера?! Ти – Нападаючий! Ще раз запореш атаку – заміню, і більше про гру даже не мєчтай!”

Граємо дальше. Після такої прочуханки Сергій, наоборот, почав м’яч передержувать. Нарешті, виходимо в контратаку – пройшла довга передача прямо на нього, він спиною до чужих воріт прийняв, обробив м’яч, розвернувся, а тим врємєнєм у зоні на фланзі одкрився крайній хав. Логіка проста: котнуть м’яч туди, а самому рвонуть порожняком до воріт і попробувать перехватити простріл. А Гайдук я-ак закрутить метрів із двадцяти п’яти – і з такою силою, шо воротар єлє дістав. Пилипович мовчить, тільки сопе люто. Оп’ять момент: Сергій у центрі поля чіпляється за м’яч, протягує метрів двадцять, хтось із наших одкривається на паралельному курсі – ну оддай же йому, а собі шукай позицію для обострєнія. Нє – він держе, тягне м’яч сам, поки його не зрубують захисники. Сергій падає, арбітр не реагує, Пилипович рикає: “Ти що, сучий син, вобще гру не читаєш?! Усе, нах з поля!”

Но суть у тому, що всі ці історії якраз і помогли Сергієві розібраться, коли самому атакувать, а коли пас оддать. Та Пилипович його однаково весь слєдующий матч на лавці промаринував. Випустив тільки в послєдні п’ятнадцять минут – а в нас гра вже сложилася непогано, та ще й Сергій за ці четверть часа дубль оформив: два простенькі голи після прострілів із флангів.

Отак він і почав регулярно забивать. Но Пилипович мовчок – він вобще ніколи нікого не хвалив. Зате пойняв: пацан умонтувався в команду… У нас вобще банда дружна вийшла. Ядро – Вітька Шевчук, Бодя Мельник, Стас Бондар, ну й Гайдук, само собою. Єслі по прізвиськам – Шеф, Мел, Боня й Дока. А я, значиться,– Зіна. Особенно близько Сергій зійшовся з Шефом і Бонею, к тому же, з Шефом вони постоянно грали у зв’язці: Сергій на острії, а Вітька трохи ззаді, тіпа одтягнутий форвард. Шеф був високий, м’язової маси хватало, міг і на верхньому етажі поборотись, зачепиться за м’яч і бистро скинути його в зону Доки, а той уже на скорості шось соображав…

В общем, Гайдук скоро став нашим самим луччим бомбардиром. А так – у чемпіонаті юнацької ліги команда наша звьозд із неба не хватала. Максимум – кріпкий середняк, як ото кажуть. Лідерами були ті, хто представляв академії великих клубів. Та прийшлося й на виїздах пограти: Дніпропетровськ, Дніпродзержинськ, Полтава, Черкаси…

Ви питали, як у Сергія було зі здоров’ям у той час? Та нормально. Тяжких травм не було, а в остальному – простудиться, днів два відлежиться, і вперед… А що касається перспективи… даже не знаю, як вам об’яснить. У каждого з нас була своя дорожка в спортінтернат, у багатьох сильно плутана. А заклад цей не похожий на академії професіональних клубів, так шо про футбольні перспективи нічого й говорить. Ну кому ми на фіґ здалися? Так шо ні про шо особо не мріяли. Ні, каждий, канєшно, тихцем подумував: от би стать професіональним гравцем нормального клубу! І Сергій у перву очередь. Це він собі вбив у голову, коли в нього стало получаться. Появилась якась ціль. Шеф і Боня думали так само. А ми з Мелом щитали, шо це все дешеві понти, лірика… Чого? Та того, шо я всігда трєзво дивився на вєщі. І на людей тоже. Навіщо усложнять собі жизнь?..»

Отут я взяв тайм-аут – щоб зібратися з думками, зараз потрібна чашка чаю, і то міцного.

Зінчук, цей типовий лузер, досить виразно намалював картинку інтернатського життя. У тому числі й історію з пропозицією підробити документи – від заступника директора спортінтернату. Вона мене не здивувала – таке всуціль провертають із перспективними хлопчаками з провінції, зменшуючи їм вік на рік-два. Мета? Щоб пройти відбір, сподобатися селекціонерам клубів вищої ліги й пробитися в солідну футбольну академію або школу. Паспортів у хлопців ще немає, а липове свідоцтво про народження – питання наявності певної суми й потрібних людей. Якщо це вдавалося, то хлопці здавалися міцнішими й дужчими на тлі своїх «однолітків», що часом відчиняло перед ними двері в професійний футбол.

Віктора Шевчука батьки відрадили грати в ці ігри, Богдан Мельник погодився, Сергій Гайдук, як я й очікував, навідріз відмовився навіть обговорювати таку можливість.

Проте їх уже помітили у виїзних іграх, і незабаром усю трійцю запросили до Харкова. Наприкінці дев’яностих там було створено новий футбольний клуб «Арсенал» із дуже сильною базою та власною футбольною школою, він активно розвивався, і тренери шукали талановиту молодь. Інтернатське начальство відпустило хлопців на перегляд, а коли ті його успішно пройшли й дістали пропозицію переїхати, зажадало від клубу компенсацію на розвиток спорту в районі й окрему суму за кожного – по тридцять п’ять тисяч гривень. Фінт був нахабний, але «покупці», пересилюючи себе, погодилися сплатити більшу частину.

Хлопці надихнулися – харківський клуб, нічого собі! Форма, стипендія, нормальні умови… Залишалося переконати батьків розщедритись і сплатити інтернату решту компенсації. Шевчуку й Бондареві це вдалося, а Сергій не мав звідки взяти гроші. Геть засмучений, він лишився в інтернаті, але втрутився той самий В’ячеслав Іванович, який два роки тому привіз його туди. Пригрозивши начальству, що накатає скаргу у федерацію футболу, він зрештою домігся, щоб Сергія відпустили безкоштовно. І, до речі, у нашій з ним розмові ані словом про це не згадав.

Залишалося приблизно чотири з половиною хвилини запису.

«…Знаєте, чого більше всього хотів Сергій? – знову зазвучав голос Зінчука.– Вийти на поле в якомусь міжнародному матчі, і шоб на трибуні сидів його батько. Він сказав тоді: мені начхать на публіку, я б грав для нього одного. Щоб він нарешті зрозумів, що футбол – неабищо… Була в нього така заморочка. Це єдиний раз, коли він розколовся, а так всігда жив замкнуто. Ні, бувало – бешкетували разом, нам же всього по п’ятнадцять було, но він тримався вроді як збоку. З дівчатами в нього були рівні отношенія, алкоголь, куриво – нікада. Тільки футбол…

Коли наша банда розпалася, в інтернаті почалися всякі зміни, і я єдиний з усіх, з ким дружив, закінчив цей заклад. І більше ні з ким з них не зустрічався живцем… Сєрьога Гайдук – самі знаєте де, Шеф тоже піднявся, хоча футболіста з нього так і не получилося. Розкрутився, щас володіє в Харкові мережею фітнес-клубів. На мої дзвінки не отвічає – не його уровєнь. З Мельником, бува, передзвонюємось. А Стасік Бондар, земля йому пухом, загинув… Якийсь нещасний случай, подробиць не знаю…»

Глава 4

Час, що лишався до недільного авралу, я провів не без користі.

Передусім забезпечив себе харчами: заповнив холодильник, приготував гострий мексиканський супчик із трьома видами квасолі, тушковану рибу під солодким соєвим соусом і навіть нашвидкуруч спік штрудель по-сільському з яблуками, сушеними вишнями та м’яким сиром.

Потім, задоволений власним кухарюванням, заварив літровий чайник зеленого чаю й улаштувався перед ноутбуком.

До неділі необхідно надати пристойного вигляду кільком аналітичним оглядам і нарешті закінчити власну статтю про молодіжну збірну України, яку я давно відкладав. І зі зрозумілої причини: ніяк не вдавалося знайти форму, яка приверне до цієї теми увагу читача.

Спортивні видання про таке зазвичай мовчать. Публікують результати ігор, кілька рядків звіту про матч, не більше. Колеги пасуться на інших угіддях, вважаючи це за тему, що не заслуговує на увагу. Ми ж не Іспанія, не Німеччина, де «молодіжки» б’ються за титули на всіх рівнях, починаючи з підліткового футболу. Ну, є в нас якісь молоді, грають зі змінним успіхом – і годі про це.

Я вважаю таку ситуацію наскрізь фальшивою. Наші аналітики похвилинно розбирають ігри національної збірної або топових клубів, критикують, шукають причини невдач і провалів – і все це з таким виглядом, наче ми дійсно здатні грати на рівні з європейськими грандами. На жаль, поодинокі успіхи ще ні про що не говорять. А все інше – просте надимання щік, спроби зробити гарну міну у разі поганої гри та обдурити читача.

Якщо хто в нас і здатний дивувати – то саме молодь, ще не розбещена увагою преси й шаленими грошима. Досі здорові амбіції лишаються не гіршим стимулом до перемоги, ніж контракти із шестизначними цифрами. Українські «молодіжки» цілком здатні позмагатися на футбольних полях із найкрутішими суперниками з країн, де футбол – національна релігія.

Приклади? Далеко ходити не треба. Перемога наших дев’ятнадцятирічних хлопців 2009 року на чемпіонаті Європи серед юнаків, срібло чемпіонату континенту 2006-го серед молодіжних збірних U-21. Та хоч той же фінал Юнацької ліги УЄФА-2015, куди в умовах наджорсткої конкуренції з найталановитішою футбольною молоддю Європи пробилася команда академії донецького «Шахтаря». І це в найтяжчий період історії клубу! Ось де реальні пристрасті, справжня боротьба характерів…

Інша річ, що все це, як і раніше, поза полем зору медіа. Зате гіпотетичний вихід українського клубу з бюджетом у кілька десятків мільйонів євро, з гравцями, що одержують гігантські зарплати, у плей-оф Ліги чемпіонів – епохальна подія, предмет національної гордості. Ми в континентальному турнірі! І нехай ми заповзли туди з великими труднощами, нехай уже після жеребкування стає зрозуміло, що ніяких шансів немає – надто потужні потенційні суперники,– участь є питанням престижу.

І нехай нам за дві секунди покажуть наше місце у футбольному рейтингу, така піррова перемога однаково окупиться. За «вповзання» можна одержати близько шести мільйонів, і тоді загальна сума прибутку за участь у турнірі сягне цифри у двадцять мільйонів тих самих євро. Для професійних клубів, що живуть від заробітків, це чудове поповнення бюджету, але в нашому випадку – крапля в морі витрат на зарплати й преміальні для примхливих «зірок».

Дивно ми все-таки ставимося до спорту, зокрема до футболу. Перемогу – тут і зараз, а футбольне майбутнє – це туманне «колись». Звідси й розчарування, і провали. Хлопчисько, який тільки вчора узявся до футболу, якщо йому стане сил і завзяття, якщо зійдуться всі гороскопи, міг би років через десять дебютувати на найвищому рівні. А наразі він нікому не потрібний – ані функціонерам, ані вболівальникам. Але хіба він не потребує підтримки? І з якої речі чекати від нього спортивного героїзму, якщо всім на нього начхати?..

Недільний ранок у редакції почався по-бойовому.

Учасники: з одного боку – головред, з іншого – я, четверо молодих журналістів, верстальник і дизайнер. Перед кожним по кухлю з чорною, як дьоготь, кавою. Зрозуміло ж – щонайменше вісімнадцять годин у новій добі будуть робочими, і з цією традицією нічого не вдієш.

Шеф почав зі звичного накачування. Що-що, а розворушити персонал, наступивши кожному на хворий мозоль, він уміє.

– Люди! – проголосив він, засівши у своєму кріслі.– Оце дивлюся я на вас і бачу: ми втрачаємо рівень. Що за сірість? Де ваша журналістська індивідуальність, де нетривіальний підхід? Будь-який дебіл у змозі викласти перебіг матчу на папері, але кому це цікаво? Однаково що переказувати зміст детектива. Свіжий погляд, оригінальна думка, незвичайна оцінка! Кожен із вас зобов’язаний стати визнаним авторитетом, а не прізвищем, набраним дрібними літерками під репортажем, щоб ваші матеріали можна було перечитувати, дістаючи задоволення…

Народ мляво відбивався, козиряв старими резонансними матеріалами, намагався сперечатись. А я ж то знав, що всі ці підбурювання й загальний кепський настрій начальства ніяк не пов’язані з роботою. Знов особисті проблеми.

– Я хочу одержувати від вас тексти, що пробуджують уяву! – У кутку хтось не стримався й захихотів.– Повторюю – бачити не хочу ці ваші шкільні твори. Хочу, щоб ви вкладалися в кожний рядок, інакше де з ким доведеться розпрощатися!

Треба було перечекати це цунамі й нарешті взятися за діло.

Верстання номера – командна гра, і пристрастей при цьому анітрохи не менше, ніж у найгострішому матчі. Вирішувати доводиться просто на ходу, з півслова, починається безупинна міграція з офісу в курилку з обговоренням варіантів, і якщо, не дай Боже, виявиться, що хтось із фрилансерів на місцях затримав матеріал і виникне загроза запізнення зі здачею номера… Отут шеф і відірветься на повну, це вам не ранкова розминка.

Я щосили намагався зосередитися на роботі. Але в думках часом повертався до своєї поїздки. І зовсім не тому, що пов’язав себе контрактом і вже почав витрачати отримані гроші. До останнього часу я був зайнятий виключно власним життям, і воно диктувало свої умови: здоров’я, побут, стосунки в редакції, доля дочки. Звичайні турботи самотнього й далеко не молодого чоловіка. Мені й на думку не спадало, що історія Сергія Гайдука може мене так зачепити.

У чому річ? Я не був його шанувальником. Так, сильний, дуже перспективний футболіст. Але все інше, що з ним пов’язане,– як живе, на чому їздить, із ким ділить ліжко,– мене зовсім не цікавило. Спортивні результати, забиті м’ячі, поведінка на полі, на цьому – стоп! Де ж причина? У неординарному характері, у чомусь такому, чого не роздивишся з трибуни стадіону?

Певно, все, про що я міркував, якось відбивалося на моїй фізіономії. І так виразно, що головред, який сидів саме навпроти, спочатку поглядав на мене із цікавістю й нарешті не витримав:

– Петровичу, ти в нормі?

– Так-так, усе гаразд. Не звертай уваги.

– Щось ти сьогодні надто замислений. Чи ця дама остаточно вибила тебе з колії? – єхидно поцікавився він.

– Яка ще дама? – не відразу врубився я.

– А де ти пропадав чи не весь тиждень? Що, гарна?

Сказано було на повний голос, і всі в офісі відразу подивилися на мене. Я віджартувався:

– Святому святе сниться.

Шеф уловив підтекст і поморщився.

Але мені було не до тонкощів. Яка, чорт забирай, дама? Я щойно вирішив: за першої нагоди вирушити до Харкова, щоб зустрітися з Віктором Шевчуком…

Після обіду, коли з номером начебто все налагодилось і утворився просвіт, мене відправили на «Олімпійський». Столичне «Динамо», повернувшись після виїзного матчу, приймало «Чорноморець» – дуже непогану команду, яку, на жаль, ґрунтовно прорідила криза. У синьо-чорних футболках «моряків» тепер бігали зовсім молоді хлопці. Але не це було головним – я хотів оцінити стан «Динамо» й відчути атмосферу великого футболу, що завжди діяла на мене як допінг.

Тільки на вулиці я виявив, що випав перший сніг. Він і далі падав і майже відразу танув, але натяк читався безпомилково: скоро справжня зима. Навколо стало раптом багатолюдно, звідусіль чулися вигуки, жіночий сміх, діти намагалися грати в сніжки – і загальний піднесений настрій незабаром передався й мені.

Вийшовши з метро, я відразу ж начепив бейдж акредитації й повернув до службового входу на «Олімпійський». Похмурий день уже йшов на спад, і чаша найбільшої арени країни була залита штучним світлом. Підняття довгими сходами, короткий трек у лабіринті переходів із фаст-фудами й туалетами – і переді мною розляглося поле. Команди вже розминалися, тренери походжали біля краю газону, спостерігаючи за підопічними, гримів у стадіонних динаміках якийсь український рок-гурт, уболівальники вже займали місця в секторах.

Віддихавшись, я знову рвонув нагору, тепер уже до ложі преси. Звідти все як на долоні. Правда, кут нахилу трибун такий, що через віддаленість від поля футболісти здаються строкатими комашками в траві. Стадіонна обслуга нашвидку розчищала сніг, який припорошив зелений газон, і наносила червону фарбу на ледь помітні лінії розмітки. Ще здалеку я помітив сітку з жовтими м’ячами – отже, за прогнозом, сніг піде знову.

До ложі преси теж почали підтягатися колеги. Похмуро віталися, обмінювалися рукостисканнями. Це в них цехове – той, хто мав справу з київськими спортивними журналістами, у курсі, що більшість із них далеко не веселуни. На приїжджих, особливо коментаторів, дивляться косо, та й один з одним не те щоб привітні. Упевнені в собі, тепло і яскраво вдягнені, знають собі ціну…

Гра почалася мляво, без драйву. Одесити відбивались, атаки киян знову й знову загрузали в їхній обороні, але на останніх хвилинах першого тайму «Динамо» вдалося зламати їхній опір і забити. Я трохи змерз і, щойно пролунав свисток на перерву, жваво помчав донизу, сподіваючись відігрітися під трибунами. Повертаючись із гарячим стаканом міцного чаю, біля виходу в сектор я мало не зіштовхнувся з якимось чоловіком, що перегородив мені дорогу.

– Пробачте,– буркнув я, намагаючись обминути перешкоду.

– Хвилинку, Олексію Петровичу! Я вас не затримаю…

Хтось міцно взяв мене за лікоть, і я мимоволі зупинився.

Переді мною стояв Андрій Черниш – футбольний агент, що представляв інтереси багатьох провідних гравців, у тому числі й Гайдука. Середнього зросту, завжди енергійний і рухливий, з виразом деякої зверхності на чисто виголеному сухорлявому обличчі. Цього виразу він не втрачав за жодної умови, навіть коли розмовляв із бонзами з керівництва федерації. І ще – фірмова кривувата усмішечка на тонких губах. Черниш бував у високих кабінетах, подейкували, що з його участю розпиляно чималі гроші, та й загалом істота малоприємна. Дехто навіть побоювався його й у міру можливості уникав контакту.

Поглянувши на мене знизу вгору, Черниш із ходу взявся до справи.

– Ходять чутки, що ви якось надто серйозно зацікавилися Гайдуком… Книжка чи щось у цьому роді… Не зарано?

Цього слід було чекати. Версія, якою я користувався, щоб поговорити про Сергія з різними людьми, вже поширилась. У навколофутбольному середовищі нічого не приховаєш. Та я не дуже й шифрувався.

– А хіба вам це не на руку? Піар, до того ж, безкоштовний. Я б на вашому місці радів.

– На своєму місці я вже як-небудь сам розберусь. А от як поставиться до цього Сергій?

– А чого б йому заперечувати?

– Ви ж знаєте, якої він думки про такі речі.

– У публіки є запит на книжку,– відмахнувся я.– Може, хочете спонсорувати видання?

– Ще чого! – Черниш поморщився.– Та й вам, Олексію Петровичу, я б не радив марнувати час і сили… Гайдук – брендове ім’я… Скажу прямо: прав на його використання ви не одержите в жодному разі. А якщо спробуєте – будемо розбиратися в суді. Ви от опублікували чудове інтерв’ю із Сергієм. Там досить інформації для тих, хто цікавиться. А тепер дайте йому спокій і займіться своєю справою. Усьому свій час.

– Це порада чи заборона? – з усмішкою поцікавився я. Черниш городив нісенітниці, але в його голосі лунала відкрита погроза.– Ніякої книжки ще немає в природі, а ви чомусь стривожились. А взагалі, існує нормальна європейська практика. Популярність передбачає високий ступінь відкритості…

– Я як агент Сергія висловив наше спільне ставлення до вашої сумнівної ідеї. Висновків доходьте самі. А щодо європейської практики…– Він спробував зверхньо поплескати мене по плечу, але я відступив убік.

Чорт забирай – чай майже охолов!

Я почав підніматися до ложі преси, намагаючись зрозуміти, що насправді стоїть за цією розмовою.

Зазвичай агенти готові на все, аби тільки про їхніх клієнтів говорили й писали якомога більше й частіше. Деякі приплачують медійникам за те, щоб тій або іншій персоні було приділено особливу увагу або якусь інформацію подано в необхідному ракурсі. Інші самі створюють інформаційні приводи, щоб нагадати публіці про свого підопічного. Але Черниш щойно недвозначно дав мені зрозуміти: тема Гайдука закрита, не лізь не у свою справу. Що за цим стоїть?

Що? Рано чи пізно це з’ясується. Тим більше що мені глибоко начхати на погрози цього типа.

«Динамо» не без скрипу обіграло «Чорноморець», і до редакції я повернувся в кепському гуморі. Сів редагувати матеріали фрилансерів, різав безжально і жовчно коментував.

Уже пізньої ночі, коли номер нарешті пішов у друкарню, а колеги розповзлися по домівках, шеф за традицією запропонував «по п’ять крапель». Я не став заперечувати. На робочому столі виникли старовинні грановані лафітнички, почата пляшка коньяку, лимон і упаковка з тонко нарізаним сиром.

– Ну що, Петровичу, з Богом?!

– Ну а як інакше,– підтримав я.

– Може, все-таки скажеш, що там у тебе відбувається?

– Відколи це тебе хвилюють чужі проблеми?

– Чого ти відразу кидаєшся? – Він глянув з образою, відставив чарку.– Ми ж ніби друзі…

– Друзі,– сказав я.– Давай, будь здоровий! Сповідаюсь: усе в мене гаразд. Формат «нормал»!

– Ну, дивись, у разі чого я…– Він не доказав, але вже було видно – заспокоївся. Після чого ми плавно перейшли до футболу й редакційних справ.

Тільки за півгодини, коли шеф уже добряче розслабився, я вирішив торкнутися того, що наразі цікавило мене найбільше.

– Слухай, може, ти в курсі, чому Гайдук такий закритий? – ніби між іншим запитав я.

– Ти що маєш на увазі?

– Ховається від журналістів, коментарів майже не дає…

– Але тобі ж дав інтерв’ю?

– Загальні місця, нічого конкретного. В Інтернеті про нього немає навіть мінімальної інформації. Невідомо, де виховувався, як починав кар’єру, де живе…

Тут я, звичайно, лукавив.

– Та навіщо він тобі? – здивувався шеф.– Тільки час гаєш. Ми ж про нього більше нічого давати не збиралися…

– До слова сказалося. Якось усе це ненормально. Про інших гравців збірної – купи мотлоху опубліковано, особливо жовтого, а про найкращого бомбардира країни – ані звуку.

– А чому дивуватися? Гайдук, щойно піднявся, відразу так себе й поставив. Тепер ніхто з нашої братії не хоче мати з ним справ. Колючий хлопець, закритий наглухо, як сейф.

– Та ж народу цікаво. А попит народжує пропозицію…

– А йому вся ця медійна активність по барабану! – Головред закашлявся, поліз по цигарки.– І чорт з ним! Головне – забиває… Одні забивають, інші язиками працюють. А щодо інтерв’ю – це ти дарма. Ти подякував йому за довіру?

– Угу, квіточки підніс,– я усміхнувся в бороду.– Жарти жартами, а все-таки… Тобі не траплялося ще що-небудь про нього чути?

– Усяке кажуть…– шеф почухав потилицю.– Що стосується приватного життя – десь я чув, що раніше він сильно зависав на спортивному покері. Є один такий клуб, там гра йде не в загальній залі, а в окремих кабінетах… Але це ж не кримінал. Власне, і все.

– А живе він де, у Конча-Заспі?

– Ти що, Петровичу, в папараці вирішив податися? Зовсім з глузду з’їхав?

Тут він майже вгадав. Тому я вирішив згорнути розпитування й пішов убік:

– Знаєш, після інтерв’ю мене заїла цікавість. Ми ж із ним проговорили чи не дві години, але я так і не зрозумів, хто він насправді. Якийсь він… індиферентний. Уперше зустрічаю спортсмена високого класу, який поводився б отак.

– Гайдук і для мене, Петровичу,– темна кімната. Дивишся в неї з вулиці, а на склі – самі відблиски, не зрозумієш, що там усередині.– Шеф потягся до пляшки, глянув на просвіт: чи хлюпоче там іще що-небудь.– Давай-но наостанок – і по домівках… І будь спокійний – живеться йому значно краще, ніж нам. У всьому…

Глава 5

Ліг я пізно, а вставати мусив уже другий день поспіль екстремально рано. Якби не рішення виїхати сьогодні першим поїздом, я б заткнув глотку будильникові, сунув його під ліжко й завалився б досипляти.

Та ні. До Харкова я маю потрапити не пізніше як опівдні…

Вицідивши кухоль зеленого чаю й мляво пожувавши те, що першим трапилося під руку, я прихопив зібрану ще вчора дорожню торбу й сяк-так виповз на вулицю. Там було ще темно, учорашній сніг стрімко танув, крижана вода тарабанила по бляшаних підвіконних відливах і навісах під’їздів.

Стрибаючи через калюжі, я подумки кляв англійських скаутів, український футбол і власну безмозкість, однак і далі просувався в бік вокзалу.

Зрозуміло, я міг би перенести від’їзд хоча б на кілька годин – протягом дня до Харкова їдуть аж три експреси. Але, виїхавши в другій половині дня, я опинюся в Харкові вже надвечір, і шанси сьогодні ж побачитись із Шевчуком суттєво зменшаться. День буде викреслено з життя, знову доведеться стирчати в готелі й безглуздо протирати штани.

Швидкісні поїзди «Інтерсіті+», відомі примхливою вдачею й здатністю застрягати на півдорозі,– усе одно найкраще, що лишилося нам у спадок після Євро-2012. Крім спогадів про сам чемпіонат, звісно. Дороги, скажете ви? Так, де-не-де… Стадіони? Аж чотири штуки. Плюс Дніпропетровськ і Одеса, чиї арени не брали участі в турнірі. А скільки грошей було розпиляно й безвісти випарувалось? Утім, звична історія, нас не здивуєш…

Нарешті вокзал… Зараз у мене було єдине бажання – відіспатись у поїзді.

Харків зустрів рясним снігопадом. Якихось чотириста з хвостиком кілометрів від столиці – і ти в зимовій казці. Такі подарунки природи часом трапляються на самому початку календарної зими.

Пройшовши тунель, я опинився на Привокзальній площі. Роззирнувся, залюбки вдихнув чисте холодне повітря. Це місто лишило в моїй пам’яті чимало зарубок. Тут народилась і виросла моя колишня дружина. Тут, як і раніше, жили її батьки, у яких ми регулярно гостювали колись під час літніх відпусток. У них невелика дачка в селищі Бабаї, кілометрів за десять від Харкова, де ми й стирчали протягом усього відпускного місяця.

Моя колишня – не любителька подорожей. Усього, що їй потрібне, було в Бабаях удосталь: посиденьки з батьками, поїздки на велосипеді до подруг дитинства, нескінченне купання в каламутному ставку, метушня з варенням і консервацією. На мою долю випадала решта: я ставав на цей час електриком і теслею, грабарем, тягловою силою й іще бозна-ким. Ясна річ, повертаючись до свого проектного бюро, я заздрив колегам, яким було що розповісти про літні пригоди.

Однак навіть після розлучення в мене збереглися чудові стосунки з тещею й тестем, і згадував я про старих із задоволенням. І зараз подумав про те, що вони б, напевне, зраділи моїй появі. У старих можна затриматися на кілька днів і почуватись як удома. Обоє сумували за онукою, моя колишня телефонувала рідко, а дочка – ще рідше…

Проте слід було поквапитися – замовлене ще з вагона експреса таксі чекало на стоянці. Попри снігопад і різні непередбачені обставини, я все-таки сподівався, що впораюся зі справами до вечора і вранці вже буду в Києві. Колега-харків’янин дав мені номер мобільного Віктора Шевчука, я зв’язався з ним і, хоч як дивно, за дві секунди домовився про зустріч. Він не став ні про що розпитувати – йому було досить того, що я представляю «Територію футболу»,– просто назвав час і адресу одного з фітнес-клубів, які в його власності…

«Chіef Gym» займав цілий поверх у сучасному торговельно-розважальному центрі в самому серці Харкова. Клуби Шевчука, наскільки я знав, позиціонувалися як заклади преміум-класу, і все, що я там побачив, цілком цьому відповідало. Тоноване скло, хром, шкіра, фітодизайн, численна охорона й довгоногі сексапільні тренерки, спокусливо затягнуті в лайкру. Смаглява платинова блондинка-секретарка, попереджена про мій візит, холодно всміхнулась і провела мене до просторого кабінету, обставленого меблями ручної роботи з деревини японської айви. Мої підошви потонули у ворсі темно-зеленого килима – відчуття було, немов ідеш некошеним лугом.

Шевчук, який сидів у масивному кріслі, підвівся мені назустріч.

Типовий молодий представник навколоспортивного бізнесу. Тверде, з бронзовою засмагою не до сезону обличчя, коротка стильна стрижка, високі вилиці, уважний, цілком дружній погляд темних очей. Упаковка відповідна: твідовий піджак, бавовняна сорочка без краватки, на зап’ястку великий циферблат дорогого годинника. У рухах відчувається чимала фізична сила, а в усьому вигляді, ретельно продуманому,– невловний наліт провінційності. Я впіймав себе на цьому відчутті, замислився – у чому річ? – і одразу знайшов відповідь. Він явно намагався бути схожим на когось із футбольних зірок – португальців або іспанців.

Ми потиснули один одному руки. Від Шевчука пахло чудовим парфумом, міцна рука виявилася сухою і прохолодною.

– Ви ж із поїзда? Встигли поснідати? Чаю, кави? – запитав він.

– Дякую, кава була б до речі. Я й справді, що називається, з корабля на бал.

Шевчук повернувся до столу, кинув кілька слів в інтерком, і вже за кілька хвилин низький столик, що стояв між двома шкіряними диванчиками, був накритий: скибочки шинки й ростбіфа, якась риба, сир трьох сортів, в’ялені маслини й свіжі хрусткі булочки. На додачу – кава в невеликому фаянсовому кавнику та два мікроскопічних гор- нятка.

Господар кабінету, прихопивши айфон, попрямував до дверей.

– Не соромтеся, Олексію Петровичу,– мовив він, блиснувши в усмішці міцними зубами.– Я зроблю кілька дзвінків, а коли повернусь – із задоволенням вип’ю з вами кави…

Умовляти мене не було потрібно.

До того моменту, коли Шевчук знову зайшов у кабінет, я вже закінчив їжу й узявся за каву.

– І як вам? – поцікавився він, сідаючи навпроти й наповнюючи своє горнятко.– Непоганий сорт, друзі привезли з Еміратів.

Я подякував – кава й справді була понад будь-які компліменти.

– Скажу чесно,– вів далі Шевчук,– ви мене здивували, запропонувавши поговорити про Сергія. Проте – влучили в десятку. Нас із ним багато що пов’язує, ще з часів спортінтернату. То я готовий.

Не менш чесно я міг би відповісти, що коли мене щось і дивує, то це його готовність. І я сказав:

– Я радий, Вікторе, що ви відгукнулись… Усі, з ким мені випадало говорити про минуле Сергія Гайдука, без особливого бажання йшли на контакт…

– Ну, а я із задоволенням,– зі смішком промовив він.– І не для того, щоб примазатися до його слави. Серьога справді вартий того, щоб про нього писати. Неабихто – найкращий український форвард із часів Шевченка!

– І який же ваш найперший спогад про нього?

Мій співрозмовник помовчав, пригубив каву.

– Як його до нас у кімнату в гуртожитку підселили. Він дикуватий був спершу…– Твердо окреслених губ Шевчука торкнулася ледь помітна усмішка.– Але ми поладнали, дарма що я швидко зрозумів: у мене з’явився серйозний конкурент. Адже до його появи в команді я був номер один у всьому. Та мені стало розуму поміркувати так: ми ж граємо на різних позиціях. Якщо знайдемо порозуміння – користь буде для обох… Ми навіть подружилися… хоча я б не назвав це дружбою. З ним важко було підтримувати звичайні приятельські стосунки, а своїми переживаннями й проблемами він ні з ким ніколи не ділився… Ми просто тяжко працювали разом – у грі, на тренуваннях – і не ставили питань: а кому це на фіґ треба? І коли вимотувалися вкрай, я говорив: треба терпіти. Нас ніхто не чекає, але я точно знаю – у нас буде шанс. І треба бути до нього готовими будь-якої хвилини…

Василь Пилипович, наш тренер, спочатку буквально мучив Сергія. Смикав, опускав, іноді навіть принижував перед усіма. Не знаю, чи був у цьому сенс – не беруся судити. Він працював старим способом, зате навчив його спортивної злості і ще – покладатися тільки на себе. Отоді, я гадаю, і почав складатися його характер: усе в гру, ані краплі енергії на порожні емоції.

– Будь-якому спортивному журналістові це відомо. Але не може ж людина жити взагалі без емоцій?

– Ви з ним коли-небудь бачилися? – Шевчук коротко глянув на мене.

– Так. Кілька разів.

– І яким він вам здався?

– Незворушним. Закритим. Навіть не уявляю, що могло б його роздратувати.

– Саме так. Дехто навіть вважав його флегматиком… Але бачили б ви його перед матчем! Як бомба вповільненої дії – може рвонути в будь-який момент або створити щось просто нереальне: класний прохід, фантастичний удар із тридцяти метрів… У грі він завжди непередбачуваний, а поза полем… Той, хто його не знає, скаже: цьому хлопцеві все по фіґу. І ніколи не зрозумієш, що в нього насправді на думці… Просто дивиться тобі в очі й мовчить…

– Він що-небудь розповідав про близьких?

– А мені досі здається, що їх у нього й не було. Таке собі самотнє звіря, до якого всім байдуже. Думаєте, це його пригнічувало? – Він знизав плечима, примружився.– Не знаю, не знаю… Двічі я запрошував його до себе в Новомосковськ на канікули. От кому він одразу сподобався, то це моїй мамі. Вона любила таких хлопців – серйозних, небалакучих. Які вміють забити цвях, пришити ґудзик, сорочку попрасувати, черевики начистити… Я був повним недбайлом, а Сергій вічно сунувся – то посуд помити, то картоплю почистити. І речі в нього завжди в порядку – усе розкладене, напрасоване. Мене це дратувало – здавалося, хоче догодити, підкреслити мою безалаберність…– Шевчук насупився, немов цей спогад викликав у нього смуток. Помовчав секунду, додав: – Мама недавно померла, усе ще свіже… А я в ті роки був цілковитою протилежністю Сергієві: хлібом не годуй, а дай відірватися, приколотися, викинути який-небудь фортель…

– А харківський період?

– Харків…– Його перервав дзвінок мобільного.– Перепрошую, я відповім… Слухаю! Так, тільки кажи швидше, я зайнятий. У мене людина з Києва, серйозна розмова…

Закінчивши, він відклав айфон.

– Я вимкнув звук, нас більше не потурбують. На чому ми зупинилися?

– Я питав про переїзд до Харкова й «Арсеналу»…– нагадав я.

– О’кей… Спочатку мене, Гайдука та Бондаря покликали в клуб на перегляд. І щойно ми опинилися в Харкові, одразу й вирішили: хай там що, а назад не повернемось. Нам було по п’ятнадцять, ціну собі ми вже знали, амбіцій вистачало. І хоч таке рідко трапляється, щоб троє з однієї команди підійшли тренерам, усі ми одержали запрошення. І відразу після нашого гуртожитку з тарганами й протягами опинилися в іншому світі.

Я завжди мріяв жити у великому місті, але після нашого райцентру з його двоповерхівками й приватним сектором Харків мене вразив. Півторамільйонний мегаполіс, потоки машин, торговельні центри, зовсім не відомі місця й розваги… загалом, купа спокус; а можливостей одержати, спробувати, побачити або купити все це – мінімум… Знаєте, навіть тепер, коли я об’їздив півсвіту, я все одно обожнюю великі міста. Для мене Нью-Йорк – реально найкраще місце на Землі, хай би там що про нього казали…

Так що Харків у порівнянні зі спортінтернатом здався нам раєм. Нас і ще трьох хлопців оселили в трикімнатній квартирі біля метро «Наукова», майже в самому центрі. Нам із Сергієм дісталася ціла кімната на двох. Чисто, зручно, є все необхідне для відпочинку. І ніякого нагляду, можна сказати – повна воля! – Мій співрозмовник відкинувся на спинку диванчика й широко розвів руки, немов намагаючись охопити всю цю волю.– І при тому – люта дисципліна. З нас від першого дня стали ліпити професіоналів. Один пропуск тренування без поважної причини – негайне відрахування. Запізнення на п’ять хвилин – зайва година в тренажерці, і до сьомого поту. Не особливо загуляєш, хоча ми таки примудрялися…

Я всміхнувся. Дещо про життя в клубних футбольних школах мені було відомо.

– Стипендія – чотириста гривень на місяць. Плюс десять баксів за кожну гру. Ми таких грошей раніше й уві сні не бачили – і передусім розжилися справжніми бутсами. Зі стоку, але майже новими. О, це був грандіозний кайф: вийти на поле в справжньому футбольному взутті!.. Нам видали повний комплект екіпірування: ігрова форма, кілька светрів, зимовий одяг, одяг для тренувань під дощем, футболки з емблемою клубу – усе по-дорослому! Ті, хто вже давно прийшов у команду, жартували з нас, але ми страшенно пишались і почувалися причетними до великого футболу… Що ви – клубна команда!..

Айфон завібрував і поповз по столу. Шевчук скоса глянув на дисплей, звів брову й натиснув відбій. Я встиг помітити: його доглянуті нігті вкриті безбарвним лаком.

– Так… Отже, основна команда «Арсеналу» тоді грала в другій лізі. І це після того, як у сезоні 2004–2005 вони вийшли на друге місце, а клубні боси передали право виступати у вищій лізі щойно створеному клубу «Харків». Пам’ятаєте цю історію?

Я ствердно кивнув.

– Донині не знаю, що за тим стояло,– розповідав далі він.– У всякому разі, нам постійно повторювали, що для клубу дуже важливо готувати талановиту молодь, власний резерв. Ну й чудово, хто б заперечував? Ми зі шкіри пнулися, сподівалися потрапити до основного складу – адже таке бувало і з молодшими хлопцями, а вже ми б себе показали…– Шевчук криво посміхнувся, його красивим, доглянутим обличчям ковзнула неприємна гримаса, а в голосі зазвучало щось схоже на іронію: – Але тут далися взнаки вік, гормони, відносна воля, міське повітря, врешті-решт… Сергій, найстійкіший із нас, і той не втримався… І стадний інстинкт, звичайно, так. Команда ж – не тільки колектив, але й маленьке плем’я. Не всякий ризикне відпасти й стать відщепенцем. Ну, ви розумієте, про що я…

Я розумів. І з дедалі більшою цікавістю чекав на продовження.

– До якогось моменту Сергія взагалі нічого не цікавило, крім ігор і тренувань. Він навіть сам собі додав ранкові пробіжки. Дивлячись на нього, і я втягся. Але не минуло й місяця, як уся ця тупа робота над собою мені набридла. Ну не розумів я цього фанатизму. А в нього постійно тільки режим. Безмір часу витрачав на вовтуження з м’ячем, відпрацьовував фінти, міг просто у дворі розставити цеглини й між ними тренувати прокидки, обведення, постійно щось вигадував… Через те ми дражнили його Бразильцем. Упертий… Але попри всю різницю характерів ми і далі трималися разом, і розбіжностей у нас не було. Питання виживання – адже в команді до нас спочатку ставилися не дуже. Харків’яни провінціалів не шанували, хоч об’єктивно ми троє: я, Серьога і Боня – були сильніші й краще підготовані, аніж вони. Потім усі поступово притерлись, але однаково команда була розбита на компанії. На, так би мовити, групи за інтересами… Звичайна історія серед хлопців цього віку, хоча всі ми варилися в одному казані. Зрештою, в нашому житті був не тільки футбол…

– Що ви маєте на увазі?

– Різні речі…– Він розсміявся.– Але, Боже борони, ні дурі, ні азартних ігор… ми троє навіть не палили. Алкоголь – так, бувало. Але в міру. Пам’ятаю, у Дані Федоркова був день народження – шістнадцять років, дата. Він покликав практично всю команду. Батьки виконували всі його забаганки: тато, шалений футбольний фанат, мав солідний будівельний бізнес і для сина нічого не жалів. У Дані була навіть власна квартира. І от ми троє вперше в житті опинилися на справжній вечірці. Роби що хочеш, спиртного скільки завгодно, кальяни, плазма хай-фай на всю стінку…

Між іншим, із цієї вечірки все й почалося. Усі ці «культурні посиденьки» стали традицією – ми ж були фізично міцними хлопцями, я в ті роки уявлення не мав, що таке похмілля. Далі – більше…

– А як щодо режиму?

– Та де там… У Дані знайомилися з дівчатами, багато з них стали регулярно тягатися на стадіон – повболівати за нас, а нам через це не до м’яча – на трибуну поглядаємо. Тренер матюкається, лютує… Після матчу – кафе, іноді водили подружок у який-небудь ресторанчик або нічний клуб: коктейлі, знову ж таки кальян, травичка… Це коли гроші заводилися. Почувалися королями, футбольними зірками. А за цими дитячими понтами – звичайна вбогість. Порожні кишені, брак їжі, комплекси…

– І надовго Сергія вистачило?

– Не дуже. Ми ж різні. Тільки в одному сходились – обом подобалися виїзні матчі. Грали ми у вищому дивізіоні дитячо-юнацької ліги, у групі, де зібрали команди переважно зі сходу України. Так що довгих переїздів не було, але все одно – різноманітність. Особливо полюбляли гостювати в «Шахтаря». Треба сказати, грали ми цілком гідно… А заразом і відривалися на повну. Сергій, щоправда, час від часу починав бунтувати… Намагався нас стримати. Хоч і безрезультатно.

Я помітив, як Шевчук кілька разів мигцем поглянув на годинник. Він уже виговорився й не дуже бажав вести далі «інтерв’ю». Але в сказаному ним було повно недомовок, і я мав зрозуміти, що за цим стоїть.

– Як Сергій тримався в компанії?

– Як скрізь і завжди. Аніматор з нього ніякий, самі знаєте… До речі, ви сьогодні повертаєтеся до Києва?

Я підтвердив, зауваживши, що не поспішаю – будь-який із вечірніх поїздів мене влаштує. Водночас я був дещо розгублений, бо не знав, як підступитися до цього доглянутого молодого бізнесмена. Як витрусити з нього те, про що він уникає говорити? Невідомо, чи стане це мені в пригоді, але, як то кажуть, клади все у валізку. Тим більше що я досі не мав жодного безперечного факту, який стосувався б особистого життя Сергія Гайдука.

– Ви хотіли ще про щось запитати?

Мабуть, він уже був не проти мене позбутись, але щось його тримало.

– Ви, Вікторе, чудовий співрозмовник. Тому я не хочу заганяти вас ні в які рамки. Із задоволенням вислухаю все, що вам удасться пригадати. І пробачте, заради Бога, що забираю у вас стільки часу.

Він відмахнувся й зненацька запитав:

– Як щодо чарки коньяку?

Я відмовився, додавши, що з більшим задоволенням випив би ще кави.

Шевчук знову почаклував над інтеркомом. У дверях виникла секретарка, схожа на щучу блешню у своїй сріблястій сукні. У руках вона мала тацю з пузатою пляшкою арманьяку й тим самим кавником.

Хлюпнувши шефові на дно круглого келишка, дівчина наповнила мою чашку й зникла. Шевчук підвівся й пройшовся кабінетом. Повернувшись до столу, він узявся за телефон, швидко набрав якийсь номер, усміхнувся, стер і запустив телефон дзиґою на полірованій поверхні стільниці.

– І все-таки ми були романтиками,– раптом промовив він.– Особливо коли налаштовувалися на гру. Могли навіть, щоб підзарядитись, у роздягальні всією командою щось заспівати. Наприклад, «911» Вакарчука. Хто в ліс, хто по дрова – але вставляло ж, факт… І Сергій поступово прижився в Харкові, фанатизму цього футбольного в нього поменшало… Знали, де і з ким провести час, у кого добути флаєри до нічного клубу. Тусувалися, так, але напиватися по-чорному – цього не було. А в наступному сезоні, коли справи в команди пішли вгору, нам узагалі все бачилось у рожевому світлі. Загалом, втяглись у таке життя, відчули смак.

– І ніхто не попався?

– Ну, як сказати… Тренер дещо помічав, ясна річ. Але терпів наші зальоти, дивився крізь пальці. Та й ми намагалися бути адекватними.

– Як щодо постійних подружок?

– Само собою. Ви бачили хлопця, якого в цьому віці не цікавить секс?

– У Сергія були з кимось тривалі стосунки?

Шевчук нарешті сів. Ковтнув коньяку, для чогось посмикав обручку на підмізинному пальці.

– Навіщо це вам?

– Хочу де в чому розібратися. Йому двадцять шість, він відомий спортсмен. Купа шанувальниць. Проте досі не одружений. Що за цим стоїть? Якась психологічна травма замолоду?

– Не знаю, як тепер. У той час він мав щонайменше два серйозні романи… Не якісь скороминущі захоплення, ні. І обидва страшенно невдалі для Сергія. Може, через них він і схибнувся на футболі, закрився наглухо. Наче компенсація – весь час намагався щось довести собі та іншим… Довів, припустімо. І що кому тепер до цього?

– Моїм читачам.

– Та облиште,– відмахнувся Шевчук і потягся до пляшки.– Фанам усі ці соплі по фіґ, а екзальтовані дамочки біографій форвардів не читають. Але якщо вас це дійсно цікавить… Перша історія вийшла на зборах у Євпаторії. Сергій тоді вперше потрапив до моря, а я бував у Криму й раніше – з батьками. Ну що таке збори? Ранній підйом, пробіжка і, поки народу мало, зарядка на пляжі. Плавали до посиніння, засмагали… Потім сніданок і тренування. Іноді нас у ліс вивозили, у гори, там теж відбувалися заняття… Вільного часу вистачало. Наша четвірка: ми із Сергієм та Боня з Данею – на пляжі різалися в карти. У «деберц», за харківською версією. Не на гроші – на «бажання». Одного разу ми з Серьогою продули, і Федорков загадав нам зняти пару подружок, вони засмагали по сусідству. Так він і познайомився з Мариною.

Дівчина ця була не з тих, що мені подобалися тоді: мініатюрна брюнетка, смаглява, з високими грудьми, мила, але якась не яскрава. Я запав на іншу – Олю. Подружки виявилися росіянками, родом з Орла, але навчалися в Москві… Ну ми, як водиться, розпустили хвости. Наплели, що граємо за юнацьку збірну України, а наш «Арсенал» мало не гегемон в українському футболі. Усе в нас зладилося досить швидко, а вже ввечері я зрозумів, що Сергій, як то кажуть, поплив… Мені з моєю Олею було просто, а ця парочка одразу почала гру всерйоз… та й видно було, що вони подобаються одне одному. На третю ніч Сергій зник, не сказавши нікому ані слова…

А тут саме почався турнір на Кубок Євпаторії. Дві російські юнацькі команди – московський «Локомотив» і «Торпедо», ми й донецький РФК. Перший матч граємо з «Торпедо», півфінал, а Гайдук увесь перший тайм абияк бігає, недопрацьовує, стирчить у напівпозиції. У перерві одержує люлів від тренера, а ми тільки посміюємось… Проте він класно провів фінальну гру з «Локомотивом» і сподобався росіянам. Залишили йому візитку, сказали: «Надумаєш – телефонуй, дорогу оплатимо…»

– Він насправді міг туди поїхати?

– У той момент він на все був готовий… Ми з нашими дівчатами провели чудовий вечір, попрощалися й повернулися до Харкова. Я був упевнений – рано чи пізно його відпустить. А от і ні. Депресія, світова скорбота, нескінченні дзвінки Марині… Приводили його до тями всією бандою, а він однаково рвався до Москви. А тут сезон у самому розпалі!

– І що дівчина?

– Спочатку начебто чекала, але потім усе зійшло нанівець. Час, відстань… Вона йому чесно про все написала, але й це Сергія не зупинило. Довелося пояснювати йому, що без зміни громадянства в Росії йому робити нема чого, навіть якщо й візьмуть у команду. Щось піде не так – і як бути? Плитку з молдаванами класти або з таджиками двори замітати? Тільки це його й утримало, а футбол остаточно вилікував. Тим більше що наступний рік був удалий. Ми вже тренувалися з основним складом, а грали за юнацьку команду. У юнацькій лізі потрапили в іншу групу – північ і центр України, а там купа київських команд, Чернігів, Полтава, Суми, Кременчук… Ми класно стартували – в одинадцяти турах дві поразки, навіть «Динамо» на їхньому полі роги обламали… Наша трійка всіх рвала на шматки. Відчувалось: от-от – і зможемо дебютувати в основному складі. Першим стартонув Боня, йому саме сімнадцять виповнилося… Потім в основу потрапив Сергій, йому й сімнадцяти ще не було… Але ми все одно лишилися друзями, ніхто нікому не заздрив, і відтягалися ми, як і раніше, разом.

– А друге кохання?

Шевчук дивно скоса глянув на мене.

– От вона й знесла йому дах разом із кроквами… На домашні матчі основної команди, як водиться, часто з’їжджалися спонсори, друзі власника клубу, місцеві тузи – словом, VIP-тусовка. А після заключної гри, перед зимовою перервою та відпусткою, керівництво влаштовувало бенкет. Запросили мене й Сергія, а Боні не було – відновлювався після травми, поїхав додому. Гайдук уже вважався зірочкою, а до мене… ну, скажімо так, добре ставилося начальство. Більшість запрошених з’явилася з дружинами або подругами, а генеральний спонсор, він же близький друг власника клубу, прихопив двадцятирічну дочку Богдану… Усе поважно, типу прийом у посольстві. А дівчина та, без перебільшення, була рідкісна красуня. Циганська кров – великі очі, чорні кучері, струнка, довгонога, доглянута і вкрай примхлива й розпещена. Даня Федорков звідкись її знав, називав «запальничкою» та останньою стервою. Ну, це зрозуміло – він завжди гнав чорнуху на жінок, які йому відмовляли…– Шевчук усміхнувся.– А вона справді любила гострі відчуття і своїх чоловіків обирала сама. Ну, я відразу подумав – не нашого поля ягода: престижний факультет, власні апартаменти, спортивна BMW… А вона – уявіть! – раптом обрала його.– Виникла пауза, на губах Шевчука з’явилася легка усмішка.– Гадаю, Богдана всю цю публіку просканувала, вирахувала, що Сергій явно нудьгує, не звертаючи на неї ніякої уваги, і це її зачепило. Хтось їй уже встиг шепнути – мовляв, юна зірка, автор вирішального м’яча, загалом, найкрутіший з усіх, хто там штовхався. Та й вигляд він мав непоганий: фізично розвинений, м’язистий, одразу й не подумаєш, що йому всього сімнадцять. У якийсь момент ми опинилися поруч, і вона йому: «Привіт, чемпіоне!» – наче мене й немає. А він тільки щось буркнув у відповідь. Вона розреготалася й потягла його танцювати. Бачу – я тут ні до чого, відчалюю, а Серьога смикнувся був за мною, але Богдана його втримала. Отут він її й роздивився…

– І довго тривав цей роман?

Шевчук знову замовк. І раптом проказав:

– Це досить чутлива тема. І я розповім вам, чим скінчилася ця історія, з єдиною умовою: ви її забудете, щойно вийдете звідси. Не для друку, не для публічного обговорення. Просто хочу, щоб ви зрозуміли, у чому причина нашого з Гайдуком розриву.

– Дякую за довіру,– кивнув я.– Про це можете не турбуватись. Усе, що мене цікавить,– це характер Сергія. У всіх виявах. І я…

– Характер? – перебив мене Шевчук.– Характер у нього завжди був поганий. Не придатний для людського життя. Є в деяких особливий дар – усе псувати власною ослячою впертістю. Компроміс – це не до нього… Вибачите, на чому я зупинився?

– На знайомстві Сергія і Богдани.

– Вона за нього з ходу взялась, і хвилин через двадцять обоє тихцем злиняли з бенкету. Нічого особливого – покаталися містом, десь випили кави, обмінялися телефонами, побалакали. Сергій повернувся піднесений: яка дівчина! Я йому: вітаю. Він: тобто? Я кажу – це не дівчина, а суцільний головний біль. Будуть ве-е-еликі проблеми. І взагалі – вона не для тебе. Він навіть образився. Відповів, що йому начхати. Богдана щира й сердечна. А яка красуня!

Я побажав йому успіху, а подумки посміявся. Його ж не переконаєш. Я ж про неї вже багато всякого знав. Ну й почалося. Серьога втратив розум, поводився, як кавалер із провінції,– квіти, подарунки, залицяння. І домігся-таки свого – вони переспали. Досі не розумію, що вона в ньому знайшла. Що це було: нудьга, пересиченість, пошуки новизни?

– Може, вона побачила в ньому щось особливе?

– А що особливого може бути в людині, у якої в голові тільки м’яч і ворота? Ви ніколи про це не замислювалися? Незабаром вони з Богданою почали регулярно зустрічатися, він мало не переселився до неї. Вона дала йому ключ від своєї квартири… Ні, до нас він, звичайно, час від часу забігав – сяяв, став говорити про весілля. Але з розмов із ним я усвідомив, що стосунки в них складаються досить бурхливо і, незважаючи на його ейфорію, справа йде до розриву. Сергій… він же ні греця не розумів у жіночій психології, а Богдана з тих, до кого потрібний особливий підхід. Гаряча, імпульсивна, сім п’ятниць на тиждень і вісім настроїв на день…

– Як вам здається, вона його кохала?

– Не мені судити. Коли ми зустрічалися в спільній компанії, я іноді спостерігав за нею. На людях вона поводилася рівно. Я – дівчина Гайдука, так вона себе позиціонувала. Але якщо Сергій почувався абсолютно щасливим, вона, як я дедалі частіше помічав, уже нудилася. Занадто вони були різні. І потім: що він міг їй запропонувати, крім своєї закоханості? Який з нього чоловік? У нього всередині зовсім інша начинка, він з іншого тіста. Вона звикла, що весь світ крутиться навколо неї. Вона робить тільки те, що на думку спаде, а він живе за графіком: тренування, школа, матчі, поїздки, тривалі розлуки… І з кожним місяцем у нього лишалося все менше вільного часу. Дійшло до того, що вона зажадала, щоб Серьога кинув футбол, мовляв, треба думати про майбутнє, про бізнес. Але де Гайдук і де бізнес? У нього була єдина надія – на перший серйозний контракт…

– Вони розійшлися?

– А як ви думали?.. Але чекайте, це ще не найголовніше… Той рік узагалі видався складним. І в мене, і в Сергія одночасно почався ігровий спад. Позначилися перевантаження. Команда просіла в турнірній таблиці, почались інтриги, поповзли плітки, у підсумку з лідерів ми втрапили в середняки. Усе це било по нервах – майбутнє знову стало здаватися невизначеним… Та й Богдана до Сергія охолола. Він повернувся до нас, тому що бачилися вони тепер тільки тоді, коли їй цього хотілось. А вона повернулася до свого звичного ритму: тусовки, вечірки, подруги, давні приятелі. Ні, остаточного розриву не було – вона його не кидала, але тримала на довгому повідку. Йому, звичайно, скрутно було, але він усе ще на щось сподівався. І якось пізнього вечора, без дзвінка, але з цілим оберемком троянд з’явився до неї – остаточно з’ясувати стосунки. Ключ від її апартаментів у висотці біля метро «23 Серпня» все ще лежав у нього в кишені… Ну от… А Богдана була не сама. З іншим…

Шевчук пригальмував, немов очікуючи на мою реакцію.

Зненацька мені захотілося глянути на цю Богдану. Може, навіть поговорити з нею. Хоча ніякої особливої необхідності в тому не було. Чи змінилася вона? Чому все розвалилося? Як вона зараз ставиться до цього давнього зв’язку? Напевне, вона, як і раніше, живе в місті, то чому б не скористатися з нагоди…

– Пробачте, Вікторе, а ви не порадите, як мені побачитися з Богданою? Вона все ще в Харкові?

– У Харкові,– спокійно підтвердив він.– Живе в котеджному селищі за Окружною. У неї великий будинок і двоє дітей: хлопчик і дівчинка. Але ніякої зустрічі не вийде.

– Чому?

– Тому що це моя дружина. І сказати їй вам немає чого. Тим більше що я цього не допущу в жодному разі.

Деякий шок я, звичайно, відчув. Однак швидко впорався, щоб поставити останні питання. Час на повітря. Забагато кави, до того ж, тупо щемить серце.

– Як склалися ваші долі в команді?

– Як? – навіщось перепитав він.– Та гірше нікуди… Ви, напевне, вже здогадалися, що в ліжку Богдани був я. Ну що ви так дивитесь? Сергій був мені другом. Попри всі його заморочки, він мені подобався. І я хотів, щоб увесь цей любовний морок закінчився і він побачив цю жінку такою, яка вона є… Замість цього він витяг мене звідти й по-звірячому побив. Я навіть опиратися як слід не міг – у нього наче диявол вселився. Бачите оце? – Шевчук торкнувся скроні, де було видно блідий шрам.– Пам’ятка від друга… Що ж до Богдани, то ми з нею давно симпатизували одне одному, а ця історія нас остаточно зблизила…

Отак от. Приховати нам, звичайно, нічого не вдалося. Сергій мене добряче покалічив. Я в лікарні, у нього обдерті до м’яса кісточки на обох руках,– про що тут ворожити? Його просто викинули з клубу, рішуче, незважаючи ні на що. Зі мною, коли я прочухався, керівництво уклало контракт. Я відновився, почав грати в другій лізі, потім травма – порвав «хрести»[7]. Дві операції, рік на реабілітацію, але повернути форму я вже не зміг. Зав’язав із футболом у двадцять два. А якщо чесно, то пріоритети змінив ще до травми. Ми з Богданою одружились, і, як бачите, все непогано…

– А що з Бондарем і Федорковим?

– Бондар через рік опинився в київському «Арсеналі». Наскільки я знаю, грав разом із Гайдуком. Але чотири роки тому Боня загинув.

– Як це сталося?

– Гадки не маю. Наче нещасний випадок. Він завжди був неуважний, і ця його вічна меланхолія… Не виключаю, що міг накласти на себе руки…

– Були причини?

– Просто припущення.

– А Федорков?

Шевчук поморщився:

– З ним, по-моєму, все, кінець. Спочатку алкоголь, потім трава, потім «спіди» та опіати. Живе від дози до дози… По суті, його батьки самі винні.

Він замовк, мерзлякувато повів плечима, глянув на дисплей айфона.

Я підвівся, щоб подякувати йому.

Шевчук провів мене до дверей кабінету. Попрощалися ми сухо – він, певно, вже жалкував про свою відвертість.

Утім, я був упевнений, що вже за годину він геть забуде про мій візит.

Сутінки вже огорнули місто, коли я знов опинився на Сумській. Сніг і далі сипав, якийсь неправдоподібно лапатий, ліхтарні стовпи були прикрашені гірляндами, що підморгували крізь снігову сітку, повітря було сповнене свіжості й невдоволених гудків автомобілів, які повзли в сніговій каші по бруківці. Комунальні служби, як водиться, перебували в летаргічному сні.

Я поглянув на годинник – сорок хвилин до відправлення вечірнього експреса. Рівно стільки, щоб дістатися до вокзалу, купити квиток і пірнути у вагон. Я пройшовся до площі Конституції, помилувався на місцеві затори й спустився в метро…

У вагоні швидкісного поїзда виявилося задушливо – майже як у кабінеті Шевчука. Обігрівачі були виставлені на максимум, хоча ми ще не рушили з місця і запізнілі пасажири тинялися в пошуках своїх місць.

Я вийняв блокнот, збираючись дещо записати. Надряпав кілька рядків, але очі сльозилися від напруги, тупо й часто стукотіло серце. Я спробував продовжити – і раптом відчув, як повіки самі собою змикаються.

І відразу хтось став енергійно трусити мене за плече.

– У чому річ? – іще не опам’ятавшись, невдоволено буркнув я.– Що сталося?

– Прокидайтеся, громадянине! – поруч стояла молоденька провідниця, вагон був зовсім порожній.– Станція Київ-Пасажирський!..

Глава 6

Складне в мене було відчуття. І розбирався я з ним цілий тиждень після повернення з Харкова.

Шевчук тут був ні до чого – він повівся так, як міг би багато хто, у цьому не було нічого екстраординарного. Ні, я кляв себе за те, що прийняв пропозицію англійців, і в сотий раз питав себе: навіщо мені це знадобилося? Гроші? Без них я цілком міг обійтися, мої фінансові обставини не такі вже й погані. Набридла редакційна рутина, схотілося різноманітності? Непряма участь у справах клубу, який я обожнюю, полестила самолюбству? На що, власне, я сподівався?!

Який вигляд мають більшість футболістів-професіоналів у дзеркалі спортивних медіа?

Ось стандартний портрет. Чудовий молодий гравець, провів стільки-то матчів у складі клубу й збірної, кількість голів, середній показник тактико-технічних дій. Народився там-то, виховувався в дружній родині, яка пишається сином. Думка батька, цитата з висловів матері… Одружений зі скромною дівчиною… Ось змахує скупу сльозу перший тренер. А ось прогнози й оцінки футбольних експертів. Потім інтерв’ю: наш герой присягає на вірність клубу, висловлює патріотичну, громадянську позицію, заперечує участь у договірних матчах, водночас визнаючи, що такі подеколи мають місце. Він і сам одержував подібні пропозиції, але від кого конкретно – невідомо. Реверанс у бік уболівальників – ясна річ, найкращих у країні, усі перемоги здобуто завдяки їм. Чутки про можливі трансфери не коментуються.

Другий варіант – ветеран, який іще грає, або футболіст, що завершив кар’єру. Спогади про тренерів, з якими випало попрацювати, про команди, за які персонаж виступав, нездійснені переходи, періоди безгрошів’я, несправджені надії та епізоди, про які можна тільки пожалкувати… Загалом – мемуари.

Є ще й третій варіант, екстремальний. Гравець, який зажив поганої слави, але не без таланту. Дебошир, хам, скандаліст, бабій. Герой жовтих газеток, одіозна, епатажна постать…

У сприйнятті фанів існують тільки оці три категорії. З невеликими девіаціями. Наприклад, гравець – завсідник соціальних мереж. У них він сам формує власний імідж і створює коло шанувальників. У нього тисячі френдів і кілометри коментів.

Але нікому немає діла до зворотного, непублічного боку медалі. Образи футбольних зірок – насамперед витвір нашої власної фантазії. Нас не цікавлять їхнє повсякдення, боротьба з нудьгою, депресії через невдачі або недовіру тренера, конфлікти з партнерами, наслідки тиску преси або вболівальників. У кожного – батьки, брати-сестри, інші родичі. Хтось із них хворіє, у когось серйозні проблеми, вони потребують допомоги, і не завжди все вирішують гроші… Вони сваряться з коханими, розлучаються й ділять майно, їхні діти вередують ночами й не дають виспатися. Вони живуть у надзвичайно суворому ритмі, де все розписано похвилинно, і свобода, доступна кожному з нас, їм тільки сниться…

І все-таки тим, хто напружено стежить за кожним кроком хлопців у футболках із номерами на спинах, які дев’яносто хвилин бігають полем з єдиною метою – забити й вирвати в суперника перемогу, на це начхати. Усе, що їм потрібне,– це Гра, велике дійство, яке дарує мільйонам людей чудову напругу всіх нервів і щастя співпереживання.

На цьому тлі я почувався, як щур у кошику з брудною білизною. Те, чим я займався, не було звичайним журналістським розслідуванням. Сергій Гайдук, яким я його знав дотепер, був цілком симпатичним, хай і небагатослівним хлопцем. Зате фантастично обдарованим. Таким його любили фани, таким подавали публіці телекоментатори й автори газетних репортажів. А я займався тим, що крок за кроком руйнував цей усталений образ.

Від цього мені ставало недобре. Часом накочувало гостре бажання зв’язатися з Ґленном Бейлі, подякувати за довіру й відмовитися від співпраці. Повернути «представницькі» і, як то кажуть, закрити тему.

Я був уже за сантиметр від того, щоб піти на рішучий крок, коли в суботу раптом зателефонував колишній фізрук із Марганця.

– Доброго здоров’я, Петровичу! Як тобі ведеться?

– Дякую, вашими турботами! Як життя, В’ячеславе Йвановичу?

– Як у кота в березні! – засміявся він.– Нещодавно зазирнув у ваш журнальчик, натрапив на твої огляди. Прочитав із задоволенням. Тямиш у тому, про що пишеш, не прискіпатися.

– Дякую на доброму слові.

– Слухай, а що це за дурниця – «Динамо» нібито зіграє останній матч у групі Ліги чемпіонів з «Маккабі» без глядачів? Не брешуть?

Довелося підтвердити. Я й сам, уболівальник «Динамо» з багаторічним стажем, був також обурений.

– І що ж там таке сталося?

– Під час матчу з «Челсі» якась групка фанів – нібито українських – затіяла бійку й побила кількох чорношкірих уболівальників. Хтось відзняв відео, наступного дня деякі британські газети вийшли з метровими заголовками: «В Україні панує расизм!»

– Ох ти ж, мати рідна! От шкода! – засмутився фізрук.– А я ж мріяв подивитися гру. Я «Динамо» живцем не бачив аж відтоді, як вони ще за Лобановського вийшли в плей-оф Ліги чемпіонів… Ну, мабуть, не фарт…

– Слухай, В’ячеславе Івановичу, а як щодо того, щоб усе-таки побувати на матчі?

– Яким чином? – зі смішком поцікавився фізрук.– Запасним впишеш мене в заявку? Та я для таких речей уже старий!

– Ні, без жартів. Акредитованих журналістів буде допущено. Можу зробити перепустку й для тебе. Посидиш у ложі преси, познайомишся з нашими піраньями, послухаєш прес-конференцію тренерів. Може, навіть побачишся зі своїм колишнім підопічним. Чим не варіант?!

– З Гайдуком, ти маєш на увазі? Ну, його я б не став тривожити. Та й сам не хочу хвилюватися.

Переконувати його я не став. Хоча його небажання зустрічатись із Сергієм здалося мені дивним.

– Добре, як хочеш. Останній пункт викреслюємо. Все одно приїдь. Після матчу в мене заночуєш.

– Та якось незручно…– пробурмотів В’ячеслав Іванович, хоча, судячи з інтонації, він уже вирішив.

– От і добре. Отже, домовилися, чекаю…

Інцидент із дискваліфікацією НСК «Олімпійський» на вирішальний для «Динамо» матч Ліги чемпіонів був більш ніж прикрим. Расизм в Україні? Важко погодитися. Більшість українців ставляться до іноземців толерантно, незважаючи на колір шкіри й віру. У найбільших містах країни тисячі африканських, китайських, арабських студентів. Частина з них згодом асимілюються, чудово опановують мову, щиро люблять свій новий дім.

Проте напередодні Євро-2012 колишній захисник збірної Англії та лондонського «Арсеналу» Сол Кемпбелл без причини раптом зчинив бурю в склянці води, назвавши Україну расистською країною. Темношкірий Сол на цьому не зупинився й закликав англійських уболівальників не їздити на чемпіонат Європи, бо «звідти можна повернутись у труні».

Ця заява образила українців. Турнір минув успішно, гості хвалили святкову атмосферу, дешеве пиво й чарівних українських дівчат. Правда, містер Кемпбелл і не подумав вибачитись.

І ось через три роки, під час матчу Ліги чемпіонів між «Динамо» й одним із найпопулярніших клубів Англії, країни, де расизмом вважають навіть згадку про колір шкіри людини, просто на трибуні демонстративно метелять чорношкірих фанів. Пересічна сутичка, як намагалися подати бійку деякі журналісти? І це при тому, що група нападників явно цілеспрямовано перемістилася з одного сектора до іншого, обрала серед безлічі вболівальників саме темношкірих і, навіть не ховаючи облич від камер спостереження й телекамер, заходилася молотити їх. Між іншим дісталося й українцям, які сиділи навколо і намагалися втрутитись.

Першою подала інформацію про інцидент, супроводивши її ефектним відео, лондонська The Guardіan. На адресу однієї з найбільш толерантних країн Східної Європи пролунали звинувачення в расизмі, різкий осуд того, що сталося. Клуб відхрестився від агресивних молодиків, фанатське угруповання, яке базувалося в секторах по сусідству з тим, де відбулося побиття, заявило, що гадки не має, хто ці люди. А спостерігач FARE[8], присутній на матчі, просто задокументував події.

У результаті «Динамо» дістало не тільки дискваліфікацію стадіону на два матчі євротурнірів, а й перспективу ще суворіших санкцій надалі. Хоча в дійсності покарано не призвідників і виконавців побиття, а всіх київських любителів футболу, а заразом і футболістів, які позбулися підтримки у важливих матчах.

Що це було: дурна витівка радикалів чи проплачена провокація з метою створити інформаційний привід? Принциповим є навіть не це, а те, що люди, які дискредитують Україну й здійснюють справжні акти терору, з якоїсь причини практично завжди лишаються безкарними…

В’ячеслава Івановича я зустрів на вокзалі, хоча він відбивався й повторював, що дістанеться до мене сам. Поїзд прибував досить рано, і ця обставина визначила мій сонний і досить пом’ятий вигляд. Зате гість з’явився на пероні свіжим як огірочок і неймовірно енергійним. Під потертою дублянкою – новісінький, ще не обм’ятий, явно парадний костюм. Свіжовиголений, усміхнений, у хмарі запаху дешевенького одеколону: відразу видно, що для колишнього фізрука така подорож – справжня подія.

– Що це ти такий сумний, Петровичу? – одразу поцікавився він, приязно обіймаючи мене за плечі.

– Та таке. Трохи не виспався…

– Як це, сьома ранку?! – здивувався фізрук.– Хто рано встає, тому Бог дає!

– У нас інакше кажуть: хто рано встає, той усіх дістає.

– Ну-ну. Я зазвичай уже о п’ятій на ногах. Зарядка, холодний душ, сніданок – о шостій готовий до всього. А під лежачий камінь завжди встигнемо.

– Ну, ти ж усе-таки загартований спортсмен, мені до тебе не дорівнятися.

Він одразу запропонував:

– Може, прогуляємося? Тисячу років не бував у Києві, мабуть, багато змінилося.

Перспектива пішки намотувати зранку кілометри не надихала. Тим більше що на мене чекала робота. Я трохи поторгувався, і ми зійшлися на тому, що вийдемо години за три до гри й, перш ніж податися на стадіон, прогуляємося центром…

Сказано – зроблено.

Надвечір ми вибралися з дому. В’ячеслав Іванович зовсім по-дитячому витріщався на київські «новобуди», охкав і журився. Київ у його пам’яті зберігся таким, яким був років десять тому. Часом він навіть запускав матючок на адресу нинішніх архітекторів і забудовників. Проте витяг звідкись стару кодаківську «мильницю» і разів зо два попрохав клацнути його на тлі якогось офісного хмарочоса.

Потім ми спустились у метро, доїхали до станції «Університет», а звідти неквапом зійшли до Хрещатика. На Майдані відставний фізрук притих, стяг з голови замшеву кепку й забурмотів щось під ніс. А коли ми вже підіймалися Інститутською, вперше побачив меморіали, портрети загиблих, прошиті кулями щити, згаслі лампадки й остаточно спохмурнів. Відвернувся і з твердою впевненістю мовив:

– Горітимуть у пеклі, вбивці!

Я змовчав, а мій супутник казав далі:

– Як почалися події на Майдані, я, розумієш, місця собі знайти не міг, на стінку ліз… Став збиратися до Києва, домовився вже з хлопцями – і тут мене шибануло. Сусідка поміряла тиск, а там чортзна-що. Перелякалася, швидку викликала. Так я й провалявся півтора місяця в лікарні… Знаєш, скільки моїх колишніх учнів і вихованців пішли на фронт? Дев’ятеро! Майже команда. А двоє загинули, поряд їх поховали…

Він іще довго бродив Інститутською, вдивляючись в обличчя на фото, з гіркотою хитав головою, беззвучно ворушив губами.

Дорогою до «Олімпійського» В’ячеслав Іванович не зронив ані слова. І тільки коли з-за рогу з’явилась яскраво освітлена частина чаші величезного стадіону, схожого на летючу тарілку, на його губах знову з’явилась усмішка. Ми підійшли ближче, комплекс розгорнувся повністю, і мій супутник зупинився, милуючись.

– Ох, Олексію, ти навіть не уявляєш, як я колись мріяв зіграти тут, хоча б один матч! Але не вийшло, не судилося…

Із цього моменту колишній тренер опинився у своїй стихії, хоч багато що тут його дивувало: стюарди на службовому вході, огляд рюкзаків і дипломатів, прес-рум, лабіринти коридорів і переходів під трибунами, ложа преси, обладнання коментаторської позиції, самі журналісти. Ледь опинившись у ложі, він, ні на що більше не звертаючи уваги, став стежити за розминкою команд, відпускаючи скупі зауваження, а часом даючи надзвичайно влучну оцінку гравцям команди суперника, про яких нічого до ладу не знали навіть мої колеги. Навіть у тому, що здавалося мені несуттєвим і вторинним, він знаходив привід для обговорення:

– Отой, з борідкою… Бачиш, Петровичу, як неохоче рухається? Зовсім не мотивований… А темненький, з косичкою, має чудовий вигляд з м’ячем, але в статиці – не дуже, наші не дадуть йому розбігатися… Хлопець із залисинами… Небезпечний тип – дивись, яка стартова швидкість!..

Незабаром навіть мої колеги почали поглядати на нього з цікавістю.

– Тебе, В’ячеславе Йвановичу, треба б експертом на який-небудь спортивний канал,– усміхнувся я.

Він чомусь зніяковів і примовк.

– Ну а про Гайдука що скажеш? – я кивнув на протилежний бік поля, де розминалися динамівці.

– А що Гайдук?

– Думаєш, готовий?

– Він професіонал, думаю, відіграє як належить…

Я знову здивувався його стриманості. Як-не-як, він мав безпосередній стосунок до долі Сергія.

Як і слід було чекати, знаковий матч минув напружено, але назвати його видовищним я б не наважився. «Динамо» забило швидкий гол на шістнадцятій хвилині – буквально за кілька секунд до того, як Ярмоленко дістав травму. Без нього могли виникнути проблеми, і роль лідера взяв на себе Сергій. Вигляд у грі він мав непоганий, завдав масу клопоту захисникам «Маккабі», але свободи для маневру в нього практично не було – його опікали відразу кілька гравців суперника. Ізраїльтяни, дарма що в турнірі вже не мали жодного шансу, грали непоступливо, жорстко, іноді грубіянили й весь час випробовували наш захист на міцність. Але кияни впорались і вперше за останні шістнадцять років пробилися в плей-оф Ліги чемпіонів.

Після фінального свистка ми з відставним фізруком обнялися, плескаючи один одного по спинах і вигукуючи щось безглузде, але цілком доречне в цьому випадку.

Потім я потяг його на прес-конференцію. Там він напружено вслухався в коментарі тренерів обох команд, хмикав, іноді всміхався. Звідти ми перемістилися до мікст-зони, де вже утворилося скупчення журналістів – наших, ізраїльських і ще бозна-яких. Звичайна штовханина – кожен прагнув зайняти вигідну позицію в першому ряді біля огорожі, яка відокремлює пресу від футболістів. Телевізійники відразу кинулися гризтися між собою, шум стояв неймовірний, під ногами плуталися чиїсь кабелі.

В’ячеслав Іванович зупинився на віддалі од цього рухливого й гомінкого строкатого натовпу. Я теж не мав ані найменшого бажання опинитися в його гущавині.

Ізраїльські футболісти один за одним залишали роздягальню, йдучи через мікст-зону до автобуса. Вони охоче відповідали на запитання медійників – англійською й на івриті, але українська преса не виявляла до них особливого інтересу. Усі чекали на переможців, що досягли заповітної мети. Ті, одначе, не поспішали: було зіграно останній матч у році, попереду чекала відпустка.

Нарешті з’явився перший з динамівців. Юрба ущільнилася, напираючи на огорожу, заблискали спалахи камер, виріс нерівний ліс рук із мікрофонами й диктофонами. Колеги часу не гаяли.

Кияни – усміхнені, щасливі – з задоволенням відповідали на запитання, перекидалися жартами із журналістами й демонстрували променистий настрій. Хтось прощався й ішов, на його місце ставали інші гравці, деякі встигали проскочити мікст-зону, поки преса смикала чергову жертву.

Гайдук вийшов із роздягальні серед останніх.

– Сергію… хвилинку!..– моментально пожвавилися журналісти. Гайдук неохоче зупинився, ставши просто перед нами. Зосереджене обличчя, ані тіні втоми. Кутики губ ледь зведені – ніби півусмішка, що означає: грою він у цілому вдоволений.

– Прийміть вітання з виходом у плей-оф, Сергію! Якого суперника ви б хотіли одержати після жеребкування? – запитала кореспондентка одного з новинних каналів.

– «Манчестер Юнайтед»,– відповів він.

– Але ж «Манчестер» так і не вийшов із групи, у них третє місце…

– Справді? Ну, тоді це не має значення. Нехай буде як буде.

– Яку оцінку ви б собі поставили за першу частину сезону? – пролунало запитання від мого колеги з «Території».

– Не беруся себе оцінювати, це ваша прерогатива.

– Вам, форвардові, важко було без підтримки стадіону?

– Як і всій команді. Ми граємо у футбол для людей, а займатися цим за порожніх трибун… не знаю… мабуть, безглуздо.

– Що б ви сказали тим, через кого покарано клуб?

– Нехай вчаться думати й не ховаються, як боягузи, коли настає час відповідати за свої вчинки!

– До чого збираєтеся вдатися у відпустці?

– Буду готуватися до другої половини сезону.

– Скажіть, Сергію, чи є ймовірність, що ви залишите «Динамо» вже цієї зими? – я скористався секундною паузою, щоб вигукнути своє запитання.

Гайдук зреагував – відшукав мене поглядом, приготувався відповісти, і раптом я побачив, як стрімко змінюється вираз його обличчя.

Він уривчасто кинув: «Коментарів не буде»,– натяг на голову каптур легкої парки і, більше ні на кого не дивлячись, покрокував геть. Здійнявся невдоволений галас, услід йому посипалися репліки, хтось засвистів.

Я скоса глянув на мого супутника – той спохмурнів, на вилицях перекочувалися жовна.

– Це він тебе помітив?

В’ячеслав Іванович кивнув.

– Хочеш, доженемо його на паркінґу? – запропонував я.

– Не варто, Петровичу. Мені ця твоя витівка відразу не сподобалася. Вистачило б і футболу…

– Чого це він так зірвався?

– Звідки мені знати?! Я ж тобі чітко дав зрозуміти: не треба нам із ним зустрічатися, особливо на людях… Ходімо звідси – нема чого тут більше робити!..

Було вже досить пізно, коли ми дісталися додому.

Поки мій гість відігрівався в душі, я накрив стіл. Ще напередодні я запік у духовці філе лосося зі скибочками помідорів, зерновою гірчицею й тертим сиром, і зараз лишалося тільки відправити страву в мікрохвильовку. Нашвидкуруч я зробив легкий салат, нарізав лимон і поставив на стіл запітнілу пляшку «Фінляндії».

– Ну ти даєш, Олексію Петровичу! – усміхнувся мій гість, вивалившись у хмарі пари з ванної.– Ну й народ, як то кажуть, готовий до розпусти. Щось я зголоднів.

– Картоплю смажити не вмію. Це особливе мистецтво, не всім дається. Так що даруй. Сідай-но…

Я наповнив чарки:

– За перемогу?!

– За перемогу!

– І як тобі Гайдук? – запитав я, без паузи наливаючи другу.

– На рівні. Зі своєю роботою впорався, хоч і не забив… Журналюги мене розлютили… Хтось його назвав піжоном. А чого? Ну не любить людина кривлятися на камеру. Вийшов на поле, відпрацював, пішов. А всі ці післяматчеві інтерв’ю… До речі, як там твоя книжка?

Я мало не запитав – яка? Але вчасно спинився.

– Просувається потроху. Але не так швидко, як хотілося б… От – загальмував на одному моменті, і ні з місця.

– На чому саме? – Він енергійно взявся за рибу, а розсмакувавши, озвався: – М-м, смакота! Рецептом поділишся?

– Без проблем… А застряг я на історії з його відрахуванням із харківського «Арсеналу» та переїздом до Києва. Практично ніхто не володіє інформацією…

– Ну що, ще по одній? – В’ячеслав Іванович ніби пропустив сказане мною повз вуха.

Тільки коли ми знову випили, він промовив:

– Ну, якщо ти, Петровичу, пронюхав про відрахування з «Арсеналу», то, певно, знаєш і причину?

– Так. Його зрадили, іншого слова не добереш…

– Точно! Шевчук, його колишній приятель, зробив усе, щоб Сергія не було в команді. Він-бо страшенно заздрив йому. У всьому – і насамперед в ігрових результатах… Зовсім з іншого тіста хлопець… Ні, були в нього дані, щоб стати непоганим гравцем, та тільки дивився він в інший бік. Умів увійти в довіру, язик добре підвішений… На полі від цього користі мало, там потрібні сталеві яйця. А він потай хотів усе й відразу, не вмів терпіти…

– Я бачився з ним.

– Ну і як?

– Згодний на всі сто.

– Гайдук різко змінився відтоді, як почав зустрічатися з цією навіженою дівкою, Богданою. А може, й раніше все почалося… Ми ж тільки передзвонювались, а бачити його я майже не бачив. Спочатку він докладно розповідав, що в нього і як, а потім зненацька й надовго зник. Перестав відповідати на дзвінки, тільки одного разу коротко зателефонував сам, привітав мене з днем народження, поскаржився, що в нього зараз складний період, часу ні на що не вистачає. І більше не давав про себе чути, доки його не виставили з команди. Отоді він і згадав про мене.

– Детальніше, В’ячеславе Йвановичу! – попрохав я.

– Сергій завжди сам давав раду зі своїми проблемами, нікого до цього не підпускав. А тут раптом телефонує, повідомляє, що їде до Дніпропетровська, і просить, щоб і я туди під’їхав,– мовляв, порадитися треба. Ну, я й думати не став,– зібрався й рушив…

– Ти що, з усіма, хто пройшов через твої руки, отак?

– Ні, брехати не стану. Але до цього хлопця я ставився як до рідного… Мене навіть потішило, що йому знадобилася моя порада. Хоч і тривожно стало: я ж не знав, що сталося, але миттю відчув – у хлопця неприємності…

Він кинув до рота дольку лимона, пожував, поморщився й засмучено мовив, ніби знову переживаючи ту зустріч:

– Ох, бачив би ти його тоді, Петровичу!.. Замість вольового, впевненого в собі хлопця – якийсь опущений, погаслий, зовсім не здатний зосередитися хоч на чому-небудь. Очі бігають, погляд, як в алкаша. Виклав він мені всю свою санта-барбару в деталях, чорт би її взяв. А мені що лишалося? Я йому – треба контролювати емоції, а він тільки відмахується: я, каже, кохав її по-справжньому, як уперше і востаннє, а вона із цим мерзотником… Потім трохи відійшов, отямився, говорить: «Ну їх усіх до біса, я ж, власне, ось із чим. Виник отут один варіант…» Такий поворот мені більше сподобався. Викладай, кажу. А він мені: «Я мало не тиждень узагалі ні про що думати не міг. На все було начхати. Потім злість потроху минула, і я раптом збагнув: край. Усе руйнується. Усе, чим жив стільки років, на що стільки сил пішло… Що далі робити – уявлення не маю. Додому повертатись? І тут мені зателефонували. Людина відрекомендувалася футбольним агентом, звати Андрій Черниш. Сказав, що давно стежить за мною, хоче запропонувати співпрацю. Яку? – питаю. Він відповідає – хотів би представляти ваші інтереси, Сергію. Це нескладно: треба підписати угоду, і вже найближчим часом я беруся влаштувати вас в один з українських клубів. Там про мене начебто знають, будуть не проти бачити в себе…»

В’ячеслав Іванович глянув спідлоба, немов перевіряючи мою реакцію на сказане, і повів далі:

– Мене все це відразу насторожило. Я з агентами справ не мав, але наслухався про них усякого. Кажу Сергієві: ти б не поспішав погоджуватись, а тим більше щось підписувати. Якось надто просто все виходить… Черниша цього я знати не знаю. Але ти хлопець не дурний, придивись, подумай – що там за підводні камені й мінуси… Так ми з ним і вирішили: дати згоду, але весь час бути насторожі. А як інакше? Адже Сергій у той час не мав ні копійки. На що жити? А він, як і раніше, хотів продовжувати футбольну кар’єру, для цього в нього було все необхідне! Наостанок він сказав: «Інших варіантів у мене немає… Краще щось зробити й пошкодувати, ніж нічого не робити – й однаково пошкодувати…» На тому ми й розійшлися…

– От, виходить, коли він зв’язався з Чернишем…– пробурмотів я.

– Так. І виходить, що я його підтримав. Та ошуканства за цією пропозицією не виявилось. Агент навіть запропонував Сергію вибір – і то який: «Динамо-2» або «Шахтар-3». Сергій обрав Київ… Давай-но ще по ковтку за цього хлопця! Нехай йому пощастить.

Він махнув чарку й витер серветкою очі, що по-зрадницьки зволожилися.

– Коли Сергій був ще хлопчиськом, «Динамо» вважалося першим номером. Які гравці були за Лобановського! А «Шахтар» тоді ще тільки починав усерйоз заявляти про себе. От він і обрав «Динамо», хоча пізніше казав, що, може, це було помилкою, бо досить довго його перспективи лишалися непевними. Тієї пори він знову став подзвонювати, ділитися враженнями. Скупувато, хоча дещо поступово прояснювалося…

Я напружився. Чистий ексклюзив. Іншого джерела, яке погодилося б поділитися такою інформацією, просто немає.

– Черниш, повторюю, не обдурив. Вибив йому зарплату в «Динамо»: спочатку п’ятсот доларів, потім тисячу. Попри це Сергій не став знімати квартиру, а жив на тренувальній базі «Динамо». Як і багато інших хлопців – виходила солідна економія. Там чудове харчування, умови… У команді існувала жорстка конкуренція: кожний прагнув потрапити до стартового складу. Умови конкретні: якщо команда перемогла, а ти хоч хвилину провів на полі – двісті преміальних зеленню. У заявці, але просидів усю гру на лаві,– сто… Причому сьогодні, скажімо, ти міг потрапити в заявку «Динамо-2» й відіграти матч Першої ліги, а завтра-післязавтра тренери молодіжки могли заявити тебе в дубль і випустити на заміну хвилин на п’ятнадцять-двадцять. Коротше, гроші капали, і то такі, яких Сергій зроду в руках не тримав. Почав дещо посилати батькам… Одного разу обмовився: хочу, В’ячеславе Івановичу, витягти їх із тих злиднів…

– А як вони? Батько змирився з тим, що син таки став професійним футболістом?

– Нічого про це не знаю,– він промовив це без інтересу.– Та й не в тому річ. На новому місці Сергій спершу поводився бездоганно – розумів, який йому шанс випав. Не шкодував сил, постійно доводив, на що здатний. Дедалі частіше грав у стартовому складі дублю. Агент домігся для нього збільшення зарплати до двох тисяч, плюс, само собою, премії. Притерся, став своїм… Отут його й понесло… Молодий зовсім, навколо повно спокус, столиця, розумієш… Знову перестав телефонувати, та я й сам уже здогадався, що відбувається, не вища математика. Нав’язуватися не став, тому про цей його період мало що знаю – так, самі обривки…

Головне в тому, що Черниш міцно посадив Сергія на гачок. Тримав під контролем, розв’язував будь-які проблеми: побутові, ігрові… та які завгодно. Пробачав зальоти – і водночас помалу до них підштовхував, щоб хлопець відчував і провину, і те, кому завдячує. Загалом, павутиння, Петровичу, чистої води єзуїтство… У якийсь момент Сергій загруз по вуха – адже такі речі накопичуються поступово, як снігова куля… Черниш діяв чітко, причому так, що наш хлопець навіть не розумів, що ним маніпулюють. Факти? Ну от наприклад. Був період, коли в Сергія раптом розладналася гра. Він уже хотів піти з «Динамо», виникли якісь варіанти, з’явилися пропозиції. З ним зв’язувалися тренери інших команд, натякали, що готові взяти його під крило. Однак Черниш категорично зажадав, щоб він лишився. Коли ж Сергій нарешті випрохав оренду, теж з’явилися непогані варіанти, навіть у Прем’єр-лізі, але Черниш повернув справу так, що Гайдук опинився в команді Першої ліги, де агент мав свої інтереси…

Я посміхнувся, згадавши нещодавню зустріч із Чернишем.

– Посміхаєшся, Петровичу? А я ледве не ревів. Такий хлопець, а ним крутять, як ганчір’яною лялькою!.. Там же були не тільки професійні відносини. Черниш посприяв поліпшенню умов контракту для Сергія, а щоб остаточно посадити його на короткий повідок, запропонував безвідсотковий кредит на купівлю першого в його житті автомобіля. Гайдук обрав «Хонду Акорд»… Та що там обрав – сам Черниш йому ключики вручив зі словами: «Відмова не приймається, машина біля під’їзду. А щодо грошей не парся, поступово розрахуєшся…»

Я ловив кожне слово. Усе це не суперечило чуткам, які оточували персону агента зі зв’язками.

– Пам’ятаєш, коли про Гайдука раптом усі заговорили? – вів далі В’ячеслав Іванович.– Йому тоді тільки-но двадцять виповнилося. Я щопонеділка зазвичай купую різну спортивну пресу, у тому числі твій журнал. Розгортаю першу ж газетку, а там шапка: «У “Динамо” новий Андрій Шевченко!» – і фото Сергія. Саме тоді його вперше взяли на збори з основною командою, і він кілька разів забив у товарняках[9] з… дай Боже пам’яті… з турками та швейцарцями, здається. Мене буквально розпирало від гордості!

Він скрушно зітхнув, покрутив у руках порожню чарку.

– А 2010-го, у вересні, ми з ним перетнулися чи не востаннє. Я був у відпустці в Криму й вирішив з’їздити в Молодіжне, на кубкову гру. Ледве дістав квиток у спекулянтів. Ажіотаж – не жарт, саме «Динамо» приїхало; до того ж у команду тоді повернувся Шевченко, а подивитися на живу легенду охочих вистачало не тільки в Криму, але й у Херсоні, Миколаєві та Запоріжжі. Я прийшов на стадіон раніше, хотів зустріти Сергія перед грою, підтримати, сказати кілька слів. Стою, чекаю. Підкотив автобус «Динамо», футболісти виходять один за одним, ідуть під трибуни, вболівальники галасують, випрошують автографи. Я побачив його, кричу на весь голос: «Гайдук!» Він обернувся, помітив мене, на секунду розгубився, але замість того щоб підійти, відвернувся й пішов далі… Ото так само, як сьогодні…

Обличчя його стало замкненим.

– Таке, дурниця… мало яка причина. Але мені стало прикро, чесно зізнаюся. Відтоді я вже стежив за ним тільки з відстані… Ну й за публікаціями в пресі. Навіть вирізки збирав. Можу надіслати, якщо цікаво.

– І на цьому – все? Більше ніяких контактів?

– Не все,– без особливого бажання відповів він.– Був іще раз. Єдиний.

Я бачив, що ці спогади даються йому непросто, і водночас розумів, що завтра він уже нізащо не повернеться до цієї теми. Ображений, не розуміє, у чому причина такої холодності, то й розкрився. Тож я не став наполягати.

За хвилину В’ячеслав Іванович знову заговорив:

– Він був уже, що називається, на самій верхівці, коли раптом зірвався й прикотив до Марганця. На машині. Причому не до батьків, не до давніх приятелів, а до твого покірного слуги. І більше не став ні з ким бачитися. Ми з ним проговорили всю ніч у мене на кухні, а вранці він, навіть не передрімавши, знову сів за кермо й поїхав. Досі не знаю, навіщо йому була потрібна ця сповідь… Мабуть, як і будь-якій людині, треба було хоч раз виговоритися. Ти не думай – ніякої патології, ніякого криміналу. Взагалі нічого такого, у чому не міг би зізнатися кожен із нас. Звичайні людські слабкості, сумніви, гріхи. Щось його сильно тривожило. І річ не в пиятиках і картярських виграшах-програшах, в усіх там це буває. Дівчини в нього не було – тільки разові подружки з нічного клубу, куди вони вечорами тікали на таксі з тренувальної бази. І чимало з них застрягали в такому способі життя й урешті зав’язували з футболом – навіть ті, хто подавав по-справжньому великі надії… Ні, було ще щось, про що він змовчав тоді, а я так і не зрозумів, наскільки він сам близький до того, щоб зійти з дистанції. І якби не черговий стрес, який змусив його вдарити по гальмах…

– Що це було?

– Смерть Стаса Бондаря – Боні, як його звали в інтернаті. Вони разом потрапили звідти до Харкова, але там Сергій зблизився з Шевчуком. А Стас перебрався до Києва – його покликали в юнацьку команду столичного «Арсеналу». Пізніше в Києві Гайдук розшукав Стаса – давня дружба все-таки не іржавіє. Вони підтримували один одного, часто разом проводили час. Ну а що стосується його смерті… Мені було сказано – загинув за нез’ясованих обставин… А через кілька днів після цього Сергій і з’явився до мене. Відтоді ми більше не бачилися й не розмовляли… Ану налий, Петровичу!

Випили не цокаючись, мовчки.

– Добре,– нарешті кинув колишній фізрук.– Давай-но, брате, лягати. Підйом-бо в мене о п’ятій…

Глава 7

Наступного дня мій гість поїхав.

Провівши його, я вирішив підбити проміжний підсумок і накреслити хоча б приблизний маршрут, яким збирався рухатися далі.

У моїх побудовах було повно дірок. Що насправді сталося зі Стасом Бондарем? Що стоїть за формулюванням «нещасний випадок за нез’ясованих обставин»? Ця смерть, на перший погляд, не мала стосунку до того, чим я займався, але щось підказувало мені: без Стаса пазл не складеться.

Чому? Та хоча б тому, що в Києві Сергій був тісно пов’язаний із Бондарем. Що могло статися, чому Сергій був такий напружений і збуджений після того, як учинилася ця трагедія? Що, як це і є та ниточка, смикнувши за яку, я дійду до суті?

Певності не було ані найменшої. Ще гірше – довідатися про що-небудь із ходу не вдалось. Інтернет глухо мовчав – я перепробував купу варіантів ключових слів, і все безрезультатно. Немов хтось акуратно вилучив усі згадки про нещасного Боню. Залишався єдиний варіант – зателефонувати до дочки. Був у неї колись бойфренд, чий батько служив у тому відомстві, де я міг дістати необхідну інформацію.

Було близько третьої дня, коли я набрав її номер. Софія відгукнулася не відразу. Коли нарешті прорізався її сонний голос, я відразу ж запропонував зустрітися: треба поговорити.

– Ну-у, може…– протяжно мовила вона.– А як щодо суші?

– Дитинко, ти ж знаєш, це не моє!

– А до чого тут: твоє, не твоє? Повно закладів, де їх подають у будь-яких комбінаціях. До речі, тут у нас просто під боком «Танукі». Там і побачимось.

– Може, десь у центрі? – попрохав я.

– Тату, хто має проблеми? – відрізала дочка.– Якщо тобі дуже треба, приїдь прямо туди години за дві. Я щойно продерла очі, а в мене ще неміряно справ…

Вибору мені не лишалося. Тому в районі п’ятої я вже їхав у бік Дарниці. Година пік, набитий під зав’язку задушливий вагон метро, потоки людей у переходах – хода втомлених, замкнених облич. Дихаючи, як загнаний кінь, я ледве вибрався на поверхню.

Софія не була б собою, якби не спізнилась. І то добре, що всього хвилин на сорок. З’явилася вона, як завжди, раптово й уже тоді, коли я остаточно змерз і втратив надію. І, зрозуміло, зі спецефектами – така вже в неї манера з раннього дитинства. Демонстративна вдача, але при цьому відкрита, безпосередня і, мабуть, навіть занадто щира. У діапазоні від торнадо до тихого затону. На додачу – янгольська зовнішність і гострий, як бритва, язичок. Колись вона збиралася податися в акторки, але Господь уберіг. Жодної подібності до батьків у ній не спостерігалось абсолютно.

– Олексію Петровичу! – гримнув за моєю спиною залізний голос.– Чого стоїмо, вагаємось?! – Я мимоволі здригнувся.– Могли б уже зайти, розташуватися, зробити замовлення. Я ж голодна, як акула!..

Соня з ходу цьомкнула мене в щоку й потягла в ресторан. Цілком зручний столик знайшовся в далекому кутку, і вона відразу вчепилась у меню.

– І який сьогодні бюджет нашого обіду, тобто вечері? Прийнятний? То давай, клич офіціанта!

Коли ввічливий хлопчик наблизився до нашого столу, Софія стала тицяти пальцем у меню:

– Отже, так… Хочу оцей салат, оцей рол і оцей… Він із сиром «Філадельфія»? Точно? Мені два такі. А питиму я чай… Ні! Може, фанту… або фреш? Батьку, ти що п’єш?

Я навіть рота не встиг розтулити, як вона заявила:

– Ні, мені все-таки квітковий чай, а моєму… е-е… супутникові – американо з вершками, він любить. І малинову панакоту. Тату, обирай!

– Гм. Мені, мабуть, тільки американо…

– Ти хіба ніколи не бував у суші-барах? – запитала Софія, коли ми залишились удвох.

– Якось не траплялося.

– І не вмієш їсти паличками? – на її почервонілій фізіономії відбилося непідробне здивування.

– Ні, звичайно.

– Агов, молодий чоловіче! Перепрошую! – гукнула вона вслід офіціантові.– Нам ще й навчальні палички! Бу-ла-а-аска! І ще один салат і рол…

– Ти здуріла! Що ти з мене робиш ідіота?

– Вік живи – вік учись! – Вона захихотіла тоненько, як примхлива фея.– Не вийде в тебе – сама впораюся…

– Скасуй моє замовлення, прошу тебе!

Вона все ж таки пройнялась і знову загукала: «Чекайте, молодий чоловіче!»,– змусивши офіціанта ще раз повернутися…

– Ну, як життя? – запитав я, коли вона нарешті перестала дуркувати.– Скільки це ми не бачились?

– Чимало… А життя йде чудово. Складаю заліки. Новий рік – у Львові з друзями, потім сесія, потім зимова практика…

– Уже вирішила де?

– Розумієш, яка штука, тату… Я, власне, сподівалася, що ти мені просто поставиш редакційну печатку в папірець – мовляв, пройшла, та й по всьому.

Я тільки подивувався такій нахабності.

– А як щодо того, щоб усерйоз попрацювати в редакції?

– Ну я ж не кажу, що зовсім не буду з’являтись у «Території»,– Софія ображено надулася.– За кого ти мене маєш? Я й зараз підпрацьовую перекладачкою. Але, замість того щоб займатися всілякими дурницями, я могла б із більшою користю витратити час. Тому й сподівалася на твою допомогу. Тобі сподобається, якщо я заради якоїсь паскудної печатки три тижні буду на побігеньках у старого пузатого збоченця?

– Ти це кого маєш на увазі?

– Твого шефа, ясно.

Я з цікавістю глянув на неї.

– Чи мені попрохати маму? Вона без проблем домовиться з дядею Володею, той усе зробить за дві секунди. Але мені чомусь здалося, що для тебе це взагалі не проблема…

Я уявлення не мав, хто такий «дядя Володя», і знати не бажав. Дівка намагалася маніпулювати мною, і слід було дати їй зрозуміти, що я її розкусив.

– Добре,– зітхнув я.– Завтра ж поговорю з начальством, про результат повідомлю. Але давай по-чесному: послуга за послугу…

– І чим же тобі може прислужитись убога студентка? – насторожилася Софія.

– Для тебе це суща дрібниця…

– Ну?

– Як там твій бойфренд?

Питання явно заскочило її зненацька.

– Який саме?!

– А в тебе їх багато?

– Статистику не веду. Але відразу тебе розчарую: серед них – жодного футболіста… Давай, викладай, що там у тебе?

Тут з’явився офіціант із замовленням, і я не встиг договорити. Соня люто накинулася на свої роли й салати, віртуозно працюючи паличками. Сьорбаючи досить посередню каву, я немов збоку роздивлявся власну дочку. І знаєте що в мене крутилось у голові? Оце воно, єдине моє дитя, у якому половина моєї власної крові. Море чарівності, вічний вітер у голові. Вона їсть казна-що, живе життям, про яке я не маю ані найменшого уявлення, кепсько вихована, батько для неї нічого не означає. І з кожним днем часу, відміряного нам із нею, щоб любити одне одного, дедалі меншає. Певно, я старію…

– Ну то що в тебе сталося, тату? – повторила вона, відсуваючи спорожнілу чорну тарілку й гнучким рухом простягаючи руку по фаянсовий чайничок.

– Ти можеш зв’язатися з Олегом Яневським, щоб він спробував з’ясувати в батька подробиці однієї справи, пов’язаної з його відомством?

– Просто зараз?

– Бажано.

– О’кей, без проблем!

Софія енергійно потицяла наманікюреним нігтиком у дисплей свого смартфона й за кілька секунд проказала:

– Алло, Олежку?! Привіт, дорогенький! Як справи? Сесія? Ага, і?.. Ну так, і в мене завал…– Вона з острахом глянула на мене й махнула рукою, мовляв, не звертай уваги, пусті балачки.– А ти де зараз? Ну-у… Слухай, не хочеш із нами перетнутися? З нами – це зі мною й моїм предком. Ага, ми зараз у «Танукі», вчу його користуватися паличками… Підтягайся, побалакаємо… є дещо важливе…

Олег, у минулому однокласник дочки, не змусив довго на себе чекати.

Востаннє я бачив його на шкільному випускному, і відтоді хлопець помітно змінився. Трохи витягся, плечі поширшали – мабуть, відвідує тренажерний зал; на щоках – здоровий рум’янець, але відразу видно, що він ще й не починав регулярно голитися. Тепла усмішка, в усьому відчувається спокійна ґрунтовність. Але на Софію він дивився точно так само, як у четвертому класі,– з обожненням. Інша річ, що з такими залицяльниками дівчатам на кшталт моєї дочки вже за годину стає безнадійно нудно.

– Олексію Петровичу, радий вас бачити! – Він міцно потис мою руку.

– Взаємно, Олегу! Сідай…

– Соню, маєш класний вигляд…– Він одразу зніяковів.

– Мерсі ґран.– Вона самовдоволено всміхнулася.– Перекусиш? Ні? Тоді до справи. Татові треба з тобою про дещо переговорити…

– Викладайте, Олексію Петровичу!

Я зам’явся:

– Питання, звичайно, делікатне, але… Власне, мова про твого батька. Мені необхідна його допомога.

– Думаю, він вам не відмовить. Тим більше що часу в нього тепер – вагон. Півроку вже на пенсії.

– Це саме стосується його роботи…

– І в чому проблема?

– Мене цікавлять обставини загибелі однієї людини. Такий собі Станіслав Бондар, йому було всього двадцять два. Сталося це в Києві чотири роки тому. І ще одна важлива річ: мені потрібно з’ясувати, чи пов’язаний якимось чином із цією трагедією такий собі Сергій Гайдук.

Я був майже впевнений, що обидва цих імені ні про що не говорять Олегові. Футбол його ніколи не цікавив. Проте він записав їх у нотатник свого планшета, усміхнувся: «Зробимо!» – і зараз же повернувся до Софії, втративши до мене інтерес.

– Соню, є ідея! Як ти дивишся на…

Кінця фрази я не почув. Підвівся з-за столу, розплатився з офіціантом і на прощання цьомкнув мою дівку в маківку. Та невдоволено завовтузилася, фальшиво здивувалася моєму стрімкому від’їзду й у тисячний раз пообіцяла телефонувати регулярно.

Наступного дня о дев’ятій ранку мене розбудив дзвінок мобільного. Номер не визначався – взагалі.

Я прийняв виклик.

– Олексій Петрович? – поцікавився незнайомий голос.

– Звечора наче був ним,– спросоння огризнувся я.

– Це Яневський, батько Олега.

Сон мій миттю зник, я підхопився й сів на ліжку:

– Добрий день, радий вашому дзвінку!

– Ви не могли б хвилин через п’ять спуститися до під’їду?!

– Безумовно… Продиктувати адресу?

– Я в курсі, вже під’їжджаю…

Я блискавично натягнув першу-ліпшу одежину й вилетів на вулицю. Майже одночасно зі мною до під’їзду безгучно підкотив величезний, як океанська яхта, матово-чорний джип. Двічі блимнули фари. Крізь лобове скло я помітив, що в салоні тільки водій,– і відразу плавно відчинилися праві дверцята. Секунду повагавшись, я заліз на пасажирське сидіння.

За кермом, відкинувшись на підголівник, сидів міцний добродій у костюмі без краватки. Владний погляд, до блиску виголене обличчя без найменшого виразу.

– Олексій Петрович? – повторив він глухуватим, негучним голосом, немов від мене очікувалися свідчення під протокол.

– Так точно. Перепрошую, не знаю вашого імені та по батькові. Хоч наші діти й навчалися в одному класі, нам з вами якось не випадало перетинатися.

– Сином займалася дружина,– з тими ж інтонаціями промовив він і раптом усміхнувся, відразу помолодшавши.– З вашого дозволу – Олександр Миколайович.

Ми потисли один одному руки, і він мовив далі:

– Олег до вас завжди ставився з величезною повагою. Як до людини й журналіста.

– Ваш син – чудовий хлопець. Він мені ще малим подобався. Але, гадаю, справа тут зовсім не в мені, а в моїй дочці.

– Без п’яти хвилин родичі, еге?

– Навряд чи,– засумнівався я.– Я ж бо її характер знаю. Хоча – все на небесах вирішується…

Яневський знов усміхнувся, миттю змахнув усмішку й без жодного переходу мовив:

– Син переказав мені ваше прохання. Готуєте матеріал для журналу?

– Боже борони. Суто особистий інтерес. Стас Бондар і все, що з ним сталося, для мене на другому плані. Головне тут…

– Сергій Гайдук?

Я здивувався, але відразу зрозумів, що сам назвав це ім’я в розмові з Олегом.

– Я зв’язався з тими, хто займався тоді цією справою,– вів далі він.– Деякою інформацією вони поділилися.

– Сподіваюся, це було не надто складно?

– Не проблема.– Мені вчулась іронія в його тоні.– Але оскільки це матеріали слідства, розголошення їх усе ще небажане. Ви можете це гарантувати?

Я ще раз запевнив співрозмовника, що про публікацію нема й мови.

– Тоді про фактичний бік справи.– Яневський розвернувся й узяв із заднього сидіння пластикову папку. Кілька аркушів роздруків лягли на торпедо.– Станіслав Бондар, 1990 року народження, мешкав у Києві. Місце постійної реєстрації – селище міського типу Магдалинівка в Дніпропетровській області. Футболіст, виступав за молодіжну команду київського «Арсеналу», винаймав квартиру в будинку на вулиці Мишуги, де мешкав разом із цивільною дружиною, Цвіркуновою Олександрою, того ж року народження. Не притягувався, але двічі побував у ситуаціях, коли проти нього були свідчення щодо зберігання й уживання марихуани. Однак в обох випадках до офіційного обвинувачення не дійшло… У матеріалах, які мені надали, є й неофіційні позначки, про них я повідомлю вас пізніше. Станіслав Бондар загинув чотири роки тому, 19 квітня,– випав з вікна орендованої ним квартири під час святкування дня народження його близького друга, Гайдука Сергія Олексійовича, того ж, 1990, року народження. Експертиза зафіксувала 2,4 проміле алкоголю в крові загиблого. Іншими словами, він був геть п’яний…

Яневський витримав паузу, зазирнув у роздрук.

– Далі. У вечірці брали участь восьмеро людей. Троє дівчат, у тому числі співмешканка Бондаря, і п’ятеро молодих чоловіків. Опергрупі, що прибула на виклик, важко було домогтися від них свідчень – стрес, алкоголь і не тільки алкоголь… Цвіркунова була у вкрай важкому стані: ридала, непритомніла, довелося викликати швидку. Прийшовши до тями, вона стала кричати, що у страшному випадку винний Гайдук, і кидатися на нього з кулаками. Їй зробили ще одну ін’єкцію транквілізаторів. На запитання оперативника, чи впевнена вона, що Гайдук має стосунок до загибелі її співмешканця і чи бачила вона це на власні очі, прямої відповіді не отримано. Незабаром у квартирі з’явився громадянин Черниш, що назвався спортивним агентом, разом із ним прибув адвокат – він і представляв інтереси Гайдука під час слідчих дій… Ви знайомі з цим Чернишем, Олексію Петровичу?

Я мовчки кивнув.

– Тоді поцікавтеся в нього, яким чином їм удалося розв’язати цю проблему…

Я наочно уявив, як би повівся Сергіїв агент, коли б я поставив йому це питання. І вирішив, що ліпше промовчати. Яневський повів далі – ще сухіше, немов ішлося про банальну кишенькову крадіжку:

– Усі учасники вечірки неодноразово були запрошені до прокуратури, охоче давали свідчення й співпрацювали зі слідством. У підсумку з’ясувалося, що Бондар став на табурет, щоб дістати пачку серветок, яка лежала на високому холодильнику,– усе це відбувалося біля відчиненого навстіж вікна. На той момент він перебував у стані сильного алкогольного й наркотичного сп’яніння. Не дивно, що він оступився, заточився й спробував схопитися за стулку вікна. Її не виявилося на місці – і Бондар вивалився в отвір. Усі свідки в цьому питанні сходяться до дрібниць. На тілі як загиблого, так і інших учасників вечірки немає слідів боротьби або інших фізичних ознак. Версія про вбивство не знайшла підтвердження. Підстав припускати самогубство також не було, і смерть Станіслава Бондаря кваліфіковано як нещасний випадок…

Яневський пильно глянув на мене, ніби знову повертаючись для себе до питання – навіщо мені це. Двигун джипа майже безгучно працював, салон обігрівався, однак я мимоволі зіщулився від холоду. Цей протокольний опис подій було досить легко уявити.

– У той час я працював у слідчому управлінні, тому й виявився в курсі. Пізніше, під час наглядової перевірки, ознайомився й із робочими матеріалами. І от що я вам скажу, Олексію Петровичу: причин сумніватись у висновках слідства в мене немає. Усе занадто очевидне, ніяких підводних каменів. Безглузда смерть, звичайно, але нічиєї провини, крім самого Бондаря, у ній немає. Такі справи… Отут,– він звучно клацнув нігтем по пластику папки,– деякі протоколи допитів, експертні висновки й висновок слідства… а також домашня адреса й телефон громадянки Цвіркунової.

Я відкрив був рот, щоб подякувати, але мене випередили:

– Тільки – послуга за послугу!

Я мимоволі напружився.

– Поговоріть із дочкою, Олексію Петровичу. Попросіть її… м-м… не відволікати Олега, доки не закінчиться сесія. Учора він з’явився додому тільки під ранок і повідомив, що вони із Софією чудово провели час у нічному клубі…

– За всієї моєї поваги, Олександре Миколайовичу,– я не зміг стримати усмішку,– але вплинути на неї неможливо. Особисто я навіть не намагаюся. Марно. Але я вас трохи заспокою. Вони не більше ніж шкільні друзі. З цього боку вашій родині нічого не загрожує.

Ми обидва розсміялися, причому Яневський із видимим полегшенням, і я вибрався з машини в холодну ранкову мряку, притискаючи до грудей сіру папку.

Олеся Цвіркунова не відгукувалася протягом усього дня. Нарешті ближче до вечора я все-таки застав її. Вислухавши мене, вона сказала, що подумає й передзвонить. Через півгодини дійсно передзвонила й відмовилася від зустрічі. Сухо й роздратовано кинула в телефон:

– Не хочу ворушити минуле. На все добре!

– Чекайте! – закричав я, бо відступати було нікуди.– Хвилинку! Вислухайте мене! І не треба так нервувати, Олесю. Я пишу книжку про… про молодих футболістів. Ніхто краще за вас не зможе розповісти про Станіслава.

– Це правда? Ви напишете про нього?

– Так!

Я почувався огидно. Знову ця клята брехня! Слава Богу, що дівчина не бачила в ту мить моєї фізіономії.

– Добре, припустімо… Але в мене зовсім немає часу кудись їхати, десь зустрічатися. Якщо вас улаштує, приїдьте на восьму вечора сюди, на вулицю Мишуги, 12. Тільки не спізнюйтесь. І не розраховуйте на тривалу розмову. Я встаю дуже-дуже рано й потребую відпочинку…

На цьому вона відключилася.

На місце я прибув із запасом, тому довелося ще хвилин двадцять тупцювати біля під’їзду перед тим, як подзвонити в домофон. Але коли до призначеного часу залишалося буквально дві хвилини, масивні двері відчинились і звідти, галасуючи, вибігла зграйка підлітків. Скориставшись цим, я прошмигнув у під’їзд, пірнув у ліфт і піднявся на шістнадцятий.

На мій дзвінок відчинили не відразу. Я вже вирішив був, що Олесі немає вдома або вона передумала і тепер, зачаївшись, перечікує, коли я заберуся звідси… Нарешті загриміли замки – один, другий, третій. На порозі виникла невисока сухорлява молода жінка. Бліде стомлене обличчя без сліду косметики. Одягнена в широку, немов із чужого плеча, темно-вишневу кофту з каптуром і кишенями на грудях, у які вона час від часу ховала руки, немов вони весь час мерзли.

– Добрий вечір, моє прізвище…– почав був я, але вона перебила:

– Я зрозуміла, проходьте…

Я опинився в просторій квартирі-студії з досить високою стелею – типовій для київського новобуду початку тисячоліття. Усюди було ввімкнене світло, але лампочки чомусь світили слабко, і щоб роздивитися хоч що-небудь, доводилося напружувати зір.

– Це вам,– я простяг узяту із собою коробку шоколадних цукерок.

– Дарма. Солодке для мене під забороною – діабет.

Вона знизала плечима. Я розгубився й сунув коробку назад у кейс.

– Чаю хочете?..

Я кивнув. Жінка з неуважним виглядом повернулася й пішла до єдиної кімнати, а я поплівся слідом. У цьому просторому приміщенні площею метрів тридцять панував натуральний хаос. Стіл із ноутбуком, завалений папками й паперами, ті ж папери розкидані на складаному дивані-книжці, посеред кімнати стирчить завантажена постільною білизною сушарка, шафа-купе відчинена, з неї вивалюється якийсь одяг. Безліч фотографій на стінах. На деяких – Олеся, але мовби й не вона, а її юна сестра,– дуже схожа, але набагато яскравіша, весела, аж іскриться радістю. Поруч, найчастіше обіймаючи її,– довготелесий хлопець із примруженими усміхненими очима. Обоє мають абсолютно щасливий вигляд. У рамці під склом – червоно-синя футболка з номером «25» на спині й прізвищем гравця: «БОНДАР».

– Я працюю в дитячому благодійному фонді,– пояснила причину безладу Олеся,– доба через добу. Краще ходімо на кухню, там трохи затишніше…

На кухні вона ввімкнула електричний чайник, поставила на стіл чашки й вазочку з печивом. Це просторе приміщення теж мало дуже занедбаний вигляд. Вікно, попри холод, було відчинене, звідти віяло протягом. Я прилаштувався на табуреті біля столу, вкритого дешевою клейонкою, а Олеся, так само загальмовано, підійшла до холодильника – трикамерного монстра від фірми «Лібгерр», відчинила, навіщось зазирнула всередину й зачинила дверцята.

– Ви, може, голодний? – не обертаючись, запитала вона.

– Ні, дякую,– квапливо відхрестився я, мимоволі поглянувши на вікно, біля якого стояв холодильник,– не турбуйтесь. Але від чаю не відмовлюся… Навіть без цукру, аби гарячий…

– Так, уже зима,– безбарвно мовила вона і, наповнивши чашки, сіла навпроти, підклавши під себе ногу.

– Про що ви хотіли поговорити?

– Про Станіслава. Про Сергія Гайдука. Передусім мене, звичайно, цікавить їхня футбольна кар’єра.

– Терпіти не можу футбол,– відгукнулась Олеся.– Нічого в ньому не тямлю. Ця гра мене дратує… Хоч я й жила з футболістом.

– Тоді про їхні стосунки. Адже Гайдук і Бондар були друзями. І досить близькими… ще відтоді, як навчалися в спортінтернаті.

– Ну, про той час мені нічого не відомо.– Олеся відставила чашку, потім знову присунула ближче. Але пити не стала – просто гріла об неї тонкі пальці без манікюру й перснів.– Ми зі Стасом познайомилися на Великдень. Біля Володимирського собору. Я побачила в цьому знак… Він був із приятелем, я з інститутськими подружками.

– Із Сергієм?

– Не пам’ятаю… Здається. Хоча ні. Точно ні. Стас мені миттєво сподобався…– Її коротке волосся кольору вівсяної соломи, помітно темніше біля коренів, падало на обличчя, ховаючи розсип ластовиння й гострі кути вилиць, і Олеся раз у раз роздратовано відкидала його назад.– Він попрохав у мене номер телефону, а коли я повернулася в гуртожиток, надіслав есемеску… Ми листувалися кілька годин поспіль… Дівчата вже спали. Через кілька днів він покликав мене на побачення. Не в кіно або до ресторану – а по-справжньому. Ми гуляли Ботанічним садом і говорили про все на світі… Він був… не такий, як інші.– Вона раптом глянула на мене з викликом: – Запитаєте – яким? Чуйний, ніжний, ані краплі вульгарності або самозамилування… Сильний. Ніколи не говорив натяками, ні до чого не силував. З ним було легко, йому хотілося вірити… Ми почали зустрічатися. І майже відразу він винайняв маленьку квартирку на Борщагівці, запропонував мені оселитися разом… Ми збиралися одружитись, але вирішили трохи почекати, поки він почне більше заробляти. Станіслав мріяв улаштувати грандіозне свято, скликати купу народу… Потім ми винайняли оцю квартиру – та була занадто тісна й незручна…

Жінка замовкла. Я її не квапив, не ставив питань. Не той характер – розповість тільки те, що вважає за потрібне.

– А через півроку в Києві з’явився Сергій Гайдук. Станіслав радів як дитина – у Києві йому бракувало друзів… Часу в обох було мало – вічні тренування, збори, переїзди. Я до цього вже й звикла, але з появою Сергія Стас почав від мене віддалятись, і я сказала йому про це. Він виправдовувався: Сергій потребує допомоги, у нього зараз складний період, він розійшовся з коханою дівчиною, нова команда… Чи ревнувала я? Так, дуже! І не вірила цим відмовкам. Гайдук зовсім не здавався самотнім і нещасним. У нього була майже нова машина, він винаймав пристойну однокімнатну квартиру, і я здогадувалася, що вечорами обидва пропадають зовсім не на тренувальній базі. Довелося навчитися тримати себе в руках, мовчати й терпляче чекати… Дійшло до того, що я стала почуватися зайвою, якоюсь непотрібною перешкодою…

Вона різко підвелася з місця, відшукала в одній з кухонних шаф непочату пачку цигарок, запалила й знову присіла до столу.

Я вже давно почувався не у своїй тарілці. Будинок цей наскрізь пройнятий бідою й негараздами. Що нового може розповісти оця нервова, глибоко нещасна жінка про мого «клієнта»? Він їй не подобався, факт, бо самим своїм існуванням утрутився в її стосунки зі Стасом Бондарем. І її обвинувачення на адресу Сергія в той страшний вечір були всього лише відлунням глибокої ворожості. Я точно знав, що на роль «злого генія» Сергій не підходив – не той тип особистості. Я вже досить розумів його замкнений і твердий характер. Знав і про те, як живуть, будують кар’єри, працюють і розважаються футболісти, які піднялися вище за середній рівень. До того ж, Олеся ідеалізувала свого Стаса – насправді м’якого, поступливого, піддатливого до чужих впливів і всіляких спокус. Він був непоганий спортсмен, але не більше. І якби все йшло своєю дорогою, вона, більш сильна й цілеспрямована, рано чи пізно виграла б битву за нього. Стас був би їй вірним чоловіком, вона народила б йому дітей, а він пішов би з футболу – назавжди.

– Правда, потім почався більш стабільний період…– Голос Олесі зазвучав рівніше.– Усе більш-менш налагодилося. Ми дедалі частіше проводили вечори втрьох. Іноді тут, у цьому домі, іноді в ресторані або клубі… Але й тоді я знала – це поступка, їм усе одно краще вдвох, без мене. Я сердилася, плакала ночами, але намагалася триматись. Я кохала Стаса. До того ж, у мене були ще навчання, дім, їжа…

Вона знову потяглася по цигарку. Я не квапив, знаючи, що вона однаково рано чи пізно дійде до головного, до того, що цікавило мене найбільше: що ж сталося того вечора?

– Сергій уже добре заробляв, міг дозволити собі багато, але особливих запитів у нього не було. Щось надсилав батькам, іноді давав гроші Стасові. Коли ми разом десь бували, завжди розплачувався сам, не дозволяв нам витратити ані копійки… Стас потай сподівався, що з допомогою Сергія та його агента йому вдасться пробитися в «Динамо», хоча б у дубль, але чомусь не виходило, не знаю причини… І ще – Сергій завжди був сам-один, щось у нього не ладналося з жінками. Одного разу я спробувала познайомити його зі своєю подругою, але він миттю все зрозумів. Не зносив, коли його жаліють, страшенно заводився. Настрій у нього підіймався тільки після вдалого матчу. Вони зі Стасом могли потім годинами обговорювати подробиці… Стас захоплювався ним, намагався наслідувати в усьому… Заздрив: ось, мовляв, який у Сергія феноменальний організм – здатний легко впоратися навіть із найбільш несамовитими навантаженнями, швидко відновлюється, серйозні травми обминають його… А в Стаса саме пішла чорна смуга – травма за травмою, не одне, так інше… Особисте життя? Від нього залишилося зовсім трохи. Про весілля він уже й не заговорював…

Очі Олесі підозріло заблищали. Вона відвернулася до вікна й утупилась у холодну темряву. Потім знову глянула на мене.

– За цей час я непогано вивчила Гайдука. Він уникав Стаса, коли той через травми впадав у депресії. Сергій надовго зникав, проводив дозвілля з хлопцями зі своєї команди. Тоді він уже був популярний, про нього писали в газетах, просили автографи… І поки Стас тягався по медичних кабінетах і процедурах – розважався. У нього навіть завівся персональний водій – таксист на ім’я Макс. Відвозив його, куди треба, і за першим дзвінком приїздив, щоб забрати, незалежно від стану. Спиртне, дурман, якісь прихильниці… Коли Стасові траплялося брати в цьому участь, він повертався під ранок ледь живий. Я в усьому винуватила Сергія, уже не могла стримати себе, скандалила. Ми сварилися, мирилися… Ні, поганий був час, але я б і його повернула, аби тільки Стас був живий…

Вона знову замовкла. Стало так тихо, що було чути, як у ванній звідкись крапає вода. Пауза була настільки гнітючою, що я запитав перше, що спало на думку:

– Ви сказали, що Гайдук винаймав житло… Ви бували там, Олесю?

– Ні, мене туди не кликали. Жодного разу.

Вона нетерпляче глянула на мене. Настав час забиратися. Не стане вона говорити про той день. Але я все-таки спробував промацати ґрунт:

– Вибачте, Олесю… а чому свій день народження Сергій вирішив святкувати у вас?

Вона втупилась у малюнок клейонки, важко глитнула. Потім промовила:

– Добре, я скажу… Однаково це вже не має значення. Коли ми зі Стасом винайняли цю квартиру, через кілька місяців господар раптом заявив, що збирається її продати,– йому терміново були потрібні гроші. Попередив нас, щоб ми протягом місяця підшукали житло, якщо не хочемо самі її придбати. Назвав ціну. Не захмарну, але нам однаково було не потягти. Хоча нам тут подобалося… Просторо, чудовий краєвид із балкона – усе місто як на долоні. Ох, як нам не хотілося переїздити… Стас розповів про цю ситуацію Сергієві – і той купив цю квартиру. Просто прийшов одного разу ввечері, навіть не зателефонувавши, і виклав на стіл свідоцтво про право власності, де було вписано наші зі Стасом імена. Сказав тільки: «Вона ваша, гроші віддасте, коли зможете…» Пізніше я довідалася, що йому довелося залізти в борги, щоб провернути цю угоду… Шок, звісно, ми буквально оніміли… І це було цілком у його дусі.

Що стосується дня народження… Того вечора він запросив нас зі Стасом і ще трьох своїх партнерів по команді з дівчатами. Випили ми зовсім небагато, але було весело: як кажуть, упіймали кураж… Сергій твердо тримався принципу – ніяких публічних загулів, що можуть вплинути на його репутацію. Тож він запропонував перебратися до нього й продовжити, а Стас заперечив – до нас набагато ближче, усього два квартали від ресторану…

Ішли ми пішки: весна, усе пахне, тепло, настрій піднесений… А вже тут пішов у хід важкий алкоголь, чотири пляшки віскі так і вилетіли, ніхто й не збирався гальмувати… Ми веселилися, дуріли, як діти, танцювали, хтось пустив по колу цигарку з травичкою…– Обличчя Олесі стражденно скривилось.– Усі, усі – і Гайдук, і його хлопці, і ці дівчата – усі вони були… Ні, годі з мене!..

Вона зненацька підскочила й кинулась у ванну. Там довго лилася вода, через причинені двері було чутно глухі схлипи. Мені стало здаватися, що це триває цілу вічність,– як і для багатьох чоловіків, для мене немає нічого гіршого за жіночі сльози.

Подальше я цілком міг уявити. У тому числі й із протоколів допитів, з якими встиг ознайомитися.

Вікно в кухні навстіж – димно, накурено. У кімнаті гримить музика, тут, у мийці й на столі,– купа немитого посуду, порожні пляшки, недопалки, зім’яті паперові рушники… Хмільний сміх – хтось облився соком… Боня, нетвердо ступаючи, йде на кухню по серветки. Не вмикаючи світло, присуває табурет до холодильника. Висота цієї моделі «Лібгерр» – понад два метри, десь нагорі завалялася пачка серветок. Він залазить на легкий пластиковий табурет, похитується, змахує руками, ловлячи рівновагу, ніжки табурета ковзають по гладенькій плитці підлоги… Вікно.

– Я не хотіла тут жити, мені було так кепсько, що я ледь не збожеволіла…

Олеся знову стоїть переді мною. Обличчя її майже спокійне, мокре волосся зачесане назад і туго перехоплене на потилиці гумкою.

– І мені не було чим повернути борг Сергієві. Але він наполіг, переконав мене залишитися. Повторював, що я нічого не винна і він не візьме в мене ні копійки… Наче хотів загладити якусь провину. Але яка провина? Випадок, сліпа доля… Через тиждень після похорону я потрапила в лікарню – нерви згоріли, як дроти після короткого замикання. Потім приїхала мама, відвезла мене в село, а восени я повернулась. У мене з’явилася робота…

Вона відступила на крок, звільняючи дорогу в передпокій – і цим даючи зрозуміти, що все, розмову закінчено, мені тут робити більше немає чого. Але поки я незграбно пробирався до вішалки, промовила:

– Із Сергієм відтоді я більше не бачилася. Два роки тому Макс – той самий таксист, про якого я казала,– привіз мені від нього банківську карту в конверті. Я відмовилась, але він просто підсунув її під двері. Щомісяця на неї надходить досить велика сума, але всі ці гроші я перераховую одній волонтерській організації.

– Ви дозволите останнє питання?

– Кажіть.

– Цей Максим… Ви не знаєте, як із ним зв’язатися?

– Уявлення не маю…– Олеся нетерпляче глянула на мене: – Я його послугами ніколи не користувалася. Хоча, чекайте… Десь валялася візитка, яку він залишив Стасові. Зараз спробую знайти…

Вона пішла до кімнати, а я лишився в передпокої, де горіла запилюжена сорокаватна лампочка. У двері мені було видно частину протилежної стіни й ігрову футболку Стаса Бондаря під склом. На мить він уявився мені живим: довготелесий, маслакуватий, світловолосий Боня, який ретельно шнурує бутси перед грою, прикусивши нижню губу.

Поки Олеся рилася в шухлядах столу, я встиг одягтися. Не минуло й двох хвилин, як вона повернулась і простягнула мені візитівку.

– Ось,– без жодної інтонації промовила вона, знову впадаючи в той стан, у якому її застала моя поява.

– Дякую… І пробачте, заради Бога!..

Я хотів був додати щось іще, але вона жорстко перебила:

– Нема за що. На все добре!

Щойно я переступив поріг, як двері за мною з гуркотом зачинилась, і всі три замки повернулись у вихідне положення.

Глава 8

У ліфті я поглянув на годинник: за чверть десята. Унизу дістав із кишені візитівку Макса й набрав зазначений у ній номер.

Майже відразу відгукнувся низький хрипкуватий чоловічий голос: «Слухаю…»

– Це Максим? Я хотів би скористатися вашими послугами…

Чесно кажучи, я поганенько уявляв, що з того може вийти.

Закінчивши розмову, я вийшов з під’їзду. Навколо непроглядна темрява. Брудно-фіолетове небо ось-ось розродиться чи то снігопадом, чи то дощем. На віддалі шумить проспект.

Я трохи постояв, дихаючи сирим холодом і міркуючи, як діяти далі. І як позбутись осаду, який залишився в мене після розмови з Олесею Цвіркуновою.

Не минуло й десяти хвилин, як із темряви безгучно виринув вершково-білий кросовер – блискучий, немов перенісся сюди просто повітрям, обминаючи сльоту й калюжі у дворах.

Ці солідні автівки з жовтими таксистськими шашечками стали дедалі частіше з’являтися на київських вулицях з початком воєнних дій на сході країни. Багато переселенців, які в минулому мали непоганий прибуток і могли дозволити собі престижний транспорт, мусять таксувати, щоб прогодувати родину.

У салоні було чисто, тепло, пахло лавандою, лунала тиха музика. Водій мав вигляд патентованого хіпстера. Волосся зібране в короткий жмут на потилиці, сережки в мочках вух, масивний шкіряний браслет на правій руці, шарф на шиї поверх блакитного худі, окуляри у важкій роговій оправі.

Я назвав свою адресу, машина рушила. Якийсь час я мовчав, прикидаючи, як зав’язати бесіду й навернути її на тему, що цікавить мене. Але врешті не став мудрувати й поставив запитання в лоб:

– Максиме, ви знайомі з Сергієм Гайдуком?

Він покосився на мене. Не підозріло, а швидше для оцінки.

– Може… А вам до нього що?

– Я спортивний журналіст, працюю над книжкою…

– Література мене не цікавить,– він коротко посміхнувся.

Ділитися спогадами він явно не збирався.

– А як щодо гонорару?

– Чому ви вирішили, що я не наплету всіляких нісенітниць?

– Ми ж дорослі люди, так?

Моя відповідь його добряче розвеселила. Настільки, що я став злитися.

– За цю поїздку я заплачу вам сотню. За годину розмови – вдесятеро більше. Ніяких зусиль, ніяких витрат. Ніхто не постраждає. Нормальний бізнес.

– Я подумаю,– кинув він.

До кінця дороги ми більше не обмінялись ані словом. Нарешті, зупинивши машину біля мого будинку, Макс порушив мовчанку:

– З вас сто тридцять гривень. Якщо я надумаю поговорити, то зателефоную в найближчі дні. Ваш номер у мене в телефоні.

Ніякої впевненості в тому, що він зв’яжеться зі мною, у мене не було й близько.

Мене підтискав строк, зафіксований в угоді з англійцями, але нових джерел інформації не було. От не було – і все. Можливо, те, що мені вже вдалося добути, якщо його ретельно профільтрувати й трохи прикрасити, зможе хоча б частково задовольнити їхню цікавість. Інакше доведеться «оголосити дефолт», пояснити свій провал відсутністю досвіду й закрити тему. Однак мати вигляд некомпетентного авантюриста мені зовсім не хотілось – я звик відповідати за свої слова…

Удома я передусім заварив зелений чай. Цей процес, якщо діяти за всіма правилами, мене завжди заспокоював і дозволяв зосередитись. І ніякого цукру – до чаю в мене завжди є гіркий шоколад. Контраст цих смаків чудово бадьорить і позбавляє відчуття голоду.

Потім я, як робив уже багато разів, сів до комп’ютера й став забивати в пошуковик усілякі комбінації, що містять ім’я «Сергій Гайдук». Усе ще сподіваючись, що хоч що-небудь «вистрілить». Але, крім найзагальніших відомостей, найчастіше перекручених і невірогідних, і до нудоти одноманітних коментарів, у Мережі нічого не було. Єдине, на чому я ненадовго затримався,– стаття про оренду Сергія Гайдука, гравця київського «Динамо», у мелітопольський «Маяк», який нині вже не існує. Там у нього з’явилася можливість регулярно виходити на поле, він багато забивав і після успішно проведеного сезону був повернутий у «Динамо», де відразу опинився в першому складі. І не втратив цього шансу, ставши буквально за два роки найкращим бомбардиром країни.

От від цього й доведеться танцювати, якщо піжон-таксист не зателефонує найближчим часом. Інших варіантів немає. Зрештою, Сергій провів понад рік у «Маяку», і його перебування в команді, напевне, залишило слід. Який? Це ще належить з’ясувати.

Але таксист усе ж таки зателефонував – наступного дня. І щойно я прийняв виклик, діловито промовив:

– Я готовий поговорити. Але спершу хочу поглянути на ваше журналістське посвідчення й одержати двісті доларів. До, а не після. Якщо згодні, буду біля вашого під’їзду за п’ятнадцять хвилин. Якщо ні – більше не телефонуйте.

А що мені залишалося? Я відповів коротко:

– Чекаю.

Умови, виставлені Максимом, здавалися сумнівними. Я знову, як і у випадку з Іванцовим, купував кота в мішку. Одержавши гроші вперед, він може молоти будь-що, нічим не ризикуючи. І, найімовірніше, так і вчинить.

Проте я поліз у свою худеньку заначку, витяг звідти дві зелені банкноти й сунув у кишеню. Після чого спустився.

За ніч підморозило, учорашня сльота перетворилася на брудно-сірі тороси. З-за рогу вилітав сильний вітер, зверху зривалися нечисленні сніжинки.

Максим виявився пунктуальним, і незабаром я вже сидів у салоні його вилизаного авто. Там було настільки тепло, що хлопець міг дозволити собі роз’їжджати без куртки. У відповідь на моє «Доброго ранку» він, своїм звичаєм, навіть не кивнув. Міцні щелепи розмірено рухалися, пережовуючи ментолову гумку.

Добре, подумав я. Змінимо тон.

– Отож так,– мовив я, влаштовуючись зручніше й простягаючи водієві документ.– По-перше, мені не подобається, коли мене мають за лоха. А по-друге, у мене немає жодної впевненості, що твоя інформація чогось варта. Хоча б уваги, а не грошей.

– То я поїхав,– він незворушно знизав плечима й торкнувся педалі газу. Кросовер покотився вперед.

– Добре,– квапливо сказав я.– Чого ти хочеш?

– Покладіть гроші на торпедо. Щоб по-чесному. Я їх не торкнуся до кінця розмови.

Я хмикнув, але виклав купюри.

– Що вас конкретно цікавить? – він начебто розслабився.

– Усе, що тобі відомо про Гайдука.

– Тільки про нього?

– Так.

Макс помовчав, побарабанив пальцями по шкіряному обплетенню керма, косо глянув на гроші й промовив:

– Я перед тим возив інших футболістів із дублю «Динамо». Випадково познайомилися, потім вони стали моїми постійними клієнтами. Добра робота: вони нормально платили – я приїжджав на перший же дзвінок, у будь-який час. Траплялося, переганяв їхні тачки, коли вони самі були в дрова. Гайдук з’явився пізніше… Приїхав звідкись – чи то з Донецька, чи то з Харкова, не пам’ятаю… Спершу був тихий: сяде в машину, буркне «привіт», і з кінцями. Їдемо – хлопці вічно балакають, регочуть, а він сидить мовчки. Я ще подумав – зануда якийсь, але чомусь його запам’ятав. Мабуть, через погляд: він у нього прямий, холодний. Наче ти перед ним жаба або ящірка… Правда, потім, коли ми ближче познайомились, я зрозумів, що помилявся. А тоді жартома якось запитав у хлопців: у вас що, всі нападники такі суворі? Ті тільки іржуть… Коли він сідав до мене сам, я з розмовами ніколи не ліз. Їдемо мовчки, слухаємо музику. Привіт – бувай, та й по всьому. Хлопці з команди казали, що він як футболіст…

– Стоп, Максиме! З цим якраз усе зрозуміло. Мене цікавлять його стосунки зі спиртним. Сильно вживав?

– Жодного разу не бачив його по-справжньому п’яним… Випити міг, але тільки тоді, коли я возив усю компанію по нічних клубах. Там важко стриматись, особливо коли свої ж із тебе приколюються. Вони ж усі скуті одним ланцюгом у команді…

«Розумник…– уже без злості подумав я.– Спостережливий, але чогось явно недоговорює».

– Дівчина в нього була?

– Гайдука ні з ким не бачив. Зрідка тільки возив цю трійцю: Сергія, його приятеля довгого… Стаса, здається, і його дружину Олесю. Тепер вона вдова… Ну а інші… Я тут усякого наслухався. Ні, про жінок він зі мною навіть не заговорював. Ні під газом, ні на тверезу голову. Та й з якої речі? Він мене наймав, платив за роботу… Іноді міг чимось поділитися, на кшталт: «Сьогодні, Максе, гра взагалі не йшла. Почувався на полі як останнє гівно…» А мені яка до того справа? У мене свої скелети по всіх шафах…

Я відвів погляд: у під’їзд заходила моя літня сусідка з поверху. Незмінне сіре пальто з каракулевим коміром, в обох руках – важезні сумки.

– Куди він найчастіше їздив?

– Найбільше роботи в мене було після матчів, особливо, коли вони вигравали. Тоді обов’язковий тур по клубах, або спершу – до ресторанчику, є тут один такий, не дуже помітний,– розігрітись, а потім – вечірка. За ніч могли кілька разів змінити місце, якщо стане нудно… Гайдук спочатку тримався з тими хлопцями, яких я й раніше возив, потім сам став телефонувати. Коли один – завжди адекватний, точний, серйозний. Звичні справи: з бази до міста, по магазинах, покупки, те-се, потім назад на базу… Вас, звичайно, смажене цікавить, але тут я вас розчарую. Ні повій на виклик, ні наркоти серйозної. Він, по-моєму, тільки від футболу й кайфував… А до людей у цілому ставився паскудно. Наче від кожного чекав підступу й намагався тримати дистанцію. Не знаю, чи був у нього хтось, кого б він по-справжньому любив. Мені принаймні про це нічого не відомо. З такими мені важко, я інакша людина, більш лінійний, чи що… А от чого він не любить – це я точно знаю. Хамства й фамільярності. І коли до нього лізли обніматися й фотографуватися фанати, налиті пивом по вуха, міг і послати, і навіть врізати. Не любив зустрічей з уболівальниками, усіляких там прес-клубів. Але якщо треба допомогти комусь – ніколи не жалів грошей. Охоче зустрічався тільки з дітьми й інвалідами. Дарував футболки, не йшов, доки кожен не одержить свій автограф… Він і зараз, схоже, не любить бути в центрі уваги…

– Майже янгол…

Мій сарказм таксист пропустив повз вуха.

– Пристойна людина, хоч і зірка.

– Припустімо. А чи були в нього якісь захоплення, особливі звички?

Макс раптово зам’явся.

– Ану-ану, не соромся! – глузливо підбадьорив його я.– На всю суму!

– Була одна фіґня… але Гайдук реально її приховував… Періодично він ганяв на треку. На байку.

Оцього я не очікував. Складно було уявити цього зовні врівноваженого й стриманого хлопця на швидкісній трасі.

– Одного разу він мене попросив відвезти його на трек. Ну я й відвіз на «Чайку»[10]. Спочатку він просто спостерігав за тренуваннями, а потім сказав, що теж хоче спробувати. Я з ним ніколи не сперечався, просто робив, що сказано… У мене там купа знайомих: підвів, відрекомендував… Він спробував. Потім втягся. Купив мотоцикл. Крутий «Судзукі», тисячокубовий, просто звірюка. Купа бабок…

Я вжахнувся. Випадкова травма – і кінець кар’єрі!

– Ще б пак! – погодився Максим.– Там же швидкість під триста! Але він сказав, що йому без цього ніяк. Що часом у нього все просто змерзається всередині, стискається в грудку, і потрібний викид адреналіну, щоб прийти в норму…

Позаду почувся клаксон – кросовер загородив в’їзд у двір, і мій нервовий сусід знизу невдоволено сигналив, розвертаючи свою іржаву «шістку». Максим моментально від’їхав і припаркувався біля огорожі дитячого майданчика.

– Ще разів зо два,– вів далі він,– я возив його до церкви. Він мене викликав, і з бази ми їхали просто на бульвар Шевченка. Там він просив зупинитись у кварталі від Володимирського собору й почекати. Ніколи не говорив, куди йде, але я ж бачив, що до собору. Десь через півгодини повертався, і ми рушали далі…

Релігійні справи бомбардира цікавили мене найменше.

– А коли Сергій завів перший автомобіль – «Хонду», то просто замучив мене. Він же допитливий, усе вивчає, аналізує, зіставляє, перш ніж ступити хоч крок. Так і з машиною. Телефонує по тричі на день: «Максе, де краще заправлятись? А яка СТО надійніша? А як поміняти оте й оте?» Ну й потім уже, коли траплялися якісь косяки на дорозі, він дзвонив. Знав, що в мене є люди, щоб швидко розрулити ситуацію.

– Що за косяки? – зацікавився я.

– Та нічого особливого. Десь за перевищення загальмували, десь подвійну суцільну перетнув… Одного разу алкотестер показав зайве… Зазвичай патрульні в таких випадках телефонують до свого начальства, ті – до клубного, і на цьому рівні все вирішується, а порушникові, як і належить,– пістон. Гайдук із більшою охотою закривав такі проблеми з моєю допомогою.

– Отже, ви таки зблизилися? Чи тут тільки гроші?

Він задумливо пошкріб підборіддя й пирхнув:

– Зблизилися!.. Та в нього взагалі, по-моєму, не було друзів. Ну хіба що якісь футболісти. Правда, час від часу він запрошував мене до себе. Приїжджав ще хто-небудь, і ми різалися в джокер[11]… І не тільки в джокер. Усі вони там картярі. На базі, в автобусі або в літаку, а іноді й так, на дозвіллі… На гроші здебільшого, але ставки символічні, без дурного азарту.

Макс замовк. Чекаючи на чергове запитання, увімкнув радіо, проскочив поспіль кілька станцій, знайшов якийсь тягучий блюз і трохи додав гучності.

– Як ти гадаєш, нині коло його інтересів не змінилося? – нарешті запитав я.

– Уявлення не маю.

– Ви більше не бачитесь?

– Ні.

– Чому?

– Не знаю. Він перестав користуватися моїми послугами майже два роки тому. Можливо, відіграла роль загибель його приятеля Стаса. Або просто змінив спосіб життя. Та мало що…

Тут задзвонив його телефон.

– Хвилинку…

Відповідав Максим уривчасто, немов відкушуючи фрази:

– Угу, привіт!.. Так, на колесах… До Конча-Заспи? А час?.. Думаю, встигну, збирайся…

Повернувши телефон на кронштейн на передній панелі, він повернувся до мене.

– У мене замовлення намалювалося. Між іншим, від партнера Гайдука. Так що давайте зав’язувати нашу сесію. Усе, що знав, я вам виклав. Навіть із перебором. А взагалі він правильний хлопець, без червоточини. Так і напишіть, якщо справді будете писати. Ну що – прощаємося?

Він скоса глянув на зелені папірці, що лежали на торпедо.

Я кивнув і виліз із машини.

А чого, власне, я чекав? Сенсації? Де там – я від самого початку був майже впевнений, що не почую нічого видатного. Так що мої дві сотні пішли в пісок.

Хоча не цілком. З’явилися деякі нові мотиви. А на безриб’ї, як то кажуть…

Глава 9

У середу зранку кров з носа треба бути в редакції. Коротка нарада, прикидки на черговий номер.

Я не зношу цей «захід». Не бачу сенсу в так званих мозкових штурмах, тим більше що наші наради більше схожі на розминку гравців на футбольному полі. Шеф зазвичай починає з якоїсь божевільної ідеї – і відразу дає пас кому схоче. У буквальному розумінні: перекидає через стіл копію «Адідас Джабулані»[12], який валяється в офісі ще з часів Мундіалю-2010. М’ячик цей завбільшки з великий апельсин, і той, кому він потрапить у руки, зобов’язаний висловитися на запропоновану тему. Але рано чи пізно справа закінчується перекинутою чашкою й калюжею кави на столі. Тут уже не до генерування змістовних ідей.

Що ж до мене, то я не з тих, кому спадають моментальні осяяння. Мені необхідно зосередитися, бажано в тиші, і спокійно все обміркувати. Тому редакційні летючки для мене – марнування часу. Тим більше в такому настрої, у якому я перебував у ці хвилини.

Півгодини тому я прямував від метро «Шулявська» до будинку «Преси України». Короткий трек – якихось двісті метрів, але я йшов не поспішаючи, занурений у власні думки. Навколо метушився звичайний ранковий мурашник: продавці дрібниць, студенти, офісний планктон, що поспішає до своїх контор. Біля самого входу в будинок, у зоні, де заборонена стоянка приватних авто, я бічним зором помітив припаркований чорний «Брабус» із якимось незвичайним тюнінгом.

До дверей лишалося кілька кроків, коли з-за спини мене погукали:

– Олексію Петровичу!

Я озирнувся. Біля «Брабуса» на майданчику стояв Андрій Черниш. Хоча в першу мить мені здалося, що я помилився.

– Добридень… Яким вітром? – непривітно поцікавився я.

– На вас чекаю.

– На мене?!

Чесно кажучи, я б менше здивувався переходу Ліонеля Мессі до мадридського «Реалу», ніж оцій заяві.

– Саме так.

– А чому просто не зателефонувати? У редакції вам охоче дали б номер.

– Хочу поговорити з вами, так би мовити, віч-на-віч,– із натиском мовив він.

– Тоді давайте піднімемося в офіс.

– Ні, дякую. Тут зручніше.

– Як скажете. Слухаю вас.

Черниш витримав паузу й зненацька запитав:

– Як у вас із мовою, Олексію Петровичу?

Це вже було схоже на глузування.

– Думаю, непогано… Ви яку маєте на увазі? – Я посміхнувся, поглядаючи на агента згори вниз. Він, однак, не був схильний жартувати.

– З рідною! Ви не дійшли ніяких висновків з нашої зустрічі на «Олімпійському»! Я ж вимагав припинити всю цю метушню навколо Гайдука!

– Вимагали? Я думав, що то була, сказати б, дружня порада.

«Дивно,– майнуло в мене в голові.– Невже він постійно моніторить усе оточення свого підопічного? А як інакше могла просочитись інформація про те, чим я займаюся?»

– Порада? Хм, припустімо… Але ви її проігнорували!

– У мене поступово складається враження, що у вас є що приховувати…

– Хочете нарватися на судовий позов? – з відвертим роздратуванням перебив Черниш.– То я вам його забезпечу. За повною програмою!

– Позов? – я ледь не розреготався.– Через те що я, за неперевіреними чутками, збираю інформацію про Сергія Гайдука? Та це ж мій прямий обов’язок як спортивного журналіста. А те, про що я збираюсь або не збираюсь писати, вас абсолютно не стосується, пане Черниш!

Він спалахнув, його пещене обличчя з дрібними рисами взялося червоними плямами. Кулаки стислися, немов він от-от полізе в бійку.

З огляду на мою комплекцію, я б йому цього не радив. До того ж на ґанку палила купка журналістів з інших видань.

– Слухай сюди, ти, графомане нещасний! Дай спокій Гайдуку, припини сунути ніс у його особисте життя! Через півроку чемпіонат Європи, ти хочеш, щоб він провалив турнір?!

Незважаючи на лють, агент усе ще намагався стримуватися. Зате я вийшов з рівноваги.

– Я з вами, пане Черниш, на брудершафт не пив. Тому попрошу не тикати. Ви хто, власне, такий, щоб указувати мені, чим займатися? Можу обіцяти єдине: докладу всіх зусиль, щоб книжку було опубліковано напередодні Євро.

– Старий мудило…– прошипів він, перед тим озирнувшись.– Ти хоч розумієш, із ким маєш справу? Ти ж ніхто, і звати тебе ніяк. Пишеш у свій сміттєвий журнальчик – і радій, поки є чим писати. Хочеш, щоб тобі руки переламали? То я можу організувати, не заіржавіє…

– Ну-ну.– Я посміхнувся, спостерігаючи за тим, як поважний тип стрімко перетворюється на звичайного дешевого бандюка.– Руки тут ні до чого. Я працюю переважно з диктофоном. Як, наприклад, зараз: ми з вами розмовляємо, а запис нашого непересічного інтерв’ю йде. Цікава може вийти публікація.

– Що ти мелеш, убогий?! – Черниш, однак, напружився.

Я, звісно, блефував, проте, як не дивно, подіяло. Агент зам’явся, щось квапливо обмірковуючи.

– Ви взагалі в курсі, як називається те, чим ви зараз займаєтесь? – поцікавився я.– Перешкоджання журналістській діяльності, стаття сто сімдесят перша Закону України. Плюс погроза фізичним насильством. Максимум – позбавлення волі на строк до п’яти років. Буквально бачу вашу фізіономію на першій шпальті: «Агент Сергія Гайдука погрожує журналістові “Території футболу”, який працює над книжкою про чудового футболіста». Нічогенька реклама, га?!

Замість відповіді Черниш раптом різко ступив до мене й зупинився, майже впершись лобом мені в груди. Таке інколи можна бачити на газоні в розпал матчу: футболіст кидається на суперника і раптом застигає, тремтячи від люті, з останніх сил стримуючись, щоб не вкласти всю злість в удар і не одержати заслужену червону картку.

– На понт береш, мерзотнику? – півголосом промовив він.– Це ти мені погрожувати надумав? Та я тільки моргну – і у твоєї «Території» завтра ж відкличуть ліцензію, і всі ви, скільки вас там, писак, є, опинитесь на панелі. Твоєю, до речі, милістю. А якщо не відкличуть, однаково не бачити вам акредитацій на жоден турнір, навіть найдрібніший. І жоден футболіст або тренер не стане з вами спілкуватися. Це зрозуміло?

Він круто розвернувся й покрокував до машини. Залишивши, таким чином, останнє слово за собою.

Не дивно, що на планірці я сидів як на голках. Щосили боровся з роздратуванням і намагався перетравити почуте від Черниша, щоб тверезо оцінити ситуацію. Я загалом людина неконфліктна, але й у мого терпіння є межа. А головне тут в іншому: моя легенда щодо книжки про Сергія Гайдука з невідомої причини доводить агента до люті. І він готовий на все, щоб мені перешкодити. А отже, причина дійсно існує.

Словом, у мене не тільки були накручені нерви, але й розбирала цікавість.

Звісно, була можливість діяти зовсім інакше. Узяти й розповісти Чернишеві про все. Ставлю дев’яносто п’ять проти п’яти, що я негайно одержав би досить вигідну фінансову пропозицію: побудувати звіт для містера Бейлі так, як продиктує Черниш. У такий спосіб я поклав би одним пострілом двійко вгодованих зайців, а сам виявився б останньою свинею. І насамперед у власних очах.

Я ледь дочекався, доки шеф насолодиться щотижневими різками для персоналу й закриє посиденьки. Під завісу він обізвав колег безглуздими пожирачами фонду зарплати, і ті з полегшенням рвонули всією юрбою до курилки. Ми залишилися вдвох у кімнаті.

– Господи, і звідки вони взялися на мою голову? – стражденно вигукнув шеф.– Де були мої очі? А я ж, Петровичу, колись мріяв сформувати команду талановитих однодумців, з якими можна створити по-справжньому сучасне спортивне видання! Коли нарешті в цій країні люди навчаться працювати не на половину сили?

– По-моєму, ти їх недооцінюєш,– обережно зауважив я.

– А ти – переоцінюєш! – миттю огризнувся головред.– Думок – нуль, оригінальних рішень – нуль! Давай по-чесному: насправді всю цю «Територію» ми з тобою тягнемо на власному горбі. Кому сьогодні, за наявності Інтернету, потрібні всі ці публікації, де вісімдесят відсотків місця займають статистика й склади команд? Хто цим цікавиться, крім кінчених маніяків від футболу? Де дух конкуренції, де аналіз? Чому ніхто не хоче сперечатися, доводити, що ми з тобою – дві старі калоші, чия писанина нікому не потрібна? І ти красень – усю планівку просидів з таким виглядом, наче мокрих газет наївся…

Звернути його з цієї колії було непросто, і я перебив прямим запитанням:

– Слухай, що тобі відомо про Андрія Черниша?

– Черниш, Черниш…– не відразу в’їхав шеф.– Це агент, чи що?

– Саме він.

– Дещо відомо. А навіщо тобі?

– Дивно поводиться людина. Буквально трясеться над своїм підопічним – Гайдуком. Щоб ніхто ні слова зайвого. У чому річ, по-твоєму?

– Певно, готує трансфер,– знизав плечима шеф.– Розраховує на великий прибуток. От і боїться, що все зірветься через якусь дурницю. Цілком логічно.

– Павличу, ти ж у нас ходячий архів. Будь другом, поділись інформацією. Особисте прохання.

– Не бачиш – у мене стрес?! – гаркнув шеф.– А ти тут зі своїм Чернишем… Перекурити треба. Ходімо на вулицю, там і поговоримо… До речі – кава з тебе.

– Само собою.

Першу цигарку шеф викурив швидко й жадібно. Запив двома великими ковтками кави з пластикового стакана й відразу, але вже вальяжніше прикурив наступну.

– Поїхали,– благословив він.– Питай.

– Давай усе підряд. Хто, звідки, з ким, чому.

Він покрутив головою, зміряв мене підозріливим поглядом і сказав:

– А що в ньому такого особливого? Ну, ліцензований спортивний агент ФІФА[13] з 2008-го. У футбол на професійному рівні ніколи не грав. Щоправда, одного разу – давно це було – на якомусь прийомі сильно перебрав і повідав, що замолоду займався у футбольній школі «Дніпра», нібито подавав надії. Думаю, це брехня, він узагалі любить туману напустити. Кажуть, боксом теж займався. Про успіхи ані звуку, але морди, мабуть, бити навчився. Тут саме дев’яності наспіли, а в той час таким навичкам ціни не було. Його підібрали серйозні дядьки, опинився на гребені…

– Рекет?

– Не знаю, не уточнював. Швидше за все. Потім спеціалізувався на металі.

– Пиляв, чи що? – я мимоволі згадав пригоди юного Гайдука й Іванцова і пирхнув.

Шеф не в’їхав, здивовано глянув з-під окулярів.

– Ні, торгував. Підняв на цій справі нічогенький капітал. Став солідним підприємцем, усе як годиться. Вчасно легалізував бандитські гроші, знайшов бізнес-партнерів серед колишніх функціонерів федерації. Зрозуміло – зв’язки, міжсобойчики. На якомусь банкеті посперечався з одним – мовляв, чого пишаєтесь, я теж дещо можу у футбольному менеджменті. З нього тоді посміялись, а Черниша це сильно зачепило. Почав він із дитячої футбольної секції, яку відвідував його син. Уклав гроші, жорстко відстежував кожну копійку, щоб не розікрали, організував процес: збори біля моря, майстер-класи від найкращих футболістів. Навіть возив пацанів у Європу на турніри.

Але незабаром стало зрозуміло – настав час рухатися далі. Подався до тих самих футбольних бонз – а ті порадили йому звернути увагу на мелітопольський «Маяк». Клуб був у той час на останньому подихові – ані інвестицій, ані власної інфраструктури, ані розумного менеджменту. Дрімучий совок, одним словом…

Ну, Черниш, тільки-но розібрався, що до чого, моментально зорієнтувався й почав діяти. Розшукав давнього знайомого авторитета. Той уже відійшов від справ, нудьгував, і Черниш переконав його на старості завести собі іграшку. У «Маяка» з’явилися гроші, а Черниш, якому авторитет довіряв, був поставлений при них «смотрящим», тобто, в загальноприйнятій термінології, віце-президентом клубу. Отоді він і розвернувся. Жорстко кермував клубом і себе не забував. Досвід став у пригоді: «Маяк» моментально обріс купою дрібних фірм-прокладок, що фактично належали Чернишеві. Збори, перельоти, готелі на час виїзних матчів, забезпечення тренувального процесу – усе це за гроші власника клубу забезпечували за завищеними цінами фірми Черниша. Мутив він і з гравцями: наприклад, підписував вільного агента[14], переказував йому серйозні підйомні – скажімо, тисяч п’ятдесят, для Першої ліги гроші дуже великі,– але сам футболіст одержував десятку зеленню, не більше, решта йшла в кишеню Чернишеві. Те саме і з зарплатами: у контрактах одні цифри, а фактично зовсім інші. При цьому Черниш примудрявся зберігати баланс – усі в нього були задоволені, і за два роки роботи він жодного разу не проколовся, ще й привів до клубу чи не два десятки досить перспективних гравців. Зрозуміло, на своїх умовах…

– Добре,– буркнув я.– Це зрозуміло. А куди дивився власник клубу?

– Ти далі слухай! – відмахнувся шеф.– От за такою схемою «Маяк» і існував. Що стосується власника, цього самого авторитета, то він тільки разів три-чотири на рік наїжджав – подивитися домашні матчі. Для цих випадків Черниш збудував на стадіоні колосальну VIP-ложу, і кожні такі відвідини перетворив на справжній цирк: офіціанти метушаться, фуршет, як у британської королеви, хмара преси, місцева еліта ручку тисне господареві, підлещується: мовляв, дякуємо за відродження футболу в місті. Той гріється в променях слави й не особливо цікавиться балансом і кошторисами. Є ж факти: «Маяк» рівненько йде в чемпіонаті, гравці грають, перемоги трапляються, хай і нечасто. Тут уже як пощастить: м’яч круглий, а поле рівне. Дивись, іще два-три сезони – і команда в Прем’єр-лізі. Ну а те, що утримування клубу такого рівня коштує разів у п’ять дешевше…

– Менеджмент, одначе!

– Ну що ти! І це не все: він і з арбітрами працював, причому не приховував цього від власника. Мовляв, такі реалії: для результату потрібні не тільки сильні гравці й розумний тренер. Арбітрам належить давати, і то більше, ніж дасть команда суперника. Черниш і на цьому наварював, не гребував – заявляв одну суму, платив іншу, різниця в кишеню. Дрібниця, а приємно. І тоталізатор, аякже. Ставив він тільки на конкретний результат «Маяка»: припустімо, «ТБ 3,5»[15] або «у другому таймі команда пропустить тричі». У складі команди в нього для цього було кілька пригодованих гравців, вони й забезпечували результат. Плюс залучений арбітр. Та ти й сам знаєш усі ці нюанси, не дитя…

– І як довго все це сходило йому з рук? – обурився я.

– От на тоталізаторі він і спалився. Комісія з етики та чесної гри несподівано визнала матч із участю «Маяка» підозрілим, а потім ухвалила рішення, що він був цілком позбавлений спортивної боротьби. Іншими словами, договірний. Ти маєш пам’ятати цю історію, про неї більш-менш докладно йшлось у пресі. Почалися розбори, і врешті знайшлося кілька гравців, які нібито здали гру. Штрафи, дискваліфікації. А Черниш вийшов сухим із води. Гадаю, він просто купив тих гравців, щоб узяли провину на себе… Чому? Усі вони були ветеранами, їм за контрактом залишався максимум рік, а то й менше. Черниш покрив їм збитки від втрати річної зарплати й дещо додав зверху…

– Отже, вцілів?

Шеф у задумі пожував губами, зазирнув у спорожнілий кавовий стаканчик і поліз по чергову цигарку.

– Загалом так. Голова в нього працює швидко, плюс покровителі в керівництві федерації. На ногах утримався, але репутацію втратив. Коли київські медіа заговорили про це, заворушилися й мелітопольські вболівальники. Черниша звинуватили в цілій серії провальних ігор. А фанів не ошукаєш – їм потрібна репутація клубу й гарна гра…

– Чим скінчилося?

– Він улаштував прес-конференцію для фанів, на якій і був посланий на відомі літери. Проте історію зам’яли. Черниш ліг на дно, щоправда, ненадовго, після чого змінив рід діяльності. А «Маяк» майже відразу після цієї історії остаточно розпався, попри зусилля власника, який навіть продати його не зміг. Правда, і сам він незабаром зник з обрію – чи то сів, чи то емігрував… Звичайна, загалом, історія, таких у нас повно. І що з цим діяти – сам Бог відає…

Шеф поморщився – болюча тема, він регулярно кидав громи й блискавиці в редакційних колонках з приводу спортивної корупції.

– Не заводься,– зупинив його я.– Ми не закінчили з Чернишем.

– А що з ним? Це, власне, все. Чувак одержав безцінний досвід і широке коло ділових знайомств. Коли джерело висохло, а власний капітал він не тільки не втратив, але й примножив, то зайнявся бізнесом у непублічній сфері, хоч і не відійшов від футболу. Це ж як наркотик, знаю по собі: раз спробував, і вже не зіскочиш. Так і Черниш – придбав ліцензію й став агентом. Усе необхідне для такої роботи має: уміння домовлятися, переконувати, блефувати, коли необхідно – тиснути. Плюс зв’язки і чуття, як в акули. Тому й клієнтів у нього вистачає, і виходи на європейські клуби є. Але аби з ким він не працюватиме, у нього в клієнтах суцільна еліта, обрані…

Мені не сподобалась інтонація шефа: почулось у ній щось ніби стримана повага.

– Ти мене вразив,– посміхнувся я.– Звідки ти так добре знаєш цього типа?

– У мене теж є особисте життя,– огризнувся шеф.– І я нікому не зобов’язаний про нього доповідати. Але якщо тебе так уже розбирає цікавість, скажу: ми з ним трохи зустрічалися, вечеряли в «Шоті». Планували деяку співпрацю… Виключно ділові питання. Він пропонував нам зайнятися його промоцією.

– Чим-чим? – здивувався я.

– Акуратним піаром. Щоб його ім’я з’являлося якнайчастіше, і то в суто позитивних контекстах. Для початку домовилися про велике інтерв’ю – у ньому Черниш пообіцяв підкинути читачам дещо сенсаційне. І взагалі натякав, що буде ділитись інсайдерською інформацією, але тільки такою, яка йому вигідна. Правда, потім усе загальмувало. Він на два місяці помчав у Європу, потім повернувся в Україну й майже відразу знову відбув – але вже в східному напрямку. У результаті очікувану співпрацю чорти вхопили… Зайнятий по горло, абсолютна нестача часу. Численні агентські обов’язки, з якими не може впоратися навіть штат його помічників…

– Тобто ти й далі підтримуєш із ним стосунки? – перебив я головреда.

– Ну які можуть бути стосунки в колишнього бандита з журналістом, сам подумай?! – обурився шеф. Але скоріше для годиться.

Він зім’яв порожній стаканчик з-під кави, влучно пожбурив його в сміттєвий бак і попрямував був до під’їзду, але я його спинив. Історія з мелітопольським клубом мене зацікавила. Я ж пам’ятав, як туди потрапив свого часу Гайдук.

– А зачекай, Павличу! А в тебе лишилися контакти людей, які працювали в «Маяку»? Бажано, не з керівництва?

Уже взявшись за ручку дверей, шеф зупинився.

– Треба подумати! – мовив він і пірнув у вестибюль – далі від вологості, кинувши на ходу: – Я пізніше дзвякну, Олексію…

Чекати довелося недовго.

Уже наступного дня, коли я возився в кухні з обідом, шеф зателефонував і приголомшив мене вже першим питанням:

– Як суглоби, Петровичу? Погодка ж паскудна.

– Не зрозумів…– буркнув я.– Це ти до чого?

– Ноги твої як?! – усміхаючись у трубку, уточнив шеф.

– Більш-менш. Поки носять. А що?!

– Переймаюся здоров’ям співробітників,– я мало не наяву побачив самовдоволену посмішку.– Добре, не буду мучити, ти, я бачу, не в гуморі. Бери стилос і записуй: Полегенько Юрій Миколайович, лікар-масажист. Має приватний кабінет у Медмістечку на Борщагівській. Золоті руки. Безногі ходять, лежачі встають. Телефон такий-то. Записав? От до нього й звернись.

– Ти номером не помилився? – дошкульно поцікавився я.

– А хто вчора цікавився персоналом «Маяка»? Оцей Полегенько там мало не чверть століття відпрацював. Масажистом.

– Угу…– збагнув я.– Ну, дякую, старий. Твій боржник.

– Сподіваюся… Він мій давній знайомий, тому й погодився з тобою поспілкуватися. До речі, оповідач рідкісний, розговорити його – нараз. То давай, не соромся…

Легко сказати!

Мало того, що мені довелося кинути кухарювання на півдорозі, так ще й потрапити на прийом до Полегенька виявилося далеко не просто. День у нього був розписаний похвилинно, а заразом і два наступні.

Але коли я все-таки потрапив до кабінету й відрекомендувався, пославшись на головного редактора «Території», він погодився прийняти мене ввечері, о сьомій, уже після закінчення робочого дня. І попередив, щоб я не чекав від запропонованої ним терапії моментального полегшення.

Утім, я сподівався на зовсім інший результат.

О сьомій я знову був у Медмістечку. Кабінет лікаря Полегенька являв собою тіснувату кімнатку з канцелярським, ще радянських часів, столом у кутку, двома того ж походження стільцями, цератовою кушеткою й екраном з підсвічуванням для перегляду рентгенівських знімків. Центр приміщення займав ще один стіл – сучасний масажний.

Господаря всього цього я застав за читанням товстого роману в строкатій обкладинці. Коротконогий, угодований, із блискучою, як більярдна куля, головою та сивою борідкою-еспаньйолкою, Юрій Миколайович був точною копією лікаря Айболитя, яким його малюють у дитячих книжках. Картину довершували пухкий м’ясистий ніс і неймовірно густі, як пара зубних щіток, брови, з-під яких уважно дивилися зеленкувато-карі, трохи примружені очиці.

У кабінеті пахло гарним тютюном і стійким чоловічим одеколоном.

Щойно я відчинив двері, як Полегенько озирнувся, відклав свій фоліант і звернувся до мене:

– Олексію Петровичу? Проходьте, проходьте! Я вже зачекався.

– Та я ж начебто вчасно…

– Які претензії! – доктор широко всміхнувся.– Просто останній пацієнт скасував візит. Я цього, звичайно, не люблю, особливо якщо без поважних причин. А поважною вважаю єдину – довідку з моргу. Та ви не лякайтеся – жартую…

Що ж, принаймні тут не доведеться вимучувати кожне слово. Юрій Миколайович явно належав до тієї нині нечисленної категорії лікарів, які займають пацієнта розмовами й примовками, змушуючи розслабитись і на мить забути про свої недуги. Теж у якомусь розумінні терапія.

– То одна чи обидві?

– Обидві,– я зрозумів, що мова про мої ноги. Я ж прийшов лікуватися.

– Знімки у вас із собою? – поцікавився Полегенько.– Чи історія хвороби, в найгіршому разі?

– Ні,– я трохи розгубився,– це обов’язково?

– Бажано.– Він зник за завісою. Полилася вода з крана, долинув бадьорий голос: – Давайте-давайте, роздягайтеся. Розташовуйтеся на масажному столі, і для початку займемося діагностикою.

Як і більшість чоловіків, я побоювався лікарів і звертався до них тільки в крайніх випадках. Як то кажуть, доки один птах не клюне відомо куди. Подолавши соромливість, я стягнув із себе джинси, видерся на високий масажний стіл і розлігся там, почуваючись досить ніяково.

Відразу ж з’явився Юрій Миколайович і взявся за діло. Руки й пальці в нього виявилися неймовірно сильними, але вони не завдавали болю. Навпаки – мої суглоби, що звикли вічно нити, здивовано притихли, а м’язи наповнилися рівним теплом.

– Наскільки я розумію, переломів у вас не було,– нарешті заявив він, на якийсь час залишаючи в спокої мої кінцівки.

– Бог милував.

– Але є проблемки з меніском правого коліна, там рідина. Крім того, вважаю, що у вас початкова стадія гонартрозу.

– Точно,– скорботно визнав я,– усе це зайва вага…

– Басейн відвідуєте?

– Ні.

– Дарма… А скинути десяток кілограмів не завадило б. З вашим зростом… Отут боляче?

– Відчувається,– сказав я.– Але не смертельно.

– Ну що ж…. Усе це, звичайно, неприємно, але жити можна.– Він хмикнув.– Зцілити не обіцяю, але болі, гадаю, зникнуть…

Полегенько зосереджено засопів, звелів розслабитись і взявся за мене всерйоз. Я затамував дух, щомиті очікуючи нападу болю й подумки клянучи шефа, який підставив мене. Нічого подібного – тільки легке поколювання в м’язах. Тим часом я згадав про справжню мету свого візиту.

– Юрію Миколайовичу… хвилинку…– промовив я.

– Що? Не рухайтесь, будь ласка, ми ще не закінчили…

– Мені казали, що ви працювали спортивним лікарем у мелітопольському «Маяку»…

Не відриваючись від мого коліна, він відповів:

– Скажу точно: тридцять два роки і п’ять місяців. Солідний термін. Проте пам’ятаю всіх, хто пройшов через мої руки. Слава Богу, на пам’ять поки не скаржуся. Вас цікавить хтось із моїх пацієнтів?

– Якщо відверто, то так. Сергій Гайдук.

– І з якою ж метою, якщо не секрет?

– Поки збираю інформацію. Хочу зробити серію матеріалів, показати його читачам, так би мовити, з усіх боків. Причому очима тих, хто знав його в різний час і на різних етапах кар’єри. Хочете долучитися?

Я швиденько зліпив нову версію, відкинувши байку про книжку. Доктор, схоже, приятелює з моїм головредом, а той давно носиться з думкою написати щось фундаментальне про наших футбольних зірок. Не наражатимусь.

– Чому б і ні? Гайдук – гарний хлопець, класний спортсмен.

– І що вам пригадується насамперед у зв’язку з його іменем?

– Сергій прийшов до команди у важкий час. «Маяк» ніколи не був грандом, але мав міцні традиції. Уболівальники нас поважали за особливий дух – такий, знаєте, чоловічий, робітничий…

Він на секунду замовк, зосередившись на якійсь точці нижче від коліна, яка відразу вистрілила короткою болісною чергою. Але я не показав цього, очікуючи на продовження.

– Я ж застав епоху розквіту «Маяка». У ті роки він грав у другій лізі СРСР і вважався серйозним суперником. Де ми тільки не побували, з ким тільки не перетинались! Об’їздили весь Союз: Грузія, Вірменія, Казахстан, Узбекистан… Тепер навіть назв цих команд ніхто не пам’ятає. Бувало, по кілька діб проводили в дорозі – спробуй-но дістатися до якогось Абовяна або Чимкента – літаки, поїзди, автобуси… Романтика! Я колись узявся був за мемуари, зіпсував десяток аркушів і кинув: ну кому цікаві спогади якогось там масажиста?..

Я терпів, зціпивши зуби й зрідка киваючи,– доктор не послабляв тиску на мої бідолашні суглоби.

– А після здобуття незалежності справи в регіонах пішли на спад, і всім стало не до провінційного футболу. «Маяк» перетворився на команду-ліфт – від сезону до сезону курсував між Другою і Першою лігами. Далі – гірше. Бували періоди, коли грошей у клубу взагалі не було. Але персонал не розбігся, не кинувся шукати іншу роботу: жили хоч погано, але дружно. Однак щодень ситуація ставала дедалі більш безвихідною. Точку неповернення пройшли, коли в один далеко не прекрасний день нам звеліли з’явитись і забрати трудові книжки. Отут і виник Андрій Юрійович Черниш – нізвідки, як чортик із табакерки.

– Лікарю! – страдницьким тоном звернувся я.– Історію з Чернишем можна опустити – я в курсі.

– Он як? Що ж, тоді вперед: питайте.

– Як Гайдук опинився в «Маяку»?

– Це мені невідомо. Але з’явився він майже одночасно з Чернишем. Перед тим у клубі майнула чутка, що команду посилить не просто вихованець «Динамо», а діючий гравець, узятий в оренду. Ого! Такі птахи до нас іще не залітали! Ми вирішили, що одержимо розбещеного, примхливого хлопця, який стане качати права на кожному кроці, морочити голову й грати впівноги. Нічого подібного! Сергій виявився стриманим, привітним, але вкрай небагатослівним хлопцем. Дотримувався субординації, був ввічливий з усіма незалежно від статусу. Він у той час був ще зовсім зелений – що ти, всього двадцять років! Хоч і встиг пограти за «Динамо-2», регулярно забивав, виходив на поле й за основну динамівську команду. З тренером – у нас усі звали його Санич – мав добрі стосунки, хоча той не любив возитися з молодняком і щодо дисципліни був жорсткий далі нікуди… Ні, звичайно, він не в один день адаптувався. У нас же не Київ, усе інакше. Екіпірування на вагу золота, форму доводиться берегти, навіть прати самому… І бутси в порядку тримати. Обслуги в «Маяку» не було, а в моїй сфері – так і взагалі жах. Ні тобі сучасних препаратів, ні апаратури для відновлення. Йод, зеленка, аспірин, нашатир. Зі знеболювальних – новокаїн. Уявіть!..

Він нарешті дав спокій моїй лівій нозі. Не встиг я зітхнути з полегшенням, як він узявся за праву.

– Гайдук не став заморочуватися пошуками квартири – жив на тренувальній базі. Ну, на динамівську вона не схожа: просто старий двоповерховий корпус якогось колишнього пансіонату, ледь підремонтований. Угорі житлові номери, внизу – їдальня та службові приміщення. Телевізор у холі, номери – два ліжка, між ними тумбочка, поряд шафа. Там же туалет і душ. Їжа – від куховарки баби Мані, непогана. Не подобається – готуй сам або їдь у кафе. Улітку – хмари комарів, зате повітря чисте, як кришталь. Там навіть Інтернету не було, натомість пристойна бібліотека…

Мій співрозмовник плив у своїх спогадах усе далі. Треба було повернути його до того, що цікавило мене.

– Ну а Гайдук?

– Гайдук?

Юрій Миколайович наче лещатами стис моє багатостраждальне коліно. Я мимоволі охнув.

– Потерпіть, нічого страшного… Він виявився надзвичайно впертим хлопцем. Якщо вже в нього склалася своя думка – нізащо не відступить, скільки б доказів йому не наводили. В іншому поводився дуже пристойно. Ніхто жодного разу не бачив його нетверезим або з похмілля, до тренувань ставився надзвичайно відповідально. Дивно для хлопця його віку, правда ж? Ні, що стосується футболу – тут він справжній атлет.

– Ви маєте на увазі фізичні кондиції?

– І це теж. Як вам пояснити… Хлопцеві пощастило: йому від природи дістався дуже сильний і витривалий організм, хоч у космос відправляй. Міцна кістка, чудові суглоби, еластичні м’язи з вибуховою реакцією. А швидкість! Але все це тільки інструмент, яким треба вміти розумно користуватися. Сергій не дуже беріг себе на полі, але техніка й фізичні дані допомагали йому уникати серйозних травм, а це – рідкість! Це ж так часто трапляється: кістка в кістку, відкритий перелом – і все, готовий! А буває, що й на рівному місці: оступився, заточився, у результаті – порвана зв’язка…

– До вас Сергій звертався?

– Як до масажиста – обов’язково. І за порадами. Харчування, тренажери, вправи – усе в нього було враховане до дрібниць. Він займався собою, як хороший автолюбитель своєю машиною. Жиру в нього не було взагалі, тільки м’язова маса. Навіть тренер, бувало, не вірив… Ну, той узагалі був людина специфічна, ще радянського гарту. А там акцент на фізичній підготовці й ігровій дисципліні. Біг, біг і ще раз біг. Тест Купера, човниковий біг, «станції»… Не знаєте, що таке «станції»? Це коли на поле ставлять п’ять фішок на відстані метрів десять-п’ятнадцять одну від одної. Біля першої треба віджатися разів двадцять-тридцять, залежно від настрою тренера. Потім – ривок до другої фішки. Там упав, качаєш прес, теж до не можу. Ще ривок – біля наступної фішки чергуєш упор сидячи – упор лежачи – упор зі стрибком нагору. Біля останньої – стрибки в довжину з низького сиду. Коротка пауза, хвилина-півтори,– і все знову…

Я уявив цей бадьорий марафон і здригнувся. Лікар миттю прочитав вираз мого обличчя й знизав плечима.

– Санич називав це природним добором. Хто витримував такі навантаження – міг грати. А новачки – так, спочатку не могли впоратись. І коли Черниш, ставши віце-президентом клубу, набрав купу нових гравців, результати різко пішли вниз.

– Гайдук, виходить, упорався?

– Так. Утягся з ходу. І цим змусив не тільки тренера, але й наших ветеранів ставитися до себе серйозно. А знаєте, яка його головна риса? – Тут я нашорошив вуха.– Неймовірна самовіддача, і в грі, і на тренуваннях! Він ні в чому себе не жалів, хоча ризикував сильно, а через його впертість часом мало до бійок не доходило з гравцями старого складу.

– А як на це реагував тренер?

– Йому подобалося. Він мовчав, але було видно, що такий підхід йому до душі. Футбол усе-таки контактний вид спорту… А Гайдук викладався тут, у першій лізі, так, наче грав щонайменше за «Барселону». Он звідки ноги ростуть у його успіхів і в «Динамо», і в збірній України. Футбол – його релігія, справа всього життя… Колись я навіть намагався переконати його грати обережніше: досить однієї серйозної травми – і все, кінець кар’єрі, а вона ж тільки починається!..

Він зненацька урвав себе коротким ударом долоні по масажному столу:

– Стоп! На цьому закінчуємо. Для першого разу досить. Сказано ж: «Est modus in rebus»[16]…

Ага, тепер ще й латина… Я підвівся, сповз зі столу й спробував утриматися на ногах. Не вийшло. Коліна підігнулись, і я, мабуть, упав би фізіономією в підлогу, якби Юрій Миколайович не був готовий до такого наслідку своїх маніпуляцій. Він моментально підхопив мене під руку й допоміг устояти.

– Усе гаразд, не варто хвилюватися, скоро мине,– проговорив він.– Ви як?

– Терпіти можна,– обережно переминаючись із ноги на ногу, пробурмотів я.

– Тоді – по чашці чаю й продовжимо бесіду. Тим більше що вам необхідно трохи відпочити.

– Дякую, не відмовлюся!

Поки чай заварювався, господар кабінету всівся навпроти, склав руки на грудях і поцікавився:

– У вас є ще запитання?

Я замислився.

– Судячи з вашої розповіді, конфлікти в команді у Сергія таки траплялись. У чому причина?

– Гадаю, у його відокремленості. Він точно знав, що надовго в «Маяку» не затримається, тому уникав близьких стосунків із ким-небудь. Беріг, так би мовити, себе. Іноді така тактика себе виправдовує: ні друзів, ні ворогів, ні заздрісників. Навіть я міг тільки здогадуватися, що насправді в нього всередині.

– І як ви гадаєте, чому?

– Є ті, кому подобається бути центром подій. Інші воліють спостерігати з натовпу. Гайдук у будь-якій грі ставав центром, але за межами газону волів нічим не виділятися. Його взагалі не цікавили розбори заднім числом, гра самолюбства, клубні інтриги… Що ж до конфліктів у «Маяку», то їхньою причиною було те, що Сергій мусив від самого початку мати справу з гравцями набагато старшими й досвідченішими. Вони ж за час своєї кар’єри надивилися на зворотний бік футболу й залаштунковий бруд, а тут з’являється молоденький чепурун, який ходить на тренування у кофті з буквою «Д» у ромбі. Перша реакція зграї – поставити щеня на місце. Тільки пізніше, побачивши, як він працює на тренуваннях, наші діди збагнули, що конкурувати з ним ох як непросто. А таких речей не прощають, самі знаєте… І знову ж таки – гроші. Зарплату Сергієві платило «Динамо», і то таку, яка нашим дідам не снилася навіть за кращих часів…

– Послухати вас, так Сергієві все давалося з легкістю,– посміхнувся я.– І фізичні дані, й ігрова обдарованість, і з тренером зумів стосунки налагодити…

Юрій Миколайович сердито глянув з-під брів:

– Нічого подібного! Кров, піт і виснажлива праця. А головна складність – його супротивниками на полі були переважно здоровенні мужики, набагато потужніші й важчі за нього. Швидкий і технічний, для силової боротьби в штрафному він був надто легким, його постійно блокували й збивали з ніг, не порушуючи правил, захисники. Саме тому він не вилазив із тренажерного залу, намагаючись набрати м’язову масу…

– Хтось казав мені, що в Києві через це його й не випускали в першому складі.

– Не знаю, які стосунки в нього були з тодішнім тренером «Динамо», але грати йому вперто не давали. Тренувався він із першою командою, але потрапляв тільки в заявки другої команди або дублю. А він прагнув одного – грати на повну силу. Одного разу зізнався мені, що через це й попросився в оренду – сподівався в іншій команді показати все, на що здатний. Але замість Прем’єр-ліги Черниш зі своїх міркувань притяг його в «Маяк», де перспектива виявити себе дорівнює нулю.

– А Санич? Просто не уявляю, як він міг працювати із Чернишем!

– Та не дуже в нього й виходило. З появою Черниша в клубі з’явилися гроші, так. Але все керівництво він узяв у свої руки, і незабаром команда почала буквально розвалюватися. Кожен сам по собі. Крім того, разом із Чернишем прийшли нові гравці. Не ті, кого відібрав і виростив тренер, а ті, кого привів новий віце-президент іззовні. Чесно кажучи, я такого ще не бачив: вони підпорядковувались особисто Чернишеві, а Санич був для них порожнім місцем, обслугою. Тут і сліпий міг би помітити: скоро кінець клубу. Групи, ворожнеча, інтриги… складалося враження, що Черниш усе це активно заохочував. Тільки Сергій робив свою справу: регулярно забивав. Команда могла грати паскудно, навіть програвати з великим рахунком, але він обов’язково видавав щось таке, від чого фани на трибунах аж заходилися від захвату…

У такому підвішеному стані ми прожили півроку. Правда, у сезоні зіграли непогано й почувалися впевнено. Потім – зимова перерва, збори у звичному режимі. А коли сезон відновився, з’ясувалося, що під нами – бомба сповільненої дії. У першому ж матчі другої частини чемпіонату ми виграли. Упевнено, навіть із шиком – 3:0. Дубль оформив Гайдук, та й команда відпрацювала матч гарно. А з другого весняного туру почалися провали. Просто кричущі… Перший тайм – як годинник, ведемо в рахунку, а після перерви команду як підмінюють – ледве лазять по полю, пропускають атаку за атакою, і в результаті – поразка! І так раз, удруге, втретє. Тренер, звісно, розносить усіх, а гравці йому – мовляв, перевантажилися на зборах, натомилися, сил у другому таймі бракує… Я думав, Санича від обурення грець схопить. Програма підготовки в нас роками не змінювалась, усе налагоджено й вивірено, а тут мало не бунт. Що за дурниці?

Я поміркував – усяке ж бачити випадало – і докумкав, що до чого. Поділився з Саничем, але той спочатку не повірив. А тут іще кілька матчів поспіль – і знову той самий сценарій: у першому таймі гра як гра, а в кінцівці починаємо пропускати. І коли ми вчергове програли «Нафтовику» з рахунком 2:5, Сергій – він обидва голи забезпечив – не витримав і зчепився в роздягальні з Орловим, центральним захисником. Тому було вже за тридцять, ветеран, усю кар’єру відіграв у якихось другорядних командах у Росії, а до нас потрапив з подачі Черниша. Досвідчений гравець, фізично сильний, але розуму Бог не дав, ситуацію читає через раз… Сергій йому: «Що ж ти, суко, знову гру здав?! Я зі шкіри пнуся, створюю гольові моменти, а ти привозиш один за одним!» До бійки, проте, не дійшло, розтягли їх по кутках…

– Отже, Гайдук першим порушив питання зі здачею матчів?

– Інші теж підозрювали,– Юрій Миколайович роздратовано засопів.– А після цієї сутички й до Санича дещо дійшло. Він усе не міг повірити, що така гидота можлива.

– Справді? – я цілком міг дозволити собі іронію, бо обидва ми добре знали, про що мова.

Юрій Миколайович ніби пропустив моє зауваження повз вуха.

– Ні, бувало, звичайно, що й раніше розписували «три в три»… Це справа звична: усе тримається на домовленостях тренерів, які один одному довіряють. Сьогодні ми в домашньому матчі вас обіграємо, а в другому колі, на вашому полі,– ви нас. В обох команд по три очки, а це вам не якісь там дві нічиї… Але ж тут зовсім інакша ситуація: усе за спиною тренера й на шкоду команді. Санич заметушився, став експериментувати: то протримає кілька ігор Орлова на лаві запасних, то введе в гру – а користі ніякої. Нарешті зовсім заплутався й викликав на розмову Гайдука. Про що вони там розмовляли, не знаю, але Санич після цього взагалі здав. Бо переконався: гнила не половина складу, а всі до одного, кого привів у клуб Черниш. Він і створив усю структуру: робив ставки, давав указівки гравцям, який результат потрібний, а ті забезпечували. А куди подінешся? У професійному спорті спокус значно більше, ніж у звичайному житті, а кар’єра гравця коротка – років десять, і все, бувай…

– І що в результаті?

– Фактично це вже була не команда, а збіговисько повій. І Санич як ніхто відчував, що справи наші зовсім кепські. Якщо гнати всіх, хто замішаний,– грати немає кому. А тут прибульці вчинили бойкот. Один за одним пішли програші – поразка за поразкою, і то з яким рахунком… Волосся сторч! І готовий привід для віце-президента звільнити головного тренера – «незадовільні результати команди». Навіть сперечатися немає про що – результати ж ось вони.– Юрій Миколайович засмучено посмикав сиву еспаньйолку, підібрав губи.– Але ж Санич був найкращий тренер за весь час існування «Маяка», не людина – епоха!.. Характер у нього, звичайно,– крий Боже, але який професіонал!..

– Власник клубу прийняв його відставку?

– Автоматично. Той узагалі мало що у футболі тямив. А на місце тренера Черниш миттєво посадив свою креатуру. Якщо не пам’ятаєте – знайдете його ім’я в архівах спортивної преси. Я досі уявлення не маю, який він тренер, але те, що людина ця – рідкісна сволота, заявляю з усією впевненістю. Він і добив нещасний «Маяк», а Черниш зробив усе, щоб остаточно вкрити ганьбою пам’ять клубу.

– За нового тренера Сергій ще продовжував залишатися в команді?

– Ну так, адже термін оренди ще не минув. Але той розібрався з ним просто – перестав випускати на поле, протримав на лавці майже до самого кінця чемпіонату. До відставки Санича Гайдук забив, дай Боже пам’яті, сімнадцять м’ячів у двадцяти матчах, а після – зіграв тільки у восьми, та й то на замінах. І при цьому став найкращим бомбардиром Першої ліги… Отака історія. Хто такий професійний футболіст? Лялька, зв’язана по руках і ногах контрактами й зобов’язаннями. Так само й тренер, тільки з вищим статусом. Порушив умови контракту – і завтра ти вже без роботи. А ляльководи живуть за іншими законами, для них спортивна честь і фейр-плей – порожній звук. Тільки найбільш наївні фани переймаються через успіхи й невдачі улюбленої команди, а насправді і їх зраджують день у день.

– Але ж і вам довелося піти з клубу?

– Коли «Маяк» посипався, як картковий будиночок, нам просто дали в руки трудові книжки й навіть «дякую» не сказали. Куди йти? Довелося тинятися з кабінету в кабінет, прохати про допомогу футбольну профспілку, телефонувати знайомим: менеджерам, директорам футбольних клубів, адміністраторам. Безуспішно. Повернувся до столиці – я ж з діда-прадіда киянин,– просидів кілька місяців без діла. А тоді суто випадково перетнувся з одним футболістом, якому колись допоміг відновитися після травми. Поговорили, я згадав про свої проблеми, а він: «Слухай, відкриймо масажний кабінет! Я своїм скажу – клієнти косяком підуть. Ти ж скількох пацанів на ноги поставив і на поле повернув!» Я спершу завагався, а тепер – от…– він округлим жестом обвів свою кімнатку.– Футболістів, щоправда, поки небагато, зате поранених хлопців з АТО, які лежать у тутешній травматології,– хоч відбавляй…

Було близько одинадцятої, коли я нарешті збагнув, що настав час завершувати розмову. Почав був перепрошувати, але лікар тільки відмахнувся:

– Та годі, Олексію Петровичу! Я однаково живу сам, тож нікуди не поспішаю. Іноді навіть ночую тут…

Ми разом вийшли на проспект Комарова. Злегка підморожувало, сипав дрібний сніжок, спалахуючи колючими іскрами у світлі вуличних ліхтарів. Дорогою до зупинки Юрій Миколайович раптом спитав:

– Отже, вам уже досить інформації про вашого героя?

Це було так зненацька, що я навіть пригальмував.

– Як вам сказати… Загалом так, але тут уже такий принцип – що більше, то краще. Інакше фігура здається… м-м… занадто лінійною.

Він чомусь зрадів.

– От-от, і я про це. Гадаю, вам слід поглянути на Сергія з іншого боку. Очима тих, у кого він викликає тільки негативні почуття. Зустрічали таких?

– Поки ні.

– А вони є. Наприклад, зовсім нещодавно я випадково зустрів на Хрещатику того ж Орлова. Пам’ятаєте, я розповідав про їхню сутичку після договірного матчу? Київ, знаєте, велике село, і тут без кінця натикаєшся на тих, із ким був знайомий у зовсім інших краях і обставинах. Отож Орлов нині навчається на тренерських курсах при федерації. Розшукайте його і, гадаю, довідаєтеся дещо цікаве про Гайдука. Зрозуміло, якщо він піде на контакт. Але будьте обережні з тим, що він вам розповість. Перевіряйте факти…

Глава 10

У пошуках контактів Орлова я не став звертатися до шефа. З тими обсягами інформації, які він зберігає в голові, йому нічого не варто додати два і два. Він міг навіть вирішити, що я нишком готую якийсь аналітичний матеріал, а розчаровувати його мені зовсім не хотілося.

На цей випадок у мене був запасний варіант – Русланчик. Наймолодший співробітник редакції, мовчазний, але фантастично старанний. Не знаю вже чому, але зменшене ім’я міцно прилипло до нього. Воно більше пасувало б рум’яному, життєрадісному юнакові, нещодавньому випускникові журфаку, любителю пожартувати й порозводити балачки, натомість Русланчик був цілковитою протилежністю цьому образу. Високий як жердина, худий, з вузькими грудьми й аскетично запалими щоками, він скидався радше на ченця-самітника, ніж на спортивного журналіста. Враження різко змінювалося, коли він заговорював: голос у нього був несподівано низький, з виразною артикуляцією, інтонації вагомі й напористі.

Русланчик приходив на роботу першим і йшов серед останніх, ніколи не заводив суперечок, і не в останню чергу через це йому доручали найбільш невдячні завдання. На зразок звітів про матчі Першої та Другої ліг або засідання комісій футбольної федерації. Як наймолодшого його часом ганяли до кіоску по цигарки або з іншими дрібними дорученнями, але він ніколи не нарікав, сприймаючи цю редакційну «дідівщину» як належне.

Я не мав до нього ніяких претензій: допитливий, ніколи не помиляється в цифрах, коректний, готовий будь-якої хвилини прийти на допомогу. І все-таки він мене дратував – передусім тотальною відсутністю почуття гумору. І тексти в нього виходили відповідними – сухими й казенними, як передовиці давно забутої «Правди України».

Шеф, однак, ставився до Русланчика прихильно. Тим більше що той намагався наслідувати його власну манеру поведінки й навіть запозичив улюблені слівця начальства. Що, однак, не перешкоджало начальству гнобити його так само, як і інших.

Русланчик мав єдину безвідмовну зброю: уже якщо він заглиблювався в якесь питання, то вивчав його досконало й пам’ятав усі нюанси та подробиці. Плюс велике коло знайомств і контактів, чому сприяли його голос і характерна зовнішність.

Власне, тому я й звернувся зі своєю проблемою до нього. Він мовчки вислухав завдання, поцікавився, де, крім «Маяка», у минулому грав Орлов, не дістав чіткої відповіді, бо я й сам про це уявлення не мав, однак по-пташиному кивнув і басовито промовив:

– Усе зрозуміло. Починаю працювати, Олексію Петровичу.

Чекаючи на дзвінок від Русланчика, я трохи розслабився. «Eurosport 2» транслював матч мого улюбленого «Манчестер Юнайтед», а я вже пропустив кілька ігор за його участю. Качати запис із Мережі й переглядати його, знаючи підсумковий рахунок,– чистісіньке збочення. Тому я влаштувався біля телевізора, взявши тарілку сухариків і махнувши рукою на суворі попередження дієтологів щодо вуглеводів.

Прямо скажу: цього разу задоволення від сухариків переважило задоволення від гри. Щойно пролунав фінальний свисток, який зафіксував нульову нічию, я підсів до ноутбука і, сповнений негативних емоцій, наваляв звіт про матч, рознісши своїх улюбленців дощенту. Заразом вирішив поділитись обуренням із Кайлом Робсоном. Запустив Skype, чого не робив уже давно, і виявив кілька пропущених повідомлень від англійського колеги. Він цікавився моїми міркуваннями щодо поразки «МЮ» минулого тижня й того, як просувається моя співпраця з Ґленном Бейлі.

Тут я пригальмував. Почухав, як кажуть, ріпу і знову поставив собі сакраментальне питання: наскільки роботу, за яку я взявся, можна вважати виконаною? Наполовину? На дві третини? І чи влаштує зібраний мною матеріал британських скаутів? Що, як він нікуди не годиться і вся моя метушня марна?

Геть рефлексію, нарешті вирішив я. Створив текстовий файл і став квапливо затягати в нього все, що назбиралось у моїх записах і голові. Намагаючись надати матеріалу хоч віддаленої подоби системи. Мабуть, я так би й вів до кінця, якби не дзвінок Русланчика. Перервавшись на півслові, я вислухав його доповідь і черкнув на берегах газети, що трапилася під руку, номер телефону Орлова.

– Дякую, друзяко! Твій боржник!

До речі, я уявлення не мав, як виконати необережну обіцянку. Місяць тому Русланчик оголосив себе веганом, а ті, наскільки я знаю, навіть до кефіру ставляться з підозрою…

Я віддзвонився й був трохи здивований надто швидкою згодою Орлова на інтерв’ю. Мотивував я одним-єдиним: хочу нагадати Україні про футбольного ветерана. Слабенький аргумент, з огляду на його тривалу російську кар’єру, але ламатися й відкладати рішення він не став. І, зрозуміло, я не зронив ані звуку про Гайдука. Поспішати не слід – рано чи пізно це ім’я саме спливе в розмові.

Зустрілися ми наступного дня в одному з пабів у центрі.

Напередодні я з труднощами розшукав у Googlе його фото, щоб скласти хоч якесь уявлення про зовнішність Євгена Орлова. Зображення виявилося крихітним, поганої якості, що, до речі, було зайвим свідченням «популярності» цього гравця в навколофутбольних колах.

У реальності колишній central back, тобто центральний захисник, мелітопольського «Маяка» лише віддалено був схожий на власний знімок, зроблений десять років тому, але мені все-таки вдалося його впізнати. Поки я йшов до його столика, він підвівся мені назустріч, простягаючи руку, і я зміг оцінити його антропометричні дані. Цілком типові для такого амплуа: приблизно мого зросту, вага явно перевалила за сто – кар’єра ж позаду, і десяток зайвих кілограмів не такий уже важливий. Світлий шатен, коротко стрижений, шрами від переломів на переніссі, триденна щетина на міцному круглому підборідді з ямкою посередині.

– Радий знайомству,– цілком дружньо кивнув він.– Як щодо перекусити, Олексію Петровичу? Тут непогано готують.

Перед ним стояла пласка тарілка з кількома соковитими німецькими ковбасками і гіркою тушкованої червоної капусти, поряд – мюнхенський салат і піала з кільцями смаженої цибулі. Літровий келих світлого «Кромбахера» був уже наполовину порожній. Я, однак, не спокусився всім цим добром і сумирно замовив каву.

– А дарма!

– Дякую – дієта,– я поплескав себе по животу.– Здоров’я, знаєте, останнім часом…

– Вільному воля,– колишній футболіст зі смаком приклався до келиха.– То про що ми зібралися поговорити?

– Кар’єра у вас, Євгене, видалася тривалою. Думаю, вам є про що розповісти, але я б хотів зосередитися на її українській частині. Ви не проти?

– Ніяких проблем.

– Тоді уточнення: в Україні ви грали тільки в складі мелітопольського «Маяка»?

– Так. Правда, в молодості приїздив на перегляд в одеський «Чорноморець». Усе було домовлено, але раптом дістав травму. Довелося повернутися додому.

– Жалкуєте?

– Що б не сталося – усе на краще.

– Чудова точка зору. Ну що ж, почнемо…

Я дістав диктофон, увімкнув запис і поклав його на стіл між нами. А сам став заклопотано перебирати аркуші роздруків, узяті з собою. Роздруки були липові, не з теми – перше, що вдома потрапило під руку, але я зараз створював антураж справжнього солідного інтерв’ю.

Витримавши коротку паузу, я поставив перше питання:

– Ви завершили ігрову кар’єру, але цей факт лишився практично непоміченим у світі вітчизняного футболу. Думаю, це несправедливо, і зараз ми з вами спробуємо виправити ситуацію. Але почати я б хотів не з минулого, а із сьогодення. Чим нині займається Євген Орлов?

Він зосереджено вислухав мене, а коли я очікувально замовк, усміхнувся, відкашлявся та обережно почав:

– М-м… Загалом, фінал моєї кар’єри вийшов трохи несподіваним і, мабуть, не особливо приємним… Що тепер? Та мало що… Так, невеликий бізнес. Крім того – навчаюся на курсах тренерів…

– Що за бізнес, коли не секрет?

– Здаю нерухомість в оренду. Ще до кризи я та мій компаньйон трохи інвестували в спорудження трьох будинків у Києві й Запоріжжі, тепер здаємо приміщення під офіси та магазини.

– А тренерські курси? Що, «футбольна ломка» почалася?

Він розсміявся:

– Однозначно! Без футболу важко обходитися.

– Тобто, завершивши кар’єру, ви досить міцно стоїте на ногах?

– Принаймні мені так здається. Може, хтось дивиться на це інакше.

– Спробуймо з іншого боку. Як гадаєте, чому це виходить далеко не в кожного футболіста? Звідки всі ці депресії, проблеми, складнощі? Аж до того, що дехто просто опускається на дно, злидарює, стає безхатьком.

Кожну відповідь Орлов докладно продумував, зважував. Чи хотів справити враження, чи боявся бовкнути зайве, чи просто не звик до спілкування з пресою.

– Кхм… Не беруся відповідати за всіх. Можливо… Річ у тому, що футболісти, як і інші професійні спортсмени, протягом років живуть ніби під куполом, який відгороджує їх від побуту й повсякденної маячні. Їх годують, напувають, планують за них розпорядок дня – і за це ще й непогано платять. Очікуючи від них тільки одного – цілковитої фізичної віддачі. Виконай усе потрібне – і в решті живи без клопоту. А коли кар’єру закінчено, спортсмен втрачає цю захисну оболонку і на нього відразу навалюється стільки складнощів і проблем, що багато хто розгублюється. Ніхто за тебе нічого не вирішує, доводиться впрягатися самому. А це складно – ти ж мало що знаєш і майже нічого не вмієш, крім як обробити м’яч і віддати партнерові. Причому у звичайному житті це нікого вже не цікавить. Для декого втрата «купола» стає справжньою трагедією.

– Скажіть, Євгене, а в який момент футболіст раптом усвідомлює: все, годі, настав час зав’язувати?

– У всіх по-різному. Іноді травма, що її дістав ветеран, сама дає зрозуміти: відновлення потребуватиме надто багато часу, щоб сподіватися на гідне повернення. Іноді старі травми не дозволяють набрати оптимальну форму, і гравець розуміє, що вже не потягне колишніх навантажень… Хтось доходить до межі: ситий нескінченним футболом, переїздами, перельотами, відсутністю нормальних умов, хочеться пожити по-людськи, трохи відшкодувати те, що роками недоодержував і недодавав близьким. Ці виживають і без «купола», самі хочуть швидше опинитися по той бік.

– А ваш випадок? – швидко запитав я.

Орлов напружився. Зім’яв серветку, глянув на мене спідлоба.

– Це інше,– нарешті мовив він.– Моя кар’єра закінчилася не з моєї волі. Цьому дехто посприяв.

– Якщо можна – докладніше…

– Докладніше? – Він затнувся, погрався з виделкою, дивлячись убік, але все-таки наважився: – За два місяці до того, як мені виповнилося тридцять три, мене дискваліфікували на два роки.

– За що? – удавано здивувався я.

– За участь у договірному матчі,– неохоче промовив Орлов.

– Це було небезпідставно?

Мій співрозмовник затримався з відповіддю, шукаючи найбільш прийнятного вислову.

– Я, скажімо так, припустився серйозної помилки. Довірився людині, яка виявилася… м-м… не найпоряднішою.

– Кого ви маєте на увазі?

– Я не хочу називати імен.

– Це Андрій Черниш? – натиснув я.

Я помітив, як стиснулися його щелепи, але він швидко опанував себе.

– Я не буду це коментувати!

– У той момент, коли ви одержали пропозицію зіграти договірний матч, вам не здалося, що вас просто розводять?

Він силувано посміхнувся:

– Так, щось таке.

– Добре, поговоримо про команду, у якій завершилася ваша кар’єра гравця. Мелітопольський «Маяк»…

– Не найкращі спогади.

– Чому?

– Коли мене туди запросили, було заявлено зовсім інші умови, ніж ті, які виявились насправді.

– Це стосується клубної інфраструктури?

– Та всього на світі! Інфраструктура – гучно сказано… База – напіврозвалений гуртожиток сільгоспробітників, свого поля немає, тренування в місті на стадіоні, який теж тільки назва. Виїзні матчі – лише автобусом. Вам не траплялося проїхатись автобусом з Мелітополя, скажімо, до Тернополя? Будь-яке бажання грати зникає. У дорозі – тільки сухий пайок, тренер забороняв їсти в придорожніх ресторанчиках – мовляв, підхопите інфекцію, зірвете матч…

– Це ви про Черевка?

– Ну так, про кого ж іще.

– І яким він вам згадується?

– Я б не назвав його сильним тренером, як дехто вважає…– Судячи з інтонації, Орлов трохи розслабився. Він покінчив з пивом і попрохав офіціанта повторити.– Санич навіжено дбав про фізичну форму, але навчити нас нічого до ладу не міг. Шалені навантаження день у день – і тільки заради того, щоб «перебігати» суперника. Як кажуть, «бий – біжи». Ні хвилини вільного часу – три тренування на день, і які! Тільки й встигали, що поїсти й поспати… Я різне бачив, але тут був просто в шоці.

– Зате, як я чув, у «Маяку» були непогані підйомні,– я спробував розхитати його оборону.

Орлов поглянув із підозрою. Вочевидь, я якось забагато знав для людини, далекої від мелітопольського футбольного життя.

– Коли як,– він байдуже знизав плечима.– Усе залежало від домовленості з віце-президентом.

– Чернишем?

– Ну, ми обидва знаємо, хто в той час був віце-президентом клубу. Підйомні – це добре. Але про що казати, якщо на виїзні матчі нам давали по п’ятдесят гривень добових?

– Якщо не помиляюся, якийсь час разом з вами в команді грав нині дуже популярний Сергій Гайдук.

– Угу, і це було.

– Як ви вважаєте, він справді заслуговує на такі високі оцінки, чи це роздута величина?

– Написати можна що завгодно, можна оцінку завищити, але гра – вона не бреше. На полі видно все. Самовіддача в нього шалена, багато хто тільки дивувався.

– Цим він і відрізнявся від усіх, у тому числі й від вас?

– Ну навіщо ж так?! – раптом образився мій співрозмовник.– Коли він уперше по м’ячу вдарив, я вже грав у російській Вищій лізі. Зі шкіри геть ліз, не жалів себе. А коли нас доля звела в «Маяку», Сергій ще тільки ступав перші кроки на професійному рівні, а я був у тому віці, коли людину важко чимось здивувати. Ні становище клубу, ні амбіції керівництва нікого з гравців особливо не стимулювали.

– Але Гайдука, виходить, стимулювали?

– Пояснюю,– він навіщось підвищив голос,– Сергій дістав шанс виявити себе, нехай і не в найкращих умовах. Тому й працював, як божевільний. Він починав кар’єру, я завершував – а це, як кажуть в Одесі, куди я так і не потрапив свого часу,– дві великі різниці.

– Що-небудь, крім самовіддачі, вам у ньому запам’яталося?

– Так, він уже тоді був цілком сформований, дуже технічний футболіст. Але страшенно егоїстичний. Колективна гра – не для нього.

– Це було помітним на полі?

– Скоріше в роздягальні. Тобто в повсякденному житті. Він не жив нашим спільним життям, на матчі й тренування ходив, як на службу,– відпрацював, і привіт! Це неправильно, так не має бути!

– Мені казали, що у вас із Гайдуком був конфлікт…

– Хто? – він знову напружився.

– Дехто з давніх уболівальників…

– Знаєте що? Давайте краще вимкнемо оцю машинку. Поговоримо просто так.

– Згодний,– я кивнув і потягся до диктофона.– То в чому була проблема?

– Ну, проблема…– Орлов роздратовано посміхнувся.– І статус у команді, і досвід у нас були занадто різні. Але зрештою і в мене терпець урвався. От і вирішив пояснити юнакові, що він помиляється, повчити…

– Це ваш внесок у його нинішні успіхи?

– Не знаю, мені такі лаври ні до чого. Я взагалі якось не маю бажання про нього говорити…

– Тоді розповідайте докладніше про мелітопольський період кар’єри, а потім ми, може, ще раз повернемося до Гайдука.

– Та немає там у чому особливо розбиратися. Мене запрошували під гарні умови в команду без особливих завдань…

– Вас це не здивувало?

– Ні. Іноді такі речі трапляються. Знайшовся інвестор, який ще не визначився, чого хоче, але відкрив фінансування. Поки він визначається, конкретних цілей нема, але мене повідомили, що власник має серйозні амбіції, а отже, цілком можливе дальше поліпшення умов.

– Тобто ви переїхали в Україну через гроші?

– Не тільки. Я родом із Запоріжжя, там і починав, але всю кар’єру провів у Росії, на батьківщині не грав. І раптом – пропозиція. «Маяку» потрібний досвідчений центральний захисник, на якого можна відразу покластися. Збіглося: мені й самому сюди хотілося – встигнути трохи заробити й залишитися в Україні. У Запоріжжі жив мій батько, мати давно померла… З’явилася можливість частіше відвідувати його. Тому я й погодився. Команда виявилася простою, ніяких тобі зірок – нормальні хлопці без особливих досягнень, кожному є що доводити. Голодні до перемог – могло щось вийти. Той же Гайдук – йому хотілося забивати й забивати. Спочатку жили дружно, без конфліктів, але атмосфери братерства, яка буває в хороших командах, так і не виникло. Іноді могли зібратися після матчу, випити трохи, повечеряти. У Мелітополі особливо не загуляєш – усе на очах. Єдиний пристойний заклад належав родичеві одного з керівників «Маяка», нас усіх там знали в обличчя, ледве що – починалися проблеми…

– І як виходили із ситуації?

– Моталися до Запоріжжя. Сам я вже спокійно ставився до всіх цих пацанських гулянок – молодість минула. Раніше – так, усяке бувало. І пили тяжко, і «швидкість» собі дозволяли. Але організм був що треба – лазня, віничком над тобою попрацюють, плюс відчуття провини – і на гру виходиш із таким настроєм… У ті роки мене ніхто пройти не міг. А то й сам ходив уперед, забивав…

– Гайдук із вами їздив?

– Де там! Або в качалці сидів, залізо тягав, або з номера не вилазив. Я ж кажу – самітник.

– Вас послухати, він просто дух святий, а не футболіст…

– Ну чому ж? І в нього косяки бували…– Орлов поморщився.– Не в тому річ.

– А в чому?

– У цьому його погляді… Добре, це не має значення. А якщо чесно – Гайдук був одним із тих, через кого мене дискваліфікували.

– Він дав свідчення проти вас?

– Ні. Просто висловив уголос свої… е-е… припущення.– Мій співрозмовник дедалі більше розпалювався.– Зовсім необґрунтовані. Навіщо? Маєш претензії – поговоримо віч-на-віч, розв’яжемо. А він здійняв галас – і тут закрутилася вся ця історія… І ця вічна його гордовита міна – мовляв, ви, хлопці, в лайні, а я в білому костюмі… Правда, недовго він був таким – після того як потрапив в аварію, весь гонор миттю злетів, наче й не було…

Я моментально вихопив це слово з потоку його мовлення:

– Аварія? – з удаваною байдужістю запитав я.– Що за аварія?

Орлов відразу зметикував, що бовкнув зайве. Хай і не під запис. Однак ще не охололе роздратування штовхало його вперед.

– А ви хіба не в курсі?

– Плітки, не більше.

– Коротше… Якось після вечірнього тренування Гайдук раптово зірвався, сів у машину й рвонув до Києва. Причин не знаю, тренера він ні про що не повідомив, хоча вранці теж було заплановано тренування… Зрозуміло ж, що за ніч намотати в обидва кінці тисячу двісті кеме просто нереально… Ну й десь під Білою Церквою він начебто збив людину. Про подробиці навіть не питайте, нічого не знаю. Тільки сам факт. У клубі вдали, що нічого не сталося. На тренування не з’явився, начальство повідомило – дістав травму. Два тижні його не було видно. До речі, перший і єдиний випадок на моїй пам’яті – до цього він був як заговорений, жодного серйозного забиття…

Орлов замовк і пильно втупився в кухоль із рештками пива на дні. По суті, він свідомо здав недруга. Попри те що в клубі стосовно цього, певно, існували якісь домовленості. І його злість і роздратування – всього лише маска. Як казав Дон Корлеоне, помста – це страва, яку треба подавати холодною.

Тому я теж ошелешено мовчав.

Треба згортати так зване інтерв’ю – однаково він сказав усе, що хотів, решта йому вже не цікава. Упоравшись із раптовою ворожістю до цієї людини, я сухо промовив:

– Дякую, Євгене… Гадаю, вийде цікавий матеріал. Надіслати вам текст для візування?

– Та облиште ви,– відмахнувся він.– Пишіть що хочете.

І раптом усміхнувся – широко, сито й задоволено.

На цьому ми й розійшлися.

Глава 11

Думка про те, що я от-от ухоплюся за найважливішу нитку в цій справі, не полишала мене.

Орлов надав зовсім нового напрямку моїм пошукам. Британці надіслали запит на особистісні характеристики Сергія Гайдука. Для ретельного аналізу його ігрових якостей у них були блискучі професіонали – тренери й скаути. Загальні відомості про нього можна було знайти в Мережі, у тому числі на сайті «Динамо». Моє завдання – заповнити прогалини, усі ці дивні пропуски в його біографії. Для того мене й найняли.

Те, про що свідомо обмовився Орлов, ніколи не згадувалося в паперових та електронних медіа. Уболівальники й читачі спортивної преси уявлення про це не мають. Водночас я пам’ятав те, що сказав мені на прощання лікар Полегенько, і не збирався піддаватись емоціям. Перше й найголовніше – ретельно перевірити всі факти і з’ясувати обставини того, що сталося. Якщо, звісно, це не плід фантазії Орлова. Може бути й таке. Мотив простий: журналіст поквапиться опублікувати неперевірену інформацію, яка вплине на репутацію гравця. Існує ж конфлікт, у якому не останню роль відіграє звичайна заздрість. В Орлова все в минулому, а Сергій молодий і вже досяг того, про що мріє кожен футболіст: найкращий бомбардир країни, грає в топовій команді та збірній, шалено популярний, заробляє за сезон стільки, скільки Орлову не вдалося заробити за всю кар’єру. А тут – унікальний шанс поквитатися з тим, кого він вважає винуватцем своїх проблем.

Однак аварія з тяжкими наслідками – якщо, звичайно, вона мала місце – це серйозно. Це глибокий стрес, важка травма, що накладає відбиток на риси особистості. Тим більше для спортсмена, для якого стійкість психіки дуже важлива.

Дорогою додому я сушив голову над тим, що робити насамперед, і врешті зупинився на одному варіанті. Однак для того, щоб його реалізувати, довелося перевернути догори дном чи не весь будинок. У принципі, холостяцький безлад мене ніколи особливо не напружував. Час від часу – десь раз на півроку – я влаштовував генеральне прибирання: випадав із життя на день-два й до блиску вичищав усю квартиру. Але поступово все поверталося на ті ж позиції, й інколи доводилося витрачати купу часу, щоб відшукати те, що раптом стало терміново потрібним.

Вивернувши на килим усі шухляди письмового столу й перекопавши купу паперового мотлоху, я нарешті знайшов те, що шукав, у задній кишені джинсів, які мирно чекали на прання в кошику для брудної білизни. Візитку Яневського – «полковника», як я його подумки називав, хоча насправді уявлення не мав, у яких чинах і в якому саме відомстві він служив. Наше коротке знайомство, як мені здалося, давало мені право звернутися до нього ще раз.

Я не став гаяти час і просто серед учиненого власними руками розгрому набрав номер.

Відповідь – через два гудки. Красномовно перепрошуючи, я сяк-так сформулював своє прохання: уточнити обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася в Білій Церкві або її околицях тоді-то й тоді-то з автомобілем «Хонда». Ім’я водія я про всяк випадок називати не став.

«Полковник» Яневський вислухав моє белькотіння цілком прихильно, не поставив жодного уточнювального питання, витримав невелику паузу й промовив:

– Вважайте, що вам, Олексію Петровичу, пощастило. Якби ви зателефонували години через дві, то почули б, що абонент недоступний. Збираюся, знаєте, на зимову риболовлю. До речі, не хочете приєднатися?

– Я б залюбки, але робота в мене така, що можу тільки пошкодувати й відмовитися.

(Тут я лукавив. Зимова риболовля завжди видавалася мені заняттям для маніяків, і я навіть уявити не міг силу, яка могла б вигнати мене на кригу з куцим вудлищем і наметом від крижаного вітру.)

– Співчуваю,– з деякою іронією озвався «полковник». Схоже, він був у чудовому гуморі, передчуваючи поїздку.– Що стосується вашого питання. Я його зараз переадресую, і якщо люди спрацюють оперативно, відповідь ми одержимо ще сьогодні. Якщо ні – доведеться почекати два-три дні, доки я повернуся.

Я подякував йому й без особливого ентузіазму побажав вдалої риболовлі. Настрій зіпсувався: мені не терпілося докопатися до суті того, що сталось у Білій Церкві.

Фортуна, однак, усміхнулася. Не минуло й двох годин, як Яневський передзвонив і продиктував номер якогось капітана Опанасенка, що раніше працював у Білій Церкві в райвідділі, а нині у відставці. І додав:

– Йому про вас повідомили. Людина відповідальна, постарається допомогти. А з риболовлею ви дарма – погодка саме та!

Він дав відбій, і я відразу набрав відставного капітана.

Не скажу, щоб він був щасливий почути мій голос, але помалу ми все-таки домовилися щодо того, коли мені з’явитися в місті, і визначилися з місцем зустрічі.

Ярослав Опанасенко виявився пунктуальним: коли маршрутка Київ—Біла Церква підкотила до кінцевої зупинки, він уже був там. Виявився опецькуватим, міцним чоловіком із якоюсь дивною, непримітною, немов стертою зовнішністю. Трохи одутле обличчя, згаслий погляд, одяг із секонд-хенду, і той неабияк поношений. Під маскою апатії ховалася образа на весь світ, і це відчувалося навіть у його ході та жестах.

Він миттю вирахував мене в юрбі, відрекомендувався й запропонував іти за ним. Дорогою ми мовчали: точніше, мовчав він, а я просто не знав, із чого почати. Нарешті ми опинилися біля дверей невеликого кафе.

Звичайна привокзальна «наливайка» – павільйон, зібраний нашвидкуруч із сандвіч-панелей, у якому взимку холодно, а влітку нестерпна задуха. Старі пластикові меблі з логотипами пивних брендів, стійка з бутербродами підозрілого вигляду, батарея пляшок зі строкатими етикетками і, напевне, тією самою низькопробною рідиною, старезний музичний автомат – от і весь антураж.

Коли ми з Опанасенком зайшли, там уже сиділо кілька відвідувачів, явних завсідників. Вони озирнулися на звук дверей, кинули на нас байдужі погляди й повернулися до перерваних розмов.

– Лідочко, здрастуй,– звернувся Ярослав до жінки невизначеного віку за стійкою.– Мені як завжди. Будете щось замовляти? – він повернувся до мене.

– Ні, дякую. Сиджу на дієті – виразка.

– Як хочете,– буркнув він.

Трохи пізніше я зрозумів, що роздратоване бурчання й колючі погляди спідлоба – це його норма. Такий він і був, цей відставний капітан, якому, судячи з віку, ще служити б і служити.

Ми ще не встигли всістись, а господиня «наливайки» вже поставила перед ним пару пластикових стаканчиків. Судячи з кольору, в одному була горілка, у другому – розчинна кава.

Опанасенко кивнув, виклав на стіл пачку дешевих цигарок і закурив. Їдкий дим змішався з важкими запахами генделика.

– Нагадайте, хто ви і що конкретно вас цікавить,– мовив Опанасенко, випивши половину прозорої рідини зі стаканчика.

– Я журналіст… Мене цікавить дорожня пригода, яка, за моїми відомостями, могла статися з відомим спортсменом…

– Журналіст?! – урвав він мене на півслові.– А чи не скажете, чому ви, журналісти, такі продажні тварюки?

Розмова повертала кудись не туди. Я швиденько розмірковував, як поводитись із цим колишнім даїшником, який, до того ж, стрімко п’янів.

– Ну, не варто всіх підряд вважати тварюками…– примирливо промовив я.

– Отже, через одного, і ви, звичайно, не з тих? Не смішіть. Через вас, негідників, увесь цей бардак у країні. Повальна брехня, як та хвороба…

– Скажіть, Ярославе, у цьому вашому ставленні до преси – щось особисте?

Замість відповіді він тільки обурено пирхнув.

– Розповісте?

– А що розповідати? Я, капітан Ярослав Опанасенко, звичайний українець, усе свідоме життя присвятив службі. Спочатку в армії, після демобілізації пішов у міліцію. Жив сяк-так, ледве зводив кінці з кінцями, але чесно. Грошей ні в кого не брав, нікого не кришував, не користувався службовим становищем. Єдине, що дозволяв собі,– безкоштовно перекусити в забігайлівках типу оцієї. Та й то… А зверху мені постійно вбивали в голову, що це не по понятіях. Діяти треба отак і отак, щомісяця заносити в отакий-от кабінет певну суму. І все буде тіп-топ… А я грав у принциповість, поки люди навколо йшли на підвищення, переводилися в область, у Київ… І тут як сніг на голову – відомча реформа. Я зрадів: ось нарешті буде порядок, заживемо по-людськи… І раптом потрапляю під люстрацію! Це нормально?! Я, кажуть, не відповідаю новим вимогам, а мої начальнички, що розпухли від хабарів, відповідають! І привіт – двадцять років життя собаці під хвіст!

Він допив спиртне й закусив мікроскопічним ковтком кави. Знову закурив і втупився в одну точку.

– Ну а журналісти до чого? – нагадав я про себе.

– А до того,– знову пожвавився капітан.– Прочухався я після звільнення, знайшов пару журналюг, які згодилися мене вислухати, і виклав, як і що влаштоване в нашому райвідділі. Ті крила розпустили: сенсаційний матеріал, бомба, зараз-зараз… І от виходить стаття – а в ній про те, який я повний мудак і хабарник і скільки користі від люстрації для правоохоронних органів, що очистилися від подібної до мене швалі…

– До суду звернутися не пробували?

Опанасенко глянув на мене, як на інопланетянина. Виникла дивна пауза, і раптом він розреготався:

– Це ще для чого?! Щоб мене на додачу і за ґрати посадили? Ні, дорогий мій, війну програно. Іти нікуди, правду шукати ніде…

Капітан розплющив недокурок у попільничці й покликав Лідочку. Потім перевів погляд на мене:

– Тепер – що стосується вашого питання… Дійсно, була така дорожньо-транспортна пригода. Три роки тому. Хлопець років двадцяти-двадцяти двох їхав до Києва з Мелітополя на «Хонді». Судячи з гальмівного сліду, швидкісний режим був перевищений щонайменше вдвічі… Це ж одеська траса, по ній усі женуть як скажені, хоча покриття там не з найкращих… Тут принцип простий: вища швидкість – менше ям. Доводилося їздити одеською трасою? Ні? Якщо доведеться – придивіться: у населених пунктах чи не біля кожного наземного переходу висять вінки, один на одному. Не траса, а цвинтар! Ну а тут – пізня ніч, освітлення паскудне, ліхтарі через один… А в межах міста, за двісти метрів від «зебри», перебравшись через відбійник, виповзла на дорогу місцева п’яничка. Тридцять років, останні десять не просихала. Знаю навіть, куди вона поспішала: на протилежному боці в одному з приватних будинків цілодобово торгували самогоном. Ну й вирішила скоротити дорогу. Удома залишався чоловік – така ж п’янь – і однорічний хлопчик. Ну й гості – такий же контингент…

Музичний автомат зненацька хрокнув і відкашлявся. Гримнув «Конвой» Дюміна. Я здригнувся, а капітан похмуро повів далі:

– Отам вони й зустрілися – неподалік від перехрестя з Льва Толстого… Водій спробував уникнути зіткнення, ударив по гальмах, машину занесло. Ще трохи – і сам би влетів у відбійник, міг загинути. Перший удар був у бампер, жінка злетіла в повітря, як лялька, перевернулась і впала на асфальт. Смерть настала практично миттєво – важка черепно-мозкова травма, несумісна з життям… У крові в неї було стільки алкоголю, наче вона місяць узагалі не просихала…

– За кермом був Сергій Гайдук?

– Так точно.

– Алкотестер використовували?

– Так. Абсолютно чистий.

– Чому він так мчав?

– Не знаю. Він відмовився відповідати на запитання. Покинути місце події не намагався. Надав документи, погодився пройти пробу. Години через дві – ми вже закінчували документувати ДТП – під’їхав якийсь тип, чи то його агент, чи адвокат, хрін його розбере…

– Не пам’ятаєте прізвище? Черниш?

– Не пам’ятаю.

– А далі?

– Цей, який приїхав, відразу все взяв у свої руки. Кричав, віддавав розпорядження, погрожував, без кінця комусь телефонував. Увесь цей час водій просидів на узбіччі, просто на землі. Ну, шок і все таке… Я не в курсі, кому й скільки занесли вранці, але наступного дня мене викликали й наказали передати справу іншому офіцерові. Мовляв, є речі серйозніші, на фіґа ти витрачатимеш час на такі дурниці…

– І Гайдук…

– Про що мова! Заплатили і чоловікові загиблої, і моєму керівництву. Без проблем.

– А дитина? – запитав я.– У соціальні служби повідомили?

– Не моя компетенція… Мабуть, відправили в один із будинків дитини. Одним більше, одним менше – яка різниця?.. То звична справа, таке кругом. Просто ви про це нічого не знаєте, вам і живеться легше.

Тут йому принесли ще сто п’ятдесят.

– Вам не жаль цю жінку?

– А з якої речі? – капітан так здивувався, наче я бовкнув якусь несусвітню дурницю.– Можу, звісно, пом’янути її, хоч і не пам’ятаю імені. А в іншому… Я за свою службу таке бачив… Ні, хлопець, звичайно, неправий – він уже був у межах міста, порушив швидкісний режим. Але й п’яничка… Не спортсмен оцей, то далекобійник який-небудь точно б її завалив. Справа часу – хто раніше: бампер чи цироз…

Музичний автомат нарешті заткнувся. Капітан випив, ковтнув охололу каву й поклацав пальцями. Лідочка кивнула через стійку.

– Гайдук був присутній на суді? – запитав я.

– Де? – презирливо перепитав Опанасенко.– Та не було ніякого суду, ви що! І ДТП не було! А громадянка померла від гострої серцевої недостатності, що розвинулася на тлі хронічної алкогольної інтоксикації. Через тиждень справа пішла в архів.

– Ви серйозно?! – я був уражений.

– Та чого ж мені брехати? Тим більше що про зустріч із вами мене прохали серйозні люди…

Капітан знову потягся по цигарку. Я впіймав на собі його погляд: каламутний від випитого, але сповнений зневажливого глузування. У ньому читався такий виклик, що мені стало не по собі.

– Дякую, було дуже цікаво.

Я встав і простягнув руку. Замість рукостискання він кивнув і відкинувся на спинку пластикового стільця. У «наливайці» стало зовсім тихо. Тільки тепер я помітив, що завсідники розійшлись, і ми з капітаном самі. Ще тільки барменка.

Коли я вже прямував до виходу, Опанасенко раптом запитав навздогін:

– І що ви збираєтеся робити з цією інформацією?

– Я… Поки не знаю. Ще не вирішив.

Я зупинився, взявшись за липку ручку дверей.

Він раптом хрипко розсміявся:

– Ну от… А кажете – через одного. Та ви всі одним миром мазані! Спортсмен ваш мав сидіти. Недовго, але по-справжньому. А він десь гуляє, наче й не було нічого…

Що я міг заперечити? По суті, капітан мав рацію, і його життєва катастрофа тут ні до чого.

Уже на вулиці, йдучи до автовокзалу й жадібно ковтаючи сире повітря, змішане з туманом і випарами бензину, я раптом запитав себе: а, власне, хто він для мене, Сергій Гайдук?

От я риюсь у його білизні, збираю факти, які, по суті, мене не стосуються. Футболіст він, політик, співак чи актор – не має значення. Для мене він – примара. Я не знаю його по-людськи, не можу зрозуміти мотиви його вчинків, обвинуватити або виправдати. Навіть мій сусід із четвертого поверху, який щодня, повертаючись із роботи, береться за перфоратор, мені ближчий і зрозуміліший. Сергій же лишається «публічною персоною», і як журналіст я дивлюся на нього суто з погляду його спортивних якостей. Усе інше – від лукавого. Ні, я не мізантроп, люди мене завжди цікавили, але тільки ті, з якими в мене є точки перетину. І якщо я зіткнуся з якоюсь вуличною подією, моя реакція на неї буде зовсім інакшою, якщо потерпілим виявиться знайомий. В інших випадках я просто погляну і пройду повз. Саме так і з Гайдуком.

Навіть більше: те, що я довідався про нього за останні дні, подобалося мені дедалі менше. Ця інформація, точніше, володіння нею, спричиняла тяжке відчуття. Як його назвати? Мабуть, відповідальність. Я знав правду і повинен був її не приховувати. До цього мене підштовхували не тільки власна совість, але й агресивні випади напівп’яного капітана Опанасенка, по суті, цілком слушні. Але залишався ще й здоровий глузд. Голос його був негучним, але виразним. «Не поспішай!» – уперто повторював він.

Маршрутка стояла в заторі на в’їзді в Київ, коли задзвонив мій мобільний. Я поглянув на дисплей – «Номер не визначений». Останнім часом я вже звик до періодичних дзвінків таких абонентів, тому прийняв виклик. Голос виявився знайомим.

– Олексію Петровичу? Доброго дня!

– І вам також,– неохоче промовив я, ще не цілком упевнений, що правильно впізнав співрозмовника.

– Черниш турбує.

Ага… Я трохи напружився. У пам’яті, як трейлер у «Ютьюбі», прокрутилася наша остання зустріч. Аж ніяк не дружня.

– Слухаю вас,– сухо проказав я.

– Вам зручно розмовляти?

– Кінцівки на місці, попри ваші погрози. Решта теж. У принципі, зручно.

– Олексію Петровичу, я хотів би з вами зустрітися, є розмова.

– Вартуєте, мабуть, біля «Преси України»?

– Хто старе згадає… Ми з вами люди дорослі. Думаю, знайдемо спільну мову.

– Дивно. Якщо я правильно розчув минулого разу, ви начебто обіцяли, що я опинюсь на панелі. Разом з усією редакцією «Території футболу».

– Не варто перебільшувати! Ми обидва трохи… е-е… перенервували.

Не так і просто давався йому люб’язний тон. Та й моя ворожість до цієї людини нікуди не зникла, особливо після бесід із лікарем Полегеньком, із колишнім захисником «Маяка» та відставним капітаном ДАІ. Однак просто послати його куди слід і вимкнути телефон я не міг.

– Які у вас плани на сьогоднішній вечір? – вів далі Черниш.

– Маєте конкретну пропозицію?

– Зустрітись о сьомій у ресторані «Риба». Це на Володимирській.

– Я в курсі…

Довго міркувати я не став. Черниш був щільно, дуже щільно пов’язаний із Сергієм Гайдуком, а мене все ще несла інерція розслідування. Крім того, мені було цікаво, чого він зажадає від мене цього разу. Оцей єлейний тон, оця демонстративна капітуляція – очевидний тактичний хід. Я мушу вислухати Черниша й зрозуміти, у чому полягає його мета, не відкриваючи власних карт. Можливо, у розмові промайне натяк на ще одну обставину. Хтось регулярно інформує його про мої поїздки та зустрічі, а отже, пильно стежить за моєю діяльністю. Я хотів зрозуміти, хто ця людина…

Я свідомо спізнився на призначений час. Загалом я пунктуальний до занудства. Дехто навіть посміюється з цієї моєї риси. Але не варто ігнорувати різницю між тим, хто чекає, і тим, на кого чекають. Тому в ресторан я зайшов у двадцять хвилин на восьму.

Еге, контраст… Особливо між ранковою «наливайкою» і просторими залами «Риби», витриманими у фіолетових і сніжно-білих тонах. Спокійна фонова музика, м’яке освітлення, атмосфера розслабленості, підтягнутий персонал зі стриманими усмішками. Заклад – із найдорожчих. Мабуть, мені в таких ще й не траплялося бувати, хоча бачив я всяке.

Незважаючи на це, майже всі столики були зайняті. Публіка з тих, хто взагалі не дивиться на ціни в меню. Негучне побрязкування столових приборів, коректні розмови упівголоса, виблиск платинових запонок і швейцарських годинників з-під сліпучих манжет.

Симпатична дівчина – менеджерка залу – провела мене до столика, за яким сидів Черниш. Він мав солідний вигляд: чудово пошитий сірий костюм – не «Бріоні», але близько того, сорочка без краватки з вільним коміром, у руках – айфон. Уся увага на дисплей. Стіл порожній, перед агентом тільки пузатий келих із білим вином.

– Андрію Юрійовичу, перепрошую… до вас гість,– шепнула дівчина.

Черниш здригнувся, відірвався від екрана – і відразу розплився в усмішці. Під час рукостискання, яке здалося мені аж надто затягнутим, він уважно зазирав мені в очі. Погляд був холодний, як нікель рентгенівського апарата.

– Радий, радий, щиро радий бачити вас, Олексію Петровичу!

– Не скажу, що взаємно, брехати нема чого,– буркнув я, опускаючись у крісло навпроти.

У своїх джинсах і розтягнутому светрі грубої в’язки серед тутешньої публіки я мав вигляд іржавого напилка в ювелірній крамниці. Але одягатися відповідним чином я не схотів, щоб не дати зрозуміти, що надаю хоч якогось значення цій зустрічі.

– Я вже зробив замовлення. Сподіваюся, ви не проти? – Черниш знову вичавив усмішку.– Як ви ставитеся до молюсків?

Я мовчки знизав плечима.

Не дочекавшись відповіді, він кивнув офіціантові. Той підкотив до столика візок і став сервірувати. Рухи вимуштруваного хлопця були точні й акуратні. Переді мною виникла піала з ікрою, масло та свіжі булочки, салат із восьминога й чері, стейк з атлантичного лосося з овочами-гриль і широкий таріль із дюжиною устриць. Закінчивши з цим, офіціант продемонстрував пляшку білого бордо, повідомив, якого року вино й на яких ґрунтах вирощено виноград, після чого хлюпнув ковток на денце мого келиха. Почекавши, поки я продегустую, він наповнив келих на третину, залишив пляшку на спеціальній підставці біля столика і зник.

– Як вам тут? – запитав Черниш.

Я роззирнувся.

– Як на мене – надто гламурно.

– Що, вибачте?!

– Більше пасує для вечері з дамою. Атмосфера відповідна.

Він нервово пограв жовнами, вишукуючи підступ у моїх словах, і повідомив:

– Дуже пристойний заклад, між іншим. І готують тут прекрасно… Гадаю, вам сподобається.

На мене раптово накотило роздратування:

– До чого весь цей спектакль, Андрію Юрійовичу? Тим більше що ви чітко дали мені зрозуміти, як до мене ставитеся. «Старий мудило» – пам’ятаєте?

– Власне… я…– з натугою промовив Черниш.– Я, Олексію Петровичу, хотів скористатися з нагоди… і принести вибачення за той прикрий інцидент… Я помилявся. Власне, тому я й запросив вас сюди, щоб розв’язати цю проблему…

– Проблему? – здивувався я.– А де ж тут проблема? Звичайне зіткнення інтересів.

Він кивнув, ніби погоджуючись, і відразу взявся за їжу, спритно орудуючи ножем і виделкою. У паузі зробив округлий жест-запрошення:

– Що ж ви, Олексію Петровичу?

Я розламав булочку, намазав ікрою й відправив у рот. Непогано.

– За ваше здоров’я! – Черниш узявся за келих.– І за порозуміння!

Я ковтнув вина, але до їжі більше не торкався.

– Як справи в редакції? – поцікавився Черниш, жуючи, немов ми з ним були добрими друзями й регулярно збиралися за вечерею побалакати про всяку всячину.

Не дочекавшись відповіді, він повернувся до стейка. Я нудьгував, спостерігаючи за агентом, бо не мав ані найменшого бажання підігрувати. Почувався я при цьому огидно. Може, позначалась утома. У скронях гупало, потилиця нила – явно повз угору тиск.

Вік. Низька фізична активність. Дні, проведені за комп’ютером і перед телеекраном. Кулінарні витребеньки. Кілька днів на тиждень – робота в редакції. Мене влаштовувало таке життя, і я не панікував через сивину й зайву вагу. Жив, що називається, у своє холостяцьке задоволення, не відмовляючи собі в дрібних радощах. Тому історія з Гайдуком і англійцями неабияк вибила мене з колії…

Черниш, потягаючи вино, уважно вивчав мою фізіономію. Я запитав:

– Андрію Юрійовичу, то яка, власне, причина нашої зустрічі?

– Отже, вас не влаштовує моє пояснення – те, що я хотів би вибачитись і нормалізувати наші стосунки?

– Ні. У нас із вами немає ніяких стосунків.

– Припустімо. Тоді буду цілком відвертим. Я хочу зрозуміти, що викликало вашу активність стосовно Сергія Гайдука.

Мені вдалося зберегти володіння собою.

– Я журналіст, і досить досвідчений. Непогано уявляю, що відбувається в нашому футболі. Інтерв’ю із Сергієм навело мене на ідею книжки про нього, бо цей футболіст здається мені людиною неординарною і надзвичайно талановитою. Ну й мої власні амбіції: його видатні досягнення на газоні, напевне, вплинуть на популярність і наклад майбутньої книжки. Чи ж я помиляюся? Як мовиться – де прив’язаний, там і гавкаю.

Я не зміг стримати смішок, водночас подумавши, що будь-яка брехня, навіть безневинна, якщо ставка довгострокова, рано чи пізно заведе тебе в глухий кут. Цього неможливо уникнути. Факти схожі на палі, які ти вганяєш у землю, перш ніж почати будівництво. Якщо хоча б один із них – фікція, проблеми гарантовано.

Черниш уважно слухав, намагаючись оцінити, який відсоток правди в тому, що я наговорив. Нарешті він мовив:

– Усе це більше схоже на збирання компромату.

– Ну, на спецслужби мені поки що не доводилося працювати,– усміхнувся я.– У біографії кожної людини повно фактів, які її компрометують. Як, наприклад, у вашій, Андрію Юрійовичу. Питання в тому, як їх піднести.

– І на якому етапі зараз ваша робота? – останню репліку він пропустив повз вуха.

– Намагаюся уточнити, кому й скільки ви заплатили за те, щоб причиною смерті однієї досить нетверезої громадянки замість черепно-мозкової травми, несумісної з життям, було зазначено гостру серцево-судинну недостатність. З урахуванням того, що її смерть настала в результаті наїзду автомобіля, за кермом якого перебував герой майбутньої книжки.

Сподіваюсь, у ту хвилину він почувався гірше, ніж я. А моя голова буквально розколювалася.

Треба віддати належне Чернишеві – володіти собою він умів. Щоб виграти час і зібратися з думками, він підвівся й неквапливо наповнив обидва келихи. Я не доторкнувся до вина, а свій келих він осушив залпом.

– Пропоную співпрацю,– нарешті промовив він. Тон був рівний, немов ішлося про переваги бордоських вин.– Я профінансую видання вашої книжки, займуся її промоцією, візьму на себе всі організаційні проблеми. Вам залишиться тільки зустрічатися з читачами й роздавати автографи. Увесь прибуток із продажів – ваш…

– Фантастична щедрість! – захопився я.– Але мені поки що не потрібний ані видавець, ані літературний агент. А якби й був потрібний, ви мені не підходите. Ваш досвід у видавничому бізнесі дорівнює нулю.

– Добре. Варіант: я готовий заплатити за те, щоб узяти участь у роботі над текстом. На співавторство не претендую.

– Мета?

– Ми разом порозбираємо ваші матеріали. Від дечого доведеться відмовитись, зате прогалини я заповню не менш цікавими деталями Сергієвої кар’єри. Фани будуть у захваті. Усі лаври – ваші.

– Це мене не цікавить,– сказав я, дивлячись йому в очі.

Черниш підкликав офіціанта й замовив ще пляшку вина.

– Скажіть чесно, Олексію Петровичу, що вами рухає? – нарешті запитав він. У його голосі з’явилася нервова хрипкуватість, але він і далі мав спокійний вигляд.– Тільки без оцих ваших… приколів.

– Відверто?

– Авжеж…

– Нічого!

– Так не буває.

– Помиляєтесь, Андрію Юрійовичу, буває. Я всього лише займаюся тим, що мені подобається. Мені подобається футболіст Гайдук – і я вирішую написати про нього. Починаю збирати інформацію – і от уже втретє ви стаєте мені на дорозі. Ви чогось боїтесь? Не хочете, щоб ті чи інші факти стали відомими? Але це ваша проблема, а не моя.

– Ваша мета – зруйнувати кар’єру найкращого бомбардира України? Навіщо? Це що – любов до футболу?

– У жодному разі. Подивимося на речі тверезо. Не я збив жінку на одеській трасі. Факт? Беззаперечний! Не я за допомогою хабарів уник покарання. Теж правда. Не виключено, що, коли цю інформацію буде опубліковано, вашого підопічного можуть притягти до відповідальності – але тільки за те, що він дійсно скоїв. Ви ж не станете стверджувати, що я зводжу на нього наклеп! І в чому моя провина, га?

– Я погано розумію вашу позицію.

– А я й не розраховую на розуміння з вашого боку…

Черниш якийсь час мовчки розмірковував. І явно не над тим, що я тільки-но сказав. Він обдумував свою відповідь.

– Я глибоко шкодую, Олексію Петровичу, що нам не вдається досягти компромісу. Якось, знаєте, усе в нас не складається, хоча я готовий на майже будь-які поступки. Мені дуже не хотілося б радикальних заходів, але ви не залишаєте мені вибору. Вважайте, що я вас попередив.

Ага, подумав я, ось воно. Значить – війна? Це вже зовсім інша річ, не та жіноча істерика, яку він улаштував біля входу в «Пресу України». Принаймні задоволення помилуватися моєю розгубленістю я йому не створю.

– А я, у свою чергу, попереджаю вас. Усі зібрані мною матеріали – а їх уже чимало,– усі записи, у тому числі й аудіо, зберігаються в хмарі на Google.Drіve. Доступ туди відкритий іще трьом особам. Мій домашній комп’ютер чистий, тож не завдавайте собі клопоту. Якщо зі мною станеться щось… екстраординарне, усе це буде негайно опубліковано. Найгірше при цьому буде вашому підопічному.

Черниш посміхнувся:

– Ну що ви! З вами все буде гаразд. У вас же чудова дочка, Олексію Петровичу, майбутня лінгвістка, правильно?! Ви людина адекватна, цілком здатна тверезо міркувати. Не станете ж ви ризикувати єдиною дитиною заради дешевої популярності або тієї дурниці, яку ви чомусь узяли собі в голову!

Не знаю, що в цю хвилину було написано на моєму обличчі. І не беруся стверджувати, що повівся б адекватно, якби не знав, що в цьому закладі охорони не менше, ніж обслуги.

Мене вистачило тільки на те, щоб підвестися з-за столу, коротко послати співрозмовника куди слід і попрямувати до виходу.

Глава 12

Слушно сказав хтось: якщо ви ще не померли, то навіть не намагайтеся передбачити власне життя бодай на місяць уперед. Однаково все буде не так, як ви очікуєте. Тож не варто навіть і намагатися.

З віком я став уникати конфліктів. Молодість минула. Досвід і деякі навички дозволяли мені без особливих зусиль поставити на місце будь-якого нахабу, не пускаючи в хід кулаки і не дозволяючи вдатися до цього супротивникові. Але з Чернишем усе було інакше. Я відчував до нього суто фізіологічну огиду.

Чи злякала мене його погроза? Судячи з того, що я знав про його персону, за цим могло стояти будь-що. Може, блеф, а може, й цілком реальна небезпека. Зрозуміло одне: я мимоволі торкнувся якихось речей, які він вважає для себе життєво важливими. Я не оракул і уявлення не маю, про що мова, але Черниш здатний на будь-яку мерзоту.

Отож я крутився з боку на бік половину ночі, без кінця тасуючи деталі нашої розмови в «Рибі» – аж до інтонацій. Ненависть, що спалахнула в мені після того, як агент перейшов до прямих погроз, не давала мені заснути. У скронях гупало, я ніяк не міг розслабитися. Давно вже в моїй голові не було такої плутанини.

До того ж я злився на себе – з якої речі я вчепився в цю безглузду версію про книжку? Клята впертість! І ось результат – небезпека для Соні, хай навіть гіпотетична. Хоча чому гіпотетична? Що йому варто найняти двох-трьох пропитих тітушок?

Зрештою я звівся на ліктях і поглянув на годинник. П’ята. Ранок уже настав. Поспати однаково не вдасться. Я встав, одягнувся, прийняв душ і заварив міцний зелений чай. Потім увімкнув комп’ютер і став переглядати свіжі матеріали на спортивних сайтах. Але й тут відволіктися не вдалося – на футбольних ресурсах раз у раз миготіла самовдоволена фізіономія Черниша. Наближалося відкриття трансферного вікна[17], і він з готовністю роздавав коментарі праворуч і ліворуч, намагаючись привернути увагу до своїх підопічних – навіть до тих, у кого не було ані найменших шансів.

О сьомій запізніло задзвонив будильник, але я за дві секунди змусив його заткнутись і став збиратися до редакції.

На вулиці було сіро, вітряно, колючий сніжок сік обличчя. Настрій відповідав погоді. Зима офіційно вступала у свої права.

У метро було майже порожньо – як-не-як недільний ранок. Довговолосий хлопець, який сидів навпроти мене, усю дорогу був зайнятий тим, що якимись неймовірно швидкими й точними рухами збирав, розбирав і починав збирати заново кубик Рубика – цю напівзабуту нині іграшку родом із вісімдесятих. Фанів кольорового кубика називали тоді «спідкуберами», проводився навіть чемпіонат Європи зі швидкісного складання, але сьогодні, в епоху ґаджетів, усе це здавалося чистою архаїкою. До того ж хлопець дратував мене своїми різкими рухами, а засалені патли раз у раз падали йому на очі.

Я був упевнений, що опинюсь у редакції першим, однак хтось уже встиг узяти ключ в охоронця. Редакційний офіс зустрів мене тишею та півмороком. Увімкнений у дальшому куті монітор підсвічував червоним і синім гостре обличчя Русланчика, від чого воно було схоже на індіанську маску. Сидячи в навушниках, він зосереджено дивився якесь відео. Я підійшов ззаду й глянув – ну звичайно ж, якесь японське аніме.

– Доброго ранку! – голосно мовив я, плеснувши його по плечу.

Хлопець від несподіванки так здригнувся, що мало не впав зі стільця. Зірвавши з себе навушники, він ошелешено витріщився на мене.

– Ти чого, Русланчику?! – здивувався я.

– Ф-фух-х, Олексію Петровичу… Ну ви мене й налякали!

– Ну вибач, дорогенький. Я не хотів.

Русланчик уже отямився.

– До речі, а хто казав, що боржник? – усміхаючись, поцікавився він.

– Ох, зовсім з голови вилетіло… Обіцяю компенсувати в подвійному розмірі. Сьогодні ж.

Поки те та се, я сів вичитувати й редагувати написані за тиждень матеріали – свої і чужі – й поступово втягся в роботу. Поволі підтягувалися колеги, кімната наповнювалася гомоном. Останнім, як водиться, прибув шеф, і не встиг він переступити поріг, як я з льоту вловив його налаштованість. Вона визначалася гаслом: «Не маєш настрою? Зіпсуй його всім!»

– Починаймо! – оголосив шеф, з грюкотом зачиняючи за собою двері.

Ми порозсідалися за спільним столом. День, схоже, буде напружений і напружливий.

– Отже, так,– діловито почав шеф.– Учора я проаналізував план завтрашнього номера. Висновок один – рідкісне лайно! Де ексклюзив? Де драйв? До якого смітника ми скотилися, питаю я вас?!

Він повісив у повітрі драматичну паузу, обвів лютим поглядом кислі фізіономії присутніх і зупинився на Мишкові Новохатському.

– Новохатський, у середу ми затвердили до публікації два твоїх інтерв’ю із цими, як їх… лідерами молодіжної збірної…

Той боязко кивнув. Преамбула не обіцяла нічого гарного.

– Ну й усе, накрилися твої інтерв’ю!

– Як?! З якого бодуна? Обидва? – скинувся Мишко.

– Бо вчора мені зателефонував агент цих хлопців і заборонив публікувати твої матеріали.

– А на якій підставі? – не вгамовувався автор.– Ми ж відправляли візувати, все о’кей… У чому причина?

– А причиною, було мені сказано, треба поцікавитись у пана Приходька. Олексію Петровичу, маєте якісь міркування?

«Черниш! Оперативненько…» – майнуло в мене в голові, але я промовчав.

– Дійсно, Олексію Петровичу, в чому річ?! – подивився на мене вражений Новохатський.

Я зняв окуляри й ретельно протер скельця. Очі після безсонної ночі були немов запорошені. На думку нічого не спадало.

– Узагалі… Михайле, я мушу перед тобою вибачитись… але… гм… причину такої поведінки Черниша пояснити досить складно… Він… гм… очевидно, образився на мене за одну з моїх публікацій… Щось там йому… гм… не сподобалося… Мені дуже шкода, що постраждав через це ти…

– Петровичу, ти взагалі здоровий? Щось ти розкашлявся,– встряв шеф.

– Та ні, все в нормі… Спав погано, безсоння замучило…

– Так,– твердо заявив шеф.– Коли підемо на перекур, повідомиш про причини твого безсоння. А тепер – ворушимо мізками, швидко пропонуємо варіанти матеріалів, якими можна заткнути оцю діру на двох шпальтах. Не гальмувати!

Знову запала тиша. Я пробурмотів:

– Може, дамо інформацію про майбутні вибори президента Прем’єр-ліги? Щось на кшталт прев’ю…

– Не піде, Петровичу. Із Чернишем у тебе тьорки, то нам іще Прем’єр-ліги бракувало. До речі, до лютого ще понад два місяці.

– А як щодо невизначеності з тренерським штабом збірної? – запропонував хтось.

– Ну, тоді треба відразу змінювати назву журналу. «Скандал» цілком підійде. Вузько мислите, добродії! Довбаєте одне й те саме, як ворона мерзлий хрін. Давайте об’ємніше!

– А що як скласти рейтинг гравців чемпіонату: хто, наприклад, за чутками, має шанси в найближчому майбутньому перебратись у Європу,– долучився новий учасник обговорення.

– Промах!

– Чому?

– Бо це повна нісенітниця! Активніше, колеги, активніше!

– Та якого біса тут винаходити велосипед! Дамо на два розвороти добірку прикольних фото футболістів з Інстаграму,– запропонував ще один, поведений на соцмережах.– Додамо прикольні коменти…

– А потім покличемо народ на Майдан.

– Чому?

– Утопили Муму! – гаркнув шеф.– У нормальних людей роботи немає, жерти нічого, у половині клубів футболісти по три місяці зарплату не одержують, керівництво в боргах… А наші чемпіони вихваляються фотками: «Оце я, красень, кайфую під пальмою на Мальдівах. А отут дивіться, якого я лобстера хаваю, а зі мною офігенна мулатка. Заздрите, голота?»

– Ну чому ж,– ризикнув заперечити колега,– деякі й у Буковелі відпочивають…

– Патріоти, блін! Буковель що – безкоштовний?

– Гайдук, наприклад, узагалі нікуди не їздив, у Києві стирчить,– раптом пробасив Русланчик.

Я нашорошив вуха.

– Звідкіля ти взяв?! – здивувався автор ідеї щодо Інстаграму.

– Та отож, Русланчику, ти був би акуратнішим із неперевіреною інформацією,– втрутився шеф.

– Чому неперевіреною? – образився той.– У мене приятель живе в одному під’їзді з Гайдуком. Каже, що Сергій щоранку о восьмій уже на пробіжці в Голосіївському парку. Година бігу, потім з десятої – тренажерний зал і басейн.

– А приятель твій як – усю дорогу за ним біжить?! Звідки йому знати, у режимі Гайдук чи навпаки?! Хрінь усе це. Що він – особливий?

– Але ж…

– Так, годі балагану! – шефові набридла полеміка.– Розвели тут, розумієш… Хто ще має варіанти?!

– Я гадаю, ось що слід зробити,– я набрав повітря.– У нас є два «заборонені» інтерв’ю, які однаково не підуть у номер. Давайте, спираючись на них, склепаємо рейтинг найкращих молодих українських футболістів. Але не будемо обмежуватися прісною статистикою, а розповімо про кожного щось таке, маловідоме… Мишку, ти, наскільки я знаю, приятелюєш мало не з усіма гравцями молодіжної збірної. Правда?

– Типу того,– пробурмотів мій колега так, наче не був упевнений навіть у власному імені.

– Тобі й карти в руки. Хобі, музичні переваги, дозвілля, взагалі – тобі видніше. П’ятсот знаків про кожного. І відразу стане ясно, унікальні ці хлопці чи ні.

– Годиться! – припечатав шеф.– Давай за комп! Потрібна буде допомога – звертайся до заступника головреда, він як-не-як твій боржник, це всім відомо. Поїхали, поїхали, бадьоро!.. Петровичу, ходімо курити!

Поки він насолоджувався першою цигаркою, я поволі сходив по каву. Зараз шеф улаштує допит на повну, і знову доведеться викручуватись. Якось останнім часом уже й кроку не можу ступити без брехні.

Щойно я повернувся, він запитав у лоб:

– Ну й що там у вас із Чернишем?

– Хто це сказав: «Чим більше знаю про людей, тим більше мені подобаються собаки»?

– Генріх Гейне. Накопав-таки щось? – у його очах спалахнув азарт.

– У процесі.

– І, звісно, встиг засвітитися. Розвідник із тебе ніякий.

– Особливо й не претендую…

– Ти тільки не сердься. Просто все йде криво. І на конфлікт наразився, і Новохатського, бідолаху, підставив.

– Ну пристрель мене.

– Щось ти мені сьогодні зовсім не подобаєшся. Депресія?

– Не спав ні греця, голова як казан,– я знизав плечима.– Вибач, співрозмовник із мене сьогодні нікудишній…

Більшу частину робочого дня тупа неуважність сходила мені з рук. Але що менше часу лишалося до дедлайну, тобто відправлення готового й підписаного макета до друку, то частіше в редакційному офісі чулося моє ім’я. Причому з вимогливими й навіть роздратованими інтонаціями. Шеф мусив заступитися за мене: мовляв, людина нездорова, проте залишається на роботі, щоб ви, криворукі, нічого не накосячили.

Навіть у другій половині дня я все ще почувався не у своїй тарілці. Якась дивна непевність, і це було зовсім незвично, адже редакційний хаос для мене – рідна стихія. Наче всередині мене щось відбувалося, причому без мого відома, і це щось мені активно не подобалося.

Але години до четвертої я з собою розібрався. І тепер точно знав, які мої плани на завтрашній день. Фактично – і на всю решту тижня.

Зібраного матеріалу про минуле Сергія Гайдука та його шляхи до статусу найкращого нападника країни було цілком досить. Як і не дуже привабливих фактів із його біографії. Я багато – але зі слів сторонніх людей – знав про його характер і схильності. Про спортивні якості. Я вислухав найрізноманітніші думки і мав від чого відштовхнутись. Але за межами футболу він лишався для мене загадкою. Примарою, якщо хочете. Людиною без властивостей.

Я міг би плюнути на все. Знехтувати. Щось догідливо дофантазувати, щось припустити. Але мене це не влаштовувало. Надто вже схоже на договірний матч – найгірше, що тільки може бути у футболі.

Ідея була елементарна: на кілька днів стати кимось на кшталт папараці. Не заради пошуків чогось кримінального або «смаженого». Просто в надії натрапити на якусь деталь або обставину, завдяки якій мій пазл остаточно складеться. Але навіть якщо я нічого не знайду, совість моя буде чистою: зроблено все можливе.

Слово «стеження» мені подобалося ще менше, ніж порівняння з папараці. Але яку корисну інформацію я зможу добути в результаті візуального спостереження за своїм героєм на відстані? Не так уже багато: розпорядок дня, точки, які регулярно відвідує мій герой, контакти – точніше, та їх частина, яка виявиться для мене доступною. Утім, може підвернутись і щось серйозніше…

Щойно не без проблем вичитаний макет «Території футболу» пішов до друкарні, змучені колеги почали розповзатись, а шеф подався в кафешку по сусідству – ковтнути свої «антистресові сто», я перехопив Русланчика. Той, своїм звичаєм, нікуди особливо не поспішав і завжди був готовий побалакати.

Незабаром, без особливих зусиль повернувши розмову в потрібному напрямку, я вже знав точну адресу Сергія Гайдука, номер його місця на підземному паркінгу й навіть те, що двері, які ведуть у його квартиру на двадцятому поверсі, розташовані праворуч від ліфта…

Удома, ще раз перебравши в голові всі складники мого плану, я переконався, що він тільки на перший погляд простий. Через це спав я, попри втому, не дуже добре, а вранці буквально за волосся витяг себе з ліжка.

За вікном було ще темно. Я нашвидку перекусив, ковтнув кухоль міцного, як дьоготь, чаю, накремзав бутербродів із холодним м’ясом, наповнив об’ємний термос кавою, прихопив з коридора кілька старих журналів із кросвордами на передостанній шпальті – і вигнав себе на холод.

Сніжок, що випав звечора, скрипів під ногами, морозець пощипував щоки. Я поспішав і раз у раз поглядав на годинник, хоч і вийшов із запасом. Перш ніж ужитися в нову для себе роль, слід було розв’язати деякі організаційні проблеми.

Я рушав до гаражного кооперативу неподалік Байкового кладовища.

Бокс, розташований там, дістався мені від покійних батьків, а моя колишня дружина під час поділу майна ним знехтувала. Я ж позбуватися гаражу не збирався – ще б пак, там стояла моя «ластівка»! Щоправда, зазирав я туди нечасто: мої міські маршрути були однаковими, користувався метро, а стирчати в заторах – не для всіх цікаве заняття. Не кажучи вже про ціни на бензин.

Колись батько тримав там свій «Москвич», потім його змінив мій «Опель-Вектра». У найтяжчі роки я навіть намагався «бомбити» на ньому, але особливих доходів це не принесло, і я кинув цю марну справу.

Навіть приємно після тривалої перерви знову відчути себе водієм. Правда, неминучих технічних проблем я не врахував. Акумулятор геть розрядився, стартер двічі хрокнув і заткнувся, і мені довелося викочувати «ластівку» з боксу вручну.

Зрештою із цим я впорався, але що робити далі – хтозна.

На щастя, метрів за сорок у ряду замкнених гаражних воріт одні стояли навстіж. Якийсь чоловік – на вигляд десь моїх років – копирсався там у світлі переноски в тельбухах напіврозібраної «Деу».

– Доброго ранку! – гукнув його я, зупиняючись біля входу до боксу.– Моя щось не заводиться, допоможете порадою?

– А шо там у тебе?

– Та Бог її зна – не заводиться…– Я знизав плечима.– Я в цих речах не дуже…

– Воно й видно, що не дуже,– дядько презирливо оглянув мене з голови до ніг.

Ми з ним пройшли до мого боксу, і там він без церемоній заліз під капот «ластівки». Я встиг змерзнути й переминався з ноги на ногу, поглядаючи на годинник, доки діагноз не було поставлено.

– Ясно,– дядько виповз із-під капота й сплюнув на сніг,– треба «прикурити»…

– Вибачте, не вживаю…

Я розвів руками, викликавши своєю реплікою чергову посмішку на його фізіономії.

Ми разом докотили «ластівку» до його боксу, а там мій рятівник з’єднав проводами клеми мого і свого акумуляторів. І з третьої спроби «ластівка» завелася.

– Не надумай глушити в найближчі півгодини,– розпорядився дядько.– Між іншим, у тебе ще й зі стартером проблемка. Бендиксу[18], треба думати, кирдик, так що заводитися буде хріново…

Я пропустив оці незрозумілості повз вуха, гаряче потиснув його перемазану руку й поліз у салон – відігріватися. Добре, що пічка працювала. Потім, трохи згодом, увімкнув передачу, відпустив зчеплення – і «Опель» неквапливо покотив до виїзду з гаражів…

В одному мені пощастило – я примудрився уникнути ранкових заторів. Дорогою заправився, заливши повний бак, і біля будинку, де мешкав Гайдук, опинився майже тоді, коли розраховував. Припаркувавшись неподалік, я не став вимикати двигун – нехай акумулятор хоч трохи зарядиться.

Лишалося тільки чекати.

За словами Русланчика, бомбардир незмінно починав день із пробіжки – рівно о восьмій, після чого вирушав у тренажерний зал, розташований за три квартали звідси. Але мене цікавило інше: що він робитиме після цього ранкового сеансу фізичної підготовки.

О восьмій, однак, Гайдук так і не з’явився.

Може, я неправильно записав адресу або просто проґавив свій об’єкт? Хоча з того місця, де я поставив «ластівку», під’їзд будинку було видно як на долоні. Детектив з мене, звичайно, ніякий, тут і сперечатися нема про що, але серед тих, хто за цей час вийшов з будинку, Сергія точно не було.

Настрій почав псуватися. Зрештою я вилаяв себе кретином. По-перше, не слід було довіряти міфам: Русланчик інформував мене зі слів свого приятеля, а той цілком міг прибрехнути. А головне в іншому: що тепер робити? Сидіти тут, дивлячись на двадцатип’ятиповерховий новобуд, де два квадратні метри коштують стільки ж, скільки мій старезний «Опель»?

Температура за бортом «ластівки» стрімко падала, на холостому ходу пічка не могла впоратися з холодом, і я знову почав мерзнути. Додав газу – стало тепліше, але тільки-но відпустив педаль, двигун чхнув і затих. Щоб запустити його, у мене пішло хвилин п’ять.

Куражу мені це не додало: негаразди зі стартером могли стати проблемою, а то й просто поламати всі мої плани. Але й загибель від холоду або від запалення легень у ці плани не входила. Тому я тримав двигун постійно ввімкненим, то додаючи, то трохи зменшуючи оберти.

Тільки-но в машині ставало трохи тепліше, мене починало хилити в сон. Я потягся був по термос, щоб ковтнути кави, але точно в ту саму мить із воріт підземного паркінгу виринув блискучий вершково-білий «Рейндж Ровер». Біля під’їзду машина пригальмувала й плавно притерлася до бордюру. Я помилувався новісіньким позашляховиком, ковзнув поглядом по номеру – «AA0990НО», але за тонованим склом не зміг розгледіти ні водія, ні пасажирів, якщо вони там були.

І тут мене осяяло. Дев’яносто дев’ять! Я мимоволі вилаявся: це ж ігровий номер Сергія Гайдука! Давня футбольна традиція – гравці ставлять цифри, що на їхніх футболках, у номери своїх автівок. Тож Гайдук уже змінив машину, розпрощавшись зі своєю давньою «Хондою», на якій потрапив у дорожню пригоду коло південного в’їзду до Білої Церкви. І навряд чи за кермом «Рейндж Ровера» міг бути хтось, окрім нього самого.

Якщо я маю рацію і це не випадковий збіг, то про каву слід забути.

Постоявши трохи, ніби чекаючи на когось, хто мав з’явитися з під’їзду, джип раптово різко стартував. Мені пощастило – двигун «ластівки» був розігрітий, лишалося тільки ввімкнути передачу. Але я все-таки перечекав секунд десять і тільки після цього рушив за ним.

Поїздка вийшла недовгою. Промчавши близько кілометра, «Рейндж Ровер» повернув на паркінґ фітнес-центру, що недавно відкрився в цьому районі. Двері з боку водія відчинились – і всі мої сумніви остаточно розвіялись: за кермом дійсно був Сергій Гайдук. Вибравшись із машини, він обійшов її, уважно оглянув задні колеса, копнув праве, а тоді витяг із багажника спортивну сумку й попрямував до входу в будинок.

А ранкова пробіжка? Проте я одразу зметикував, у чому річ. В останні дні чергувалися мороз і відлиги, сніг змінювався дощем, і, звичайно ж, алеї в Голосіївському парку, які ніхто не чистить, укриті крижаними вибоїнами. Спортсмен-професіонал, чий головний інструмент – ноги, дарма ризикувати не стане. Простіше й надійніше намотати необхідний кілометраж на біговій доріжці в спортзалі.

Дивне відчуття виникло в мене, поки з відстані в кількадесят метрів я спостерігав за Сергієм. Чи то тому, що в останні кілька тижнів я тільки й робив, що говорив, читав і думав про нього, чи то просто невчасно розігралась уява, але я раптом побачив і відчув: оцей іще порівняно молодий чоловік – особливий. У ньому відчувалася прихована сила, у кожному русі проглядала впевненість. Ідеальна фігура: широкі плечі, вузькі стегна, легка, пружна хода. Здалеку він здавався значно вищим за свої сто вісімдесят три – мабуть, через міцну статуру. Обличчя – я встиг розгледіти його, коли Сергій повернувся в мій бік,– без тіні усмішки, зосереджене навіть зараз, коли він сам, і характерний погляд: наче не дивиться, а з величезною швидкістю зчитує й засвоює інформацію про все, що потрапляє в поле зору.

Та навколо не було нічого примітного. І коли бомбардир разом зі своєю сумкою зник у дверях фітнес-центру, я усвідомив, що мені доведеться провести найближчі півтори-дві години в тупій бездіяльності. Тому я опустив нижче спинку сидіння, завів у мобільнику будильник на годину вперед і миттю заснув, лишивши двигун працювати на холостих обертах.

Минула навіть менш ніж година, коли я здригнувся й продер очі. «Рейндж Ровер», схожий на брусок вершкового пломбіру, стояв на місці. Це мене потішило, тим більше що почувався я після сну значно бадьоріше. Я перемкнув приймач на «Радіо Рокс», додав звуку і нарешті випив кави.

А Гайдук провів у фітнес-центрі майже три години.

«Та ясний пень – побігав, попрацював на тренажерах, у басейні поплавав, душ прийняв, та й у сауну, слід гадати, не забув зазирнути,– похмуро думав я, втупившись у двері закладу, остогидлі за ці години.– А ти тут сиди, як лом на морозі…»

Ніби на знак помсти за малодушність двигун «ластівки» знову затих, і чи не чверть години я розважався тим, що, стиха лаючись, намагався його завести.

Тим часом з’явився мій «підопічний».

Цього разу поїздка виявилася тривалішою. Щоправда, довелося не стільки їхати, скільки плестися в заторах, бо маршрут у нас із Гайдуком був до центру міста. Я тримався на солідній відстані – між нами весь час були три-чотири машини. Ризику втратити його не було жодного: бомбардир вів свій джип, ретельно дотримуючись правил, і навіть якби схотів відірватися від мене, то не спромігся б: біля кожного перехрестя утворювалися величезні черги чадних машин.

Приблизно через півгодини такої їзди Сергій припаркувався на стоянці біля невеликого ресторану. Поки він був відсутній, я за його прикладом запхнув у себе два бутерброди в супроводі ще однієї чашки кави. І навідався до туалету в кафе по сусідству.

Хвилин за сорок бомбардир з’явився знов, і ми поповзли, як незабаром з’ясувалось, усе тим же маршрутом, але в протилежний бік. Коли ми дісталися до будинку, де мешкав Сергій, «Рейндж Ровер» велично скотився в підземний паркінґ, а я залишився ні з чим.

«І це всі твої плани на сьогодні?!» – обурився я. Проте опанував себе, придушив у зародку бажання кинути цю згубну витівку і залишився на місці.

Терпіння – велика чеснота, і в моєму випадку воно було винагороджене. Був початок на третю, коли білий «Рейндж Ровер» знову з’явився зі свого підземелля, перетнув проїзну частину й рушив у бік Окружної. Я заметушився – а «ластівка» застрайкувала.

Одна спроба, друга, третя, скрегіт стартера – і жодної ознаки життя. Лише із сьомої спроби мотор заревів, і я втиснув до межі педаль акселератора. Мені довелося порушити майже все, що можна було порушити в цьому районі, перш ніж попереду знову замаячила світла корма Сергієвого джипа – він саме звертав за покажчиком, стрілка якого дивилася в бік Пущі-Водиці. Я вирішив, що незабаром він іще раз поверне й поїде в напрямку центру,– аж ні: ми проминули пост дорожньої поліції та взяли курс на північ.

Київ незабаром лишився позаду. За містом Сергій набрав чималу швидкість, і я відстав від нього досить далеко. На щастя, трафік не дозволяв йому довго тримати такий швидкісний режим, і врешті мені пощастило його наздогнати.

Незабаром ми були у Вишгороді. Тут уже я не випускав «Рейндж Ровера» з поля зору, хоча він одразу ж став петляти вузькими вулицями, явно маючи якусь мету. Зрештою ми опинились у провулку, який тягся вздовж берега річки. По суті, це й провулком не назвеш – забудований був тільки лівий бік. Дніпро тут по-справжньому широкий, і навесні та влітку з вікон тутешніх будинків, певно, розгортається фантастичний краєвид.

Джип скинув швидкість, я теж пригальмував, щоб не скорочувати дистанцію й не маячити в нього в дзеркалах заднього огляду. Нарешті Сергій зупинився, почекав, поки перед ним відчиняться автоматичні ворота, і заїхав у двір, вимощений шестикутними бетонними плитами. Я проїхав повз, розвернувся метрів за сто й повернувся по паралельній провулку ґрунтівці, що пролягала ближче до ріки. Там я зупинився за купкою дерев. Із цієї позиції я добре бачив ворота й верхню частину фасаду акуратного особнячка, побудованого зі світло-жовтої цегли. Решту приховувала така ж цегляна огорожа.

«Що б це означало?» – запитав я себе.

Котедж, який ховався за огорожею, мав цілком скромний вигляд на тлі сусідніх особняків, споруджених з купецьким розмахом – із фортечними вежами, соляріями, вигадливо заламаними дахами. Більшість налічувала не менш ніж три поверхи, а неприступні стіни, які захищали їх від цікавих поглядів, були втикані битим склом і телекамерами зовнішнього стеження.

Хто міг чекати тут на Сергія? Партнер по команді, давній приятель? Який-небудь приватний фізіотерапевт? Подружка, врешті? А чом би й ні – чернечих обітниць він не давав, спортсмени теж люди…

Отак я сушив голову, втупившись у полотно автоматичних воріт і не помічаючи, як помалу густішають сутінки. Зимовий день короткий, о четвертій починає темніти. Наче за чиїмось знаком уздовж асфальтованої проїзної частини засвітилися ліхтарі. Сипав рідкий сніжок, виблискуючи сріблом на світлі. Мої ноги та спина остаточно здерев’яніли. Я допив залишки охололої кави з термоса й чи не вперше в житті пошкодував, що не палю – все-таки була б якась різноманітність. Потім беззвучно відчинив дверцята машини й вибрався назовні, щоб трохи розім’ятись.

З-за огорожі, за якою зник мій «підопічний», не долинало ні звуку, хоча за щільними шторами у вікнах світилося. З’ясувати, хто власник особнячка, не видавалося можливим, а цікавість мене розбирала попри втому. Але чи має це взагалі хоч якесь значення? Я не знав.

Я пройшовся провулком, намагаючись не випускати ворота з поля зору, і трохи зігрівся. Потім повернувся, потупцював біля «ластівки», доки знову не став мерзнути, тоді сів за кермо. Ще кілька хвилин я займався тим, що розполохував місцевих ґав скреготом свого стартера, доки двигун нарешті запрацював, а пічка почала нагрівати салон.

Близько дев’ятої – я саме дожував останній бутерброд і сумовито гриз знайдене в бардачку сухе печиво – темно-шоколадні ворота плавно відчинилися. Звідти майже безгучно виплив білий автомобіль і на хвилину зупинився – явно для того, щоб дочекатися, доки стулки воріт щільно зачиняться. І тут мені спало на думку, що пульт керування воротами – у водія, інакше він не став би затримуватись. А це могло означати тільки одне: Гайдук тут не в гостях, він має безпосередній стосунок до особнячка.

«Може, він із якоїсь причини живе на дві домівки? – прикидав я дорогою назад до Києва.– А сенс? Родини не має, тому припускаємо, що за цими його маневрами ховається якийсь таємний зв’язок. Авжеж, особняк може бути місцем для таємних побачень із подругою, а вся ця конспірація тільки заради того, щоб уникнути настирливих папараці, які полюють за знаменитостями. Не виключено також, що його кохана – якась відома персона, і Сергій, побоюючись пліток, вважає за необхідне приховувати ці стосунки… У минулому він має гіркий досвід, тому вкрай обережний…»

Ну от – іще одна таємниця мого «підопічного». Дрібна, звісно, проте я дістався й до неї. Цікаво, який вона має вигляд, ця жінка? Хотілося б хоч мигцем поглянути на неї – адже вибір чоловіка багато в чому визначається прихованими властивостями його натури…

Вечірня година пік уже минула. Тому, затримуючись тільки на «червоний», ми обидва хвилин за сорок повернулись у вихідну точку – до будинку біля Голосіївського парку. «Рейндж Ровер» пірнув в освітлене нутро паркінґу, а я прилаштувався неподалік, бо моє колишнє місце виявилося зайнятим якоюсь «Тойотою». Найімовірніше, Гайдук сьогодні більше нікуди не вибереться, але я вирішив бути послідовним і дочекатися півночі.

На початку першої я знову розбудив двигун «Опеля» – а разом із ним, боюсь, і багатьох мешканців нижніх поверхів,– після чого забрався звідти.

Протягом усього цього дня мені доводилося раз у раз боротися з раптовими нападами роздратування. Чим, власне, я займаюся з раннього ранку? Чого домагаюся? Людина живе розміреним, звичайним своїм життям. Відвідує тренажерний зал, обідає в непоганому ресторані, навідується до друзів за містом. Це нормально, повторюю: нор-маль-но! Це я, наче маніяк, мерзну, тягаюся за ним слідом, щось винюхую замість того, щоб сидіти в теплому будинку з кількома пляшками пива й ситною вечерею, приготованою з любов’ю до себе, одночасно поглядаючи на екран телевізора, де на каналі «Футбол» іде в запису якийсь другорядний матч двотижневої давнини. Нехай навіть буде чемпіонат Уругваю, не принципово…

Водночас я знав, що шосту частину роботи, яку я для себе запланував, виконано. І в цій твердолобості, яку дехто, напевне, назвав би безглуздою, було щось важливе для мене.

Хай там як, попереду чекали ще п’ять таких самих днів.

Назавтра день розпочався приблизно так само. Близько восьмої я був біля будинку Сергія Гайдука, попри те що мій «Опель» украй розкапризувався. Я витратив півгодини, щоб завести його, використавши як ніжні умовляння, так і останню лайку. Часом, упадаючи в розпач, я починав бити кулаками по керму. Допомогло, хоч як дивно,– моя «ластівка» нарешті змилувалась. Тепер не залишалося нічого іншого, як протягом усього дня палити бензин на холостому ходу.

О десять по восьмій автомобіль бомбардира залишив паркінґ і попрямував до центру. Я потягся слідом, відмахуючись від внутрішнього голосу, який нудно бубнив одне й те саме: «Навіщо тобі все це? Дай хлопцеві спокій. Ти поводишся як останній кретин!»

Що я міг цьому протиставити? Ту саму мантру, яка мені самому вже набридла. Типу: здам англійцям звіт, візьму відпустку. Зроблю косметичний ремонт у своєму барлозі, він давно цього потребує. А потім – на два тижні до Моршина або Трускавця. Попити водички, підлікувати нерви, ні про що не думати…

Гайдук тим часом подався тягати залізо. Одягнений він був точно так само, як учора: сірі спортивні штани, короткий однотонний пуховик, чорна в’язана шапочка, натягнута до брів, занадто легкі для морозної зими кросівки.

Не схоже на футбольних зірок. Ті намагаються мати якомога ефектніший вигляд, без кінця змінюють прикид, воліють помітні тони. Мій «підопічний», видно, не дуже заморочувався щодо цього.

Поки Сергій був відсутній, я збігав до найближчої крамнички по пакет вершків, щоб хоч чимось прикрасити свою самотність і чергову чашку кави з термоса, після чого знову засів у машині.

Дальші плани Гайдука не вирізнялись оригінальністю. Хіба що після тренажерного залу й ланчу в ресторані він подався до фірмового магазину «Adіdas», звідки з’явився з купою пакетів і згортків. Після чого відразу, навіть не заїжджаючи додому, рушив у Вишгород. Мені залишалося тільки їхати за ним.

Далі все розвивалося за вчорашнім сценарієм. Ті самі автоматичні ворота, що негайно зачинилися за Сергієвою машиною, та сама непроникна для поглядів огорожа, те саме виснажливе очікування в укритті за деревами.

Однак додому того дня я потрапив трохи раніше, ніж напередодні.

Близько сьомої джип Гайдука з’явився у воротах, і я встиг наздогнати його й прилаштуватися метрів за п’ятдесят позаду ще до того, як він минув з’їзд на Окружну, куди зазвичай звертав. Але якби я не бачив його задні вогні, то цілком міг би втратити контакт із «підопічним», бо той зараз їхав явно не додому.

Будь-яка зміна маршруту білого «Рейндж Ровера» бадьорила мене і змушувала зібратися. Ми з ним проїхали через усю Оболонь, а потім, відстоявши у вечірніх заторах з годину, прибули на Печерськ. Там бомбардир залишив машину на паркінґу біля якогось непоказного ресторанчика. Щойно він увійшов туди, я виявив, що по сусідству з його джипом стоїть схожий на елегантний катафалк «Брабус» зі знайомими номерами. Машина Черниша. Номер я запам’ятав ще під час нашої знаменної зустрічі біля входу в будинок «Преси України».

Отже, ділова вечеря з агентом. Я не знав, як довго вона триватиме, а стоянка тут була заборонена. Нічого не лишалося, як рушити в бік Голосіївського парку. Там я провів у марному очікуванні ще півтори години, після чого розвернувся й покотив додому. Настрій у мене був – гірше нікуди.

Наступні дві доби були схожі на дві копії, що випали з ксерокса.

Уранці Гайдук підтримував форму, потім перекушував у якому-небудь закладі – він увесь час міняв їх,– після чого мчав у Вишгород. Дорогою міг заскочити в який-небудь супермаркет преміум-класу – «Le Sіlpo» або «Мегамаркет». Заходив він туди, піднявши комір куртки й натягнувши на ніс шапочку. До того ж на обличчі в нього красувалися темні окуляри, так що впізнати футболіста було практично неможливо. Вигляд при цьому він мав кумедний, але я його розумів: це тобі не фітнес-центр і не елітний ресторанчик. У таких місцях повно народу, завжди є ризик наткнутися на неадекватного фана.

Повертався Сергій з повними пакетами й далі рухався в напрямку Вишгорода, так що я вже остаточно утвердився в думці, що там живе його кохана. Але хто вона і який має вигляд?

Обидва рази я діставався додому тільки після півночі й падав у ліжко після цілого дня, проведеного на холоді з тією самою думкою: до чого ж бездарно я гаю час. У мене була єдина розрада – рано чи пізно цей виснажливий тиждень закінчиться, угоду, яку я уклав із самим собою, буде виконано, і я нарешті зможу зітхнути з полегшенням.

Уранці я прокидався за дзвінком будильника, з труднощами спинався на ноги і, рухаючись, як зомбі, стругав бутерброди та обпікався чаєм, поки в об’ємному френч-пресі заварювалася кава для термоса. Потім шкутильгав на автостоянку біля метро, де кидав на ніч свою хвору «ластівку». Прокидатися ні світ ні зоря ставало дедалі тяжче, а морози бралися дедалі крутіші. Грудень видався малосніжним, земля лишалася майже голою, але природа категорично відмовлялася нас балувати.

Традиційну планівку в середу я, само собою, пропустив. Зателефонував шефові, повідомив, що потребую відгулу, пообіцяв пояснити причину в неділю і цим надав своїй персоні додаткового ореолу таємничості.

До Нового року залишалися якісь два тижні – зовсім трохи. Київ уже прикрасився строкатими ву- личними ярмарками, фотозонами, гірляндами, величезними золотими кулями й прапорцями, на Софійській площі встановили головну ялинку, вирішивши, що Майдан через нещодавні драматичні події для цього не дуже підходить. Їдучи, як пришитий, за білим джипом, я міг сповна намилуватися всіма цими новорічними перетвореннями – адже давно я стільки не подорожував містом, яке люблю всім серцем.

П’ятниця, однак, почалася не найкраще.

Щойно я спустив ноги з ліжка на підлогу, як кімната в мене перед очима попливла. Я вилаявся – знову тиск. Чіткий знак – ресурс вичерпано, треба обережніше. Позначалися багатоденне недосипання й нервова напруга. Найрозумніше – залишитися в ліжку й відлежатись. Усе як рукою зніме.

Я, однак, знехтував голосом здорового глузду, змусив себе підвестися й виконати остогидлий ранковий ритуал. Абсурдне «треба» переважило всі інші аргументи. Часом я просто переставав розуміти самого себе й губився в здогадках – що за сила штовхає мене вести далі цю безглузду гонитву за примарою невідомо чого…

Навіть «ластівка», немов відчувши мою рішучість, завелася з півоберту.

З огляду на досвід попередніх днів, я не поїхав на звичне місце біля будинку Гайдука. Фітнес-центр і ланч бомбардира мене теж не цікавили – надто вже все було очевидним і передбачуваним. Я рушив просто до Вишгорода – у надії, що вдасться побачити хоч кого-небудь із мешканців особняка. Зрештою, виходять же вони коли-небудь за огорожу?

Це було помилкою – я пробув на своєму посту за сто метрів від воріт до самої темряви – і без жодного результату. З хвіртки, розташованої біля воріт, за ці кілька годин ніхто не вийшов. Ба більше: того дня білий джип так і не з’явився у Вишгороді. У принципі, я міг би спокійно відіспатись і не стирчати на холоді, замість того щоб сушити голову над тим, куди подівся мій «підопічний», до якого я за ці дні став відчувати щось схоже на родинні почуття.

Початок наступного дня відповідав тій самій схемі, за винятком хіба що того, що Гайдук усе-таки трохи відхилився від рутинної послідовності дій, яку я вже знав напам’ять.

Після спортзалу він, як зазвичай, вирушив на ланч у той самий ресторанчик, де побував того дня, коли я тільки починав стежити за ним. Але цього разу на Сергія там знову чекав Андрій Черниш – про це недвозначно сповістила присутність на стоянці біля ресторану чорного «Брабуса».

Чого б така активність? Чи зусилля агента з трансферу бомбардира до якогось іншого клубу близькі до фіналу?

Я бачив не тільки машину Черниша, але і його самовпевнену фізіономію, коли він разом із Сергієм, уже прощаючись, з’явився на ґанку ресторану. Черниш підлесливо всміхався до співрозмовника, явно намагаючись у чомусь переконати Сергія. Бомбардир був стриманий, слухав агента неуважно і кивав так, немов йому кортіло швидше закінчити розмову й піти. Потім він сів у машину, навідався до кількох магазинів і вирушив у Вишгород.

Я, як повелося, їхав слідом.

У провулку біля котеджу все залишалося по-старому. Тут практично не було перехожих, лиш іноді пробігав бродячий пес та ворони перелітали з місця на місце. Мешканці прибережного кварталу якщо й з’являлися, то виключно на колесах, і траплялося це нечасто.

Щоб зайняти себе хоч чим-небудь, я покопався в телефоні, відшукав мобільну версію «Судоку» й заглибився в гру. Правила я знав, але не відразу зорієнтувався, якими клавішами слід користуватися. Нарешті розібрався, і справа пішла веселіше. На десятій спробі я мало не встановив рекорд за часом, коли телефон раптово завібрував у мене в руках, а на дисплеї виникла мордочка доньки.

Це фото мені завжди подобалося: лукаво примружені очі, загадковий зблиск із-під вій, насмішкуватий вираз, але загалом обличчя ще дитяче, трохи розгублене й беззахисне.

– Привіт, маленька! – мовив я, намагаючись, щоб голос звучав бадьоро.

– Приві-іт, татусю! – проспівала вона.

– Ти як? Давай, розповідай! – я відверто зрадів її голосу.

– Заліки складено, хвостів немає, скоро свята. Потім – іспити.

– Розумниця – вся в батька!

– Ага. Ма теж так каже…

– Щодо батька?! – здивувався я.

– Ні, щодо матері! Як твої справи?

– Нормально. Працюємо.

– За комп’ютером сидиш? Удома?

– Само собою! – відповів я, нашвидку прикинувши, як викрутитися, якщо вона зараз заявить, що перебуває десь поблизу і хоче зазирнути до мене.– Пропагую вітчизняний футбол… Своє треба любити!

– А мене?

– Що – тебе?

– Мене любиш?

– Аякже!

– Ти вже вирішив, що подарувати єдиній дочці до Нового року? – у мене відлягло від серця. Я запитав:

– І чого ж ти хочеш, Сонечко?

– Браслетик.

– Добре,– відповів я,– виконаємо…

Вона відразу заволала в трубку:

– Ні, тату, ти просто не уявляєш, що це за штучка! Не просто якесь там брязкальце… Ох, дякую, ти в мене най-найкращий!..

– Тут є один нюанс…– перебив я її.

– Ану? – насторожилася дочка.

– Мені необхідно, щоб найближчими днями ти взялася за переклад одного невеликого тексту англійською. П’ять-десять сторінок, не більше. Але переклад потрібен дуже точний і максимально доступний для носіїв мови. Щоб вони не тільки розуміли загальний зміст, але й уловлювали всі відтінки та інтонації.

– Дуже просто! – авторитетно запевнила вона.

– То я можу на тебе розраховувати?

– Яс-сно! Чи ж я тебе коли-небудь підводила?

– Не будемо заглиблюватися,– хмикнув я.

– Отож! Ну, о’кей, дорогий, наберу тебе пізніше, тут телефонують по другій лінії…

Вона відключилась, а я, дивлячись на дисплей, зі смутком переконався, що не тільки не побив рекорд у «Судоку», але й узагалі продув. Довелося починати заново.

В одній руці в мене був бутерброд, у другій – телефон. Я одночасно жував і тиснув на кнопки, розставляючи цифри в магічному квадраті, коли ворота особнячка раптом відчинились, і в провулок викотився білий джип.

«Що це ти, брате, сьогодні так рано?!» – здивувався я.

Водій, зрозуміло, не став на мене чекати – рвонув з місця.

Я кинув мобільник на сидіння й схопився за ключ запалювання… Одна спроба, друга, третя… Тупий скрегіт. Пауза. Четверта спроба, п’ята, десята – ані натяку, двигун мовчить. «Рейндж Ровер» тим часом зник за поворотом. Однак шанс наздогнати його ще лишався, тому що я знав, яким маршрутом він рухатиметься до найближчого розгалуження. Головне – щоб «ластівка» перестала клеїти дурня. Але в неї щодо цього була зовсім інша думка.

Я майже посадив акумулятор, але так нічого й не домігся. Час було безнадійно втрачено. Нестися просто зараз до будинку бомбардира не мало сенсу, бо я не зможу з’ясувати, вдома він чи все ще десь у місті: доступу в підземний паркінґ у мене немає. Найгірше те, що цей день можна вважати цілком згаяним.

Засмучений до глибини душі, я вибрався з машини. Відчинив капот, постукав по корпусу акумулятора, посмикав клеми. Знову спробував завести, але дива не сталося. Я нашкріб під деревами трохи чистого снігу й протер забруднені долоні. Те, що «Опель» потребує термінового ремонту, очевидно – але як звідси вибратися? Та й мені самому не завадило б трохи привести себе до ладу.

Якийсь час я бродив навколо машини, тасуючи в голові всі ці міркування, і мало не проґавив, як відчинилася хвіртка у світло-жовтій цегляній огорожі. Звідти перевальцем вийшов кумедний хлопчик років чотирьох у теплому комбінезоні й шапці- вушанці, схожій на танковий шоломофон. Слідом за ним висунулася невисока жінка в старомодному зимовому пальті й пуховій хустці – і відразу відвернулася, щоб щільніше причинити хвіртку. Потім вона трохи постояла, дивлячись у дальший кінець провулка і вдихаючи холодне повітря, а хлопчисько став нарізати навколо неї кола, розмахуючи пластиковою лопатою.

Це відбулося так зненацька, що я не повірив власним очам.

І тієї ж миті в мене виник неймовірний здогад. Зачинивши дверцята «Опеля», я рішуче попрямував до цієї пари. Наблизившись упритул, я пригальмував і з певною затримкою, яка мала означати подив, вигукнув:

– Ірина Андріївна?!

Жінка озирнулася.

На мене пильно глянули невеликі, світло-сірі, обведені темними колами очі. Гострий ніс із хрящуватою спинкою, високі, чітко окреслені вилиці. Сухі, щільно стиснуті губи навіть не здригнулись у відповідь. Погляд був сумний, погаслий, глибоко занурений у себе.

– Ірино Андріївно…– я знову назвав її на ім’я й по батькові, виграючи ще кілька митей, щоб придумати хоч якесь продовження.– Ви хіба мене не впізнаєте?

Обличчя жінки здригнулося, вона уважно глянула на мене, мабуть, намагаючись щось згадати, але це було нереально – ми ніколи в житті не зустрічалися.

– Мене звати Дмитро Васильович… Я чоловік Надії Михайлівни, ви ж із нею колеги – разом працювали в дитячому садку,– вів далі я свою ахінею.– Не пригадуєте?

– Вибачте, ні,– нарешті промовила вона.

Нічого дивного. Зате тепер я знав найголовніше: ця жінка дійсно була матір’ю Сергія Гайдука.

– Але як так? Ми ж із вами не раз бачились, я допомагав у садку з ремонтом…

– Мені дуже шкода, але…

Вона промовила це зі щирим жалем, однак прудкий хлопчисько не дав їй закінчити фразу. На нього перестали звертати увагу, і миритися з цим він не збирався.

– Бабусь, ну коли-и-и взе ми підемо до ї-ї-їцьки?! – Він енергійно потяг жінку за рукав.– Скіки нам сє тут стийцяти?

Мені залишалося тільки зникнути.

– Що ж, перепрошую.– Я розвів руками, кивнув і покрокував у той бік, де провулок повертав праворуч. Проминув сиротливу «ластівку» за деревами, ще кілька особняків, але доти, доки не повернув за ріг, відчував між лопаток пильний погляд жінки, яка все ще намагалася зрозуміти, хто я і звідки її знаю.

Опинившись поза полем її зору, я зупинився, віддихався й підбив підсумки.

Отже, Сергій щодня відвідує не подружку, не якихось міфічних друзів, а власну матір. Яку привіз із Марганця й оселив у цьому симпатичному котеджі під Києвом. Але що це за малий? Ірину Андріївну він кличе бабусею, отже, він її онук. Однак у Сергія немає ні сестер, ні братів. То він… Чи є ще якісь варіанти? Ні, виключено,– це його син!

Тут я збився.

Чому Сергій приховує цей факт, і то дуже ретельно? Малого доглядає бабуся, а це означає, що з матір’ю дитини Гайдук, найімовірніше, не підтримує ніяких стосунків. Хто вона? А сам він? Вирішив приєднатися до пулу знаменитих футбольних батьків-одинаків – на чолі з Роналду та Неймаром? Компанія непогана, але чим пояснити таку секретність?

Хотів я того чи ні, але переді мною був ще один важкий для пояснення факт, і що з ним робити – я гадки не мав…

Простоявши хвилин десять за рогом, я дочекався, доки ці двоє відійдуть на солідну відстань, і з оглядкою повернувся до машини. Я був так поглинутий своїм відкриттям, що за інерцією впав на водійське місце й повернув ключ у замку запалювання. І клянуся вам – навіть не здивувався з того, що двигун завівся з першої спроби.

І це позбавило мене купи проблем.

Дорогою назад я повз зі швидкістю близько шістдесяти – ні більше, ні менше, водночас намагаючись зрозуміти, як діяти далі. Продовжувати спостереження, вигадати щось нове чи просто сісти й набазграти звіт для британців?

Відповіді я так і не знайшов. Зате несподіваний вільний час використав на повну. Навідався до знайомої автомайстерні, і через якісь дві години мій «Опель» став заводитися з півоберту й поводитися набагато лояльніше. Щоб остаточно позбутися примх «ластівки», я попрохав механіків провести повний техогляд із заміною мастила, фільтрів і ще казна-чого, розібратися в чому мені, схоже, так і не судилося до кінця днів.

Після цього я відігнав машину на стоянку, а собі дозволив розслабитися: зазирнув до крихітного пабу в підвальчику сусіднього будинку.

Я вважав, що обмежусь одним келихом, а потім раніше піду спати, але пиво виявилося смачним, а на величезній «плазмі», що висіла ліворуч від стійки, йшов якийсь матч чемпіонату Іспанії. Не дербі, але досить цікаво, і один келих прохолодного «Кромбахера» перетворився на чотири, тим більше що грінки з часником і сиром тут готували чудово.

Словом, вибрався я звідти тільки після закінчення матчу. На годиннику був початок на дванадцяту.

Глава 13

Чесно зізнаюсь: я почувався майже щасливим незважаючи на те, що мої детективні ігри, по суті, нічого не дали. Принаймні сьогодні я спатиму сном дитини.

Із задоволенням вдихаючи морозне повітря, я поволі рушив до свого під’їзду. Зараз – гарячий душ і відразу в ліжко.

Я вже смакував цей момент, коли мене раптово засліпив спалах ксенонових фар. Потім фари згасли й відразу спалахнули ще тричі. Мимоволі прикривши очі рукавицею, я глянув на джерело світла – біля під’їзду стояв білий «Рейндж Ровер» із двома дев’ятками на номерному знаку. І чекав він, судячи з усього, на мене.

Зізнаюсь, у першу мить я розгубився. Але що мені залишалося? Я просто пішов до машини й потягнув ручку правих передніх дверей.

За кермом дійсно був Сергій Гайдук.

– Добрий вечір, Олексію Петровичу,– у його рівному голосі не було ні цікавості, ні роздратування – взагалі нічого.– Я хочу з вами поговорити. Якщо не заперечуєте, проїдьмося трохи…

Я кивнув, сів біля водія, і машина рушила.

Досить довго ми їхали в цілковитій мовчанці, і в міру того, як віддалялися від мого будинку, мені ставало дедалі цікавіше, що ж усе це означає. Куди ми їдемо? Про причину його пізнього візиту я загалом здогадувався.

Вулиці вже були майже порожні, а оскільки Сергій і далі не вимовляв ані слова, я просто дивився навсібіч, подумки фіксуючи маршрут. Джип рухався плавно й майже безшумно, ми їхали до центру Києва. У ці хвилини мене найбільше цікавило, з чого він почне.

Нарешті Гайдук припаркувався на вузькій вуличці, що веде до Майдану, біля невеликого бару, який усе ще був відкритий. Заглушив двигун, відстебнув ремінь безпеки, і я зрозумів, що ми прибули до мети.

У барі не було ані душі, але на звук наших кроків із дверей за стійкою миттєво з’явилася молоденька офіціантка. Ми влаштувалися за столиком у далекому кутку на затишних шкіряних диванчиках, уперше опинившись віч-на-віч. Сергій замовив якийсь квітковий чай з медом, а мені потрібне було щось міцніше – щоб позбутися пивної розслабленості й зібратися. Тому я попрохав подвійну порцію «Jameson» з льодом. Мій співрозмовник на це ніяк не відреагував – далі відмовчувався.

Офіціантка принесла замовлене й тихенько зникла. Сергій потягся до фаянсового чайничка, наповнив чашку, коротко ковтнув і мовив:

– Мені давно хотілося поговорити з вами, Олексію Петровичу. Віч-на-віч.

Я усміхнувся й відповів:

– І мені теж, Сергію…

У принципі, він за віком міг бути мені сином, але я не хотів переходити на «ти», щоб зберігати дистанцію.

Він кивнув.

– Я в курсі, що ви збираєте про мене інформацію. І стежите за мною. Щодня – принаймні в останні п’ять днів. Багато довідалися?

– Цілком досить,– не без виклику відповів я, поглянувши йому просто в очі.

– Досить для чого?

– Для того, що мені потрібне.

– Вам не здається, що це підло?

– У жодному разі. Я не перейшов меж дозволеного. Не конфліктую з журналістською етикою. Можливо, те, чим я займаюся, комусь може здатися негідним, але ви, Сергію, людина популярна і мусите бути готові до подібних речей. Не я, то інший або інші.

– Чого ви домагаєтесь?

– Це Черниш порадив вам поговорити зі мною? – не стримався я, згадавши нещодавні зустрічі бомбардира з агентом.– У нас із ним спілкування, м’яко кажучи, не склалося…

– Черниш ні до чого! Це моє рішення. Те, чим ви займаєтеся, турбує мене, як турбувало б будь-яку іншу людину. Ви втручаєтесь у моє особисте життя. Вам би це сподобалося?

– Думаю, ні.

– І яка мета?

– Хіба Черниш не згадував про те, що я працюю над книжкою?

– Згадував. Але я в це не вірю. Чому ви жодного разу не спробували зустрітися зі мною?

– Цікаво, як? Ви не дуже раді нашому брату. Якби я звернувся до вас, Сергію, про це відразу стало б відомо Чернишеві, а він не підпустив би мене до вас навіть на гарматний постріл. Що ж до книжки… Чому б і ні? У вас маса шанувальників, ви молода зірка, навколо вас ореол постійної недомовленості, якщо не таємниці. Інформації практично немає, публікації можна перелічити на пальцях. Люди хочуть знати, у чому річ. Невелика книжка, написана коректно й з повагою, зовсім не зашкодила б вашій кар’єрі.

Він мовчав до болю довго. Попивав чай і, мабуть, намагався зрозуміти, чи я брешу. Погляд його ковзав по моїй руці, що тримала склянку з віскі, оцінював розслаблену позу і нарешті зупинився на моїй фізіономії – цілком безтурботній, як мені здавалося в ту хвилину.

– Добре,– раптом промовив він, відставляючи чашку.– Буду з вами відвертим. Однак сподіваюсь і на вашу порядність.

Я розвів руками – мовляв, інакше й бути не може.

– Я здогадуюся, що ви вже ґрунтовно попрацювали…– з деякою ворожістю повів далі він.– Я телефонував В’ячеславу Івановичу… вже після того, як бачив вас разом після матчу в Києві.

– А…– відгукнувся я.– Чудова людина. В усьому.

– Не заперечую… І ви досить багато знаєте про мене. У тому числі й такі речі, які характеризують мене не з найкращого боку. Це мене не надто непокоїть. Але є й дещо інше. Сьогодні ви зіткнулися з моєю матір’ю і спробували зав’язати з нею розмову, видаючи себе за іншу людину. Коли вона розповіла мені про це та описала «давнього знайомого», якого так і не змогла впізнати, я відразу зрозумів, про кого йдеться…– Він мовив усе це зовсім спокійно, без тиску, але мені довелося докласти серйозних зусиль, щоб не показати, наскільки мені ніяково.– Ви, мабуть, звернули увагу на її хворобливий вигляд… У неї рак шлунка, неоперабельний. Жити їй залишилося недовго – півроку, максимум рік. Якщо до неї дійдуть плітки й пересуди про моє минуле, будь-який негатив,– це просто вб’є її. Набагато раніше, ніж пухлина і ті препарати, які вона тепер приймає.

– Співчуваю,– пробурмотів я.– Якби я знав…

Він знову перервав мене на півслові.

– Саме тому в мене до вас, Олексію Петровичу, пропозиція…

У мене промайнуло в голові: зараз він запропонує мені гроші. Причому, на відміну від агента, назве конкретну суму, і вона виявиться дуже серйозною. Однак Сергій так само спокійно вів далі:

– Мені чомусь здається, що у вас назбиралося багато питань. Я нізащо не став би відповідати на них за інших обставин. Нікому. Але зараз ніяких диктофонів не буде – тільки ви і я. Кажіть, що саме вас цікавить. Я відповім – абсолютно щиро. І будьте впевнені – тільки чисту правду. А потім ви самі вирішите, як учинити із цією інформа- цією…

Я мовчки кивнув.

– А ви, зі свого боку, теж цілком чесно скажете, для чого збираєте відомості про мене, тому що в історію з книжкою я ні на секунду не вірю.

– Чому?

– Бо книжки пишуть тільки про великих майстрів. Про тих, хто ввійшов в історію футболу. Іншими цікавляться таблоїди.

Уперше за цей час – а може, і взагалі вперше – я побачив його скупу усмішку. Куточком твердо стиснутих губ.

– Але за кордоном…

– Авжеж.– Він скривився.– Але не такими методами, не з чорного ходу, як ви, Олексію Петровичу. Що, коли я хочу поховати своє минуле, позбутися його? Я не дуже добре вас знаю, ми з вами зустрічалися всього раз – коли ви брали в мене інтерв’ю. У мене залишилося непогане враження, про вас добре відгукуються журналісти. Тому й прошу вас тільки про одну річ: усе, що вам уже відоме, і все, що ви почуєте від мене зараз, не підлягає публікації, поки жива моя мати. Будьте певні, чекати недовго… Ну що, влаштовує вас така угода?

– Безумовно, Сергію.

– Тоді відповідайте: навіщо вам це?

Відповів я не відразу. Ґленн Бейлі наполягав на повній конфіденційності моєї місії. У разі порушення угоди я міг назавжди втратити можливість побувати в Англії. Але, взагалі кажучи, найближчим часом я туди й не збирався… З іншого боку, я міг з ходу вигадати кілька відносно правдоподібних версій. Але брехати зовсім не хотілося. Не такою людиною був Сергій Гайдук, щоб вішати йому локшину на вуха. Тому я просто сказав:

– Мене найняли.

– Хто?

– Скаути «Манчестер Юнайтед». У клубі цікавляться вами, хочуть бачити в основному складі. Але для цього, вважають вони, їм слід знати про вас абсолютно все.

Я очікував хоч мінімального вияву почуттів: легкого подиву, жвавого блиску в очах, прихованої усмішки. Це ж клуб, про який він марив ще в ранній юності! Нічого подібного. Сергієве обличчя залишалося цілком непроникним.

– Що ж, будемо сподіватися, що це правда. Тепер ставте питання.

Знову зависло тяжке мовчання. Я вагався, не знаючи, з чого почати. Не був готовий до цієї зустрічі й до щирої розмови, а питань у мене було більш ніж досить. Я одним ковтком покінчив з віскі й промовив:

– Хлопчик… З Іриною Андріївною був… Він ваш?

Тепер паузу тримав Гайдук. Шукав точну відповідь, боровся з роздратуванням через мою нетактовність або просто вагався, вже знаючи причину мого інтересу до його приватного життя.

– Мій.

Я усвідомлював, що грубо порушую його особистий простір. І що наступне питання ще гірше. Але все-таки поставив його:

– Хто його мати?

Знову цілковита відсутність емоцій. Сергій допив охололий чай і ще раз наповнив чашку. Схрестив руки на грудях, наче намагався відсторонитися від мене. Глибоко зітхнув.

– Я гадаю, вам уже відома подія на дорозі?

– Так. Я знаю цю історію…

– Мені дуже шкода… Саме в той час у матері виявили пухлину – у Марганці, у районній лікарні. Вона не повірила й поїхала до Києва, нікому не сказавши ні слова. І тільки коли в Києві підтвердили діагноз, зателефонувала мені й про все розповіла… Я тоді грав у Мелітополі, в «Маяку». Чесно кажучи, не пригадаю іншого випадку, щоб я так панікував, як після цього дзвінка. Стрибнув у машину й помчав до неї. Це був нервовий зрив – усю дорогу я вів «Хонду» буквально на автопілоті. До Києва залишалося менш ніж сто кілометрів, коли ця жінка раптово з’явилася на дорозі прямо переді мною. Вона виринула з темряви метрів за двадцять від мого капота, і я нічого не встиг зробити… Жінка загинула миттєво, а я залишився на місці… Я був готовий відповісти за все, що сталося…

– Це я теж знаю,– сказав я.

– Потім… потім я ні на мить не міг позбутися думок про те, що накоїв… Просто розпадався на частини, не знав, що робити. Але мені сказали: тренуйся, грай, у цьому твоє покликання. Те, що сталося,– сліпа випадковість, не твоя провина. Усе вирішили за мене, і я чесно намагався жити по-старому. Черниш дуже допоміг мені, зробив усе, щоб маму обстежили в найкращих клініках: спочатку в Німеччині, потім в Ізраїлі… але скрізь фахівці сказали те саме: четверта стадія, діагноз поставлено надто пізно. Я вже став миритися з думкою, що от-от утрачу її… Вам не зрозуміти, як це – виходити на поле в такому стані. Мотивації ніякої. Я хотів одного – бути поруч із нею щохвилини. Плюнути на все й просто залишитися з нею! – Сергій трохи підвищив голос, але відразу ж опанував себе й півголосом, нахилившись трохи ближче до мене, проказав: – І саме в цей час від інфаркту помер батько… Ні, ми з ним не були близькі. У нас були далеко не найкращі стосунки. У всякому разі, не ті, яких я прагнув. Я хотів, щоб він бачив кожну мою гру, щоб пишався мною, щоб нарешті зрозумів, що для мене означає футбол… Нічого цього не було. Він ніколи не скаржився на серце, почувався цілком здоровим, а тут його буквально в одну мить не стало… Лікарі швидкої нічого не встигли зробити. Мама була з ним до останньої секунди. Уявляєте, що їй довелося пережити? А я почувався винним у всьому: і в маминій хворобі, і в загибелі цієї жінки, і в смерті батька. Мене ні на мить не залишало відчуття провини…

Обличчя його спалахнуло, він випростався. Я розумів, як складно йому говорити про це зі мною, зовсім сторонньою людиною, тим, хто безцеремонно вліз у його життя і змусив заново пережити те, що завдавало йому такого болю. І водночас віддавав належне його мужності.

Сергій спокійно, трохи втомлено вів далі:

– Одного разу мені наснився дивний сон: я граю у футбол, веду м’яч до протилежних воріт, але на стадіоні порожньо – ані команд на полі, ані вболівальників на трибунах. Відчуття таке, наче я граю сам із собою. І чомусь знемога, мучить задишка. Ледь змушую себе рухатися. Нарешті зупиняюся, дивлюся праворуч – і бачу біля краю поля батька. Він дивиться на мене й дуже чітко каже: «Дитина плаче. Без матері дитина плаче»… Я прокинувся й подумав: це знак, що скоро помре мама і мені буде страшенно погано. Але помізкувавши, я раптом збагнув: жінка, яку я збив, це про неї! У неї ж син, зовсім малесенький. Хтось сказав мені про це, але так, мимохідь, між іншим… І ніхто не звернув на це уваги.

Тоді я сам поїхав до Білої Церкви. Думав познайомитися з її чоловіком, допомогти грішми. Та що там допомогти – я був готовий віддати все, що в мене було. Прийшов за адресою, яку дали, піднявся, подзвонив. А там помийна яма – бруд, сморід, холод, сидить п’яний у дим мужик із такими ж п’яницями. Сидять, квасять, нічого не розуміють. Дитя в сусідній кімнатці з якоюсь теж піддатою дівкою, навіть не плаче вже – тільки повискує… Немите, худе, голодне…

Що далі? Варіантів у мене не було: я зв’язався з Чернишем і попрохав допомогти. Він мене довго відмовляв, переконував, що я чиню велику дурницю. Але врешті поступився й усе організував так, як я його й просив. Не знаю й не хочу знати, як йому все вдалося. Пияка того позбавили батьківських прав, дитину поклали в лікарню, обстежили, підлікували… І я став батьком Богдана. Цілком законним: у свідоцтві про його народження в графі «батько» стоїть моє повне ім’я. Може, це й не цілком законно, формальної процедури всиновлення не було, але він мій – і цим усе сказано.

Для мене це було неймовірно важливо! Я привіз хлопчика до матері і сказав, що це її онук, мій син. Що від мене завагітніла одна київська дівчина, відмовилася робити аборт і народила хлопчика. Спочатку приховувала це, а потім почала мене шантажувати, і я заплатив їй і за мовчанку, і за дитину. Вона підписала всі папери, відмовилася від сина, і тепер мені належить його виховувати. І ще я сказав матері, що без неї мені не обійтися хоча б доти, доки малий не піде в школу… Так, я брехав! І досі не знаю, чи повірила вона мені. Але тепер у нас була справжня родина. І вже місяців через два я зрозумів, що знайшов єдино правильний шлях: хвороба принаймні тимчасово відступила, мама ожила, прив’язалася до хлопчика, а в Богдана нарешті з’явилася по-справжньому близька людина, що оточила його турботою й ласкою. Я бачив, як відбувалася в ній ця зміна: вона вирішила жити заради онука, перестала тужити за батьком і день у день чекати на власну смерть.

Тоді я купив цей будиночок у Вишгороді й перевіз їх обох сюди. Сховав від усіх, найняв жінку допомагати по господарству, вона приходить через день… Практично ніхто не знає про це…– Сергій розсіяно пограв чайною ложечкою, зчепив пальці в замок.– Коли на черговому обстеженні лікарі зафіксували поліпшення в її стані, то назвали це дивом. Завдяки цьому диву вона прожила три з половиною роки… Але рак повернувся, виникли метастази, і мене попередили, що хвороба може стрімко прогресувати. Мати про це не знає – і, сподіваюся, не дізнається…

Він замовк. Мовчав і я – що б я не сказав, усе це пролунало б фальшиво й нікчемно. Зненацька Сергій знову гаряче заговорив:

– Колись я мріяв подарувати своїм батькам нове життя – заможне і спокійне. Але все обернулось інакше: спочатку відійшов батько, тепер хвороба забирає в мене матір. Я лишуся сам, хоч уже звик до цієї думки. У мене є тільки одне – футбол. Хтось грає в нього, щоб насолоджуватися грішми й привілеями, які він дає. Хтось прагне заробити грошей, щоб прожити решту життя собі на втіху. А я живу тільки сьогоднішнім тренуванням і завтрашнім матчем, відновленням післязавтра й наступним тренуванням… Я панічно боюся завершення кар’єри. Не уявляю себе в якомусь іншому вимірі. Не уявляю себе за межами поля…

– У тебе є син,– спробував заперечити я, мимоволі переходячи на «ти».– Тож ти вже не самотній.

– Це правда,– він сумно посміхнувся.– Але ж Богдан іще зовсім малий, і доки він підросте й уперше ступить на футбольний газон, мине так багато часу…

Віртуозний футболіст, бомбардир Божою ласкою – він був і справді самотній, але не зламаний. Він не змарнував свого шансу, і гра стала сенсом життя, наповнила його всупереч усьому. І все це далося йому неймовірними зусиллями й тяжкою повсякденною працею. Я вірив йому, вірив кожному слову, розуміючи, що в ньому немає ні краплі лукавства або награності. Що він чесний у всьому – і насамперед у справі, якій присвятив життя… Я витратив багато часу, ганяючись за цим одержимим, намагаючись розкрити його таємницю, і ось він переді мною, готовий відверто відповісти на будь-яке запитання,– а я просто не знаю, про що його питати…

Я потягся до спорожнілої склянки, де на дні залишилося тільки трохи вологи від розталих кубиків льоду, і раптом відчув, що смертельно втомився. Що мені осточортіло винюхувати, зіставляти, будувати версії. Я пропустив крізь себе майже все його життя, і, мабуть, міг би тепер передбачити, як він поведеться в тій чи іншій ситуації. Але знав я й найголовніше: він твердий і чистий, як кремінь, з живою й вразливою душею, справжній спортсмен, неймовірно талановитий.

Цього було цілком досить.

Наші погляди зустрілись, і перед тим, як попрощатись, я поставив йому одне-єдине питання:

– Ти б хотів грати в «Манчестер Юнайтед»?

– Так,– відповів він майже миттєво.– Думаю, це було б просто чудово!

* * *

Мені довелося витратити купу зусиль, щоб умовити Софію перекласти англійською нарешті дописаний звіт іще до Нового року. Аргумент у неї був один, проте залізний – немає часу. Але тут коса найшла на камінь: я вбив собі в голову, що вона так чи інакше повинна докласти рук до цієї роботи. Зрештою, гонорар, якщо він коли-небудь упаде на мене з британських небес, я розраховував витратити на неї.

З мого боку аргументом стали гроші: я пообіцяв дівці сотню доларів за якісно виконану роботу. Цілком гідна оплата для перекладача-початківця.

На остаточну версію звіту в мене пішло два дні – з ранку до пізньої ночі. Я набирав, аналізував написане, викидав цілі шматки, міняв місцями фрази й цілі фрагменти, без кінця повертався до початку й ретельно зважував кожне слово. У результаті вийшло всього три з половиною сторінки – але це були безсумнівні факти й дуже стримані оцінки. Про подію на дорозі під Білою Церквою я, зрозуміло, змовчав.

Зі своєю частиною роботи Соня впоралася набагато швидше – усього за чотири години.

Редакція «Території футболу» влаштувала собі різдвяні канікули – аж десять днів. Слід тверезо оцінювати факти – увесь цей час країна буде зайнята значно приємнішими справами, ніж спогади про минулий футбольний сезон. Шеф, прихопивши дружину, рушив у Карпати, одержавши від мене єдину настанову: у жодному разі не ставати в нетверезому вигляді на лижі.

Відправивши e-maіl зі звітом на адресу Ґленна Бейлі, я нарешті зміг роззирнутися довкола – і раптом усвідомив, що, цілком імовірно, Новий рік мені доведеться зустрічати на самоті. Мене це не злякало, але й особливого піднесення я теж не відчув. За давніх часів компанія для святкувань знаходилась якось сама собою.

Проте я взявся до справи. Приготував фаршировані печериці, засолив солідний шмат сьомги за власним рецептом, нарубав миску традиційного олів’є. А ввечері тридцятого грудня у двері зненацька подзвонили. На порозі стояла Софія.

– Тату, нема коли пояснювати,– поспішно проторохтіла вона,– на мене чекають унизу, львівський поїзд за годину. Ти тільки уяви: Олег Яневський подарував мені цуценя мопса! Він нереально класний, страшенно прикольний! Я назвала його Майкл… Але тут така справа: я ж на тиждень їду, а мама навідріз відмовилася доглядати його. А ти ж, я сподіваюся, не відмовишся дати притулок бідолашній тварині?

Тільки після цього я здогадався подивитися під ноги. Між Сониними угами сумирно сиділо і дивилося на мене вгодоване цуценя з чорною мордочкою й витрішкуватими очима. Я й слова мовити не встиг, як моя дочка вигукнула:

– Тату, я в тобі ні хвилини не сумнівалася! Ви з ним однозначно потоваришуєте! Дякую тобі, ти в мене найкращий!

Вона сунула мені в руку кінець повідка, звучно цьомнула в щоку й помчала вниз сходами.

Так що Новий рік я зустрічав не один, а в товаристві Майкла.

Він виявився хлопцем дружнім і кмітливим. Та й нудьгувати не давав – регулярно залишав калюжі то тут, то там і вів нескінченну війну з моїми хатніми капцями. А коли я вирішував його виховувати, замість того щоб усвідомити й засоромитись, починав облизувати мене від голови до ніг. Тут і кам’яне серце розтане.

Перші два дні нового року я провів, як і більшість співвітчизників, у стані ситої прострації біля телевізора. Утім, мені це швидко набридло, і я вирішив хоч трохи розвіятися. Поїхав у центр – у той самий паб, де час від часу зустрічався з фанатами «Манчестер Юнайтед». Привід був – британці, на відміну від нас, радують співгромадян добрим футболом навіть на Новий рік – у них серія з кількох турів поспіль, без перерви, коли команди не мають права на відпочинок, а матчі йдуть один за одним. Я розраховував подивитися гру улюбленої команди, випити пивця й покритикувати улюбленців.

Цього разу тут товклися всього лише двоє чи троє знайомих. Ми завчасно зайняли столик прямо навпроти великого екрана, і хоча «МЮ» знову зіграв мляво, на мій настрій це анітрохи не вплинуло.

Щойно я взявся за другий келих, вимогливо задзвонив мобільний. Я машинально, навіть не поглянувши на дисплей, прийняв виклик і сунув свою «Нокію» до вуха, притиснувши її плечем.

– Доброго дня, Олексію Петровичу! – почувся з динаміка жіночий голос.

– І вам…

– Мене звати Олена, я співробітниця служби клієнтської підтримки «Вашого банку».

– А навіщо мене підтримувати? – віджартувався я.– Я ще цілком надійно стою на ногах.

– Олексію Петровичу, на ваш рахунок надійшов переказ у розмірі восьми тисяч фунтів стерлінгів…

Далі я не став слухати.

Точно в цю мить «Червоні дияволи» пропустили найбезглуздіший гол, який тільки можна уявити. У пабі зчинився галас – фани енергійно виявляли обурення. А в мене на обличчі блукала дивна усмішка. І річ була не у фунтах – я ж бо знав, що цей переказ означає насправді.

Коли народ угамувався і знову втупився в екран, я підвівся, підняв келих і, дочекавшись паузи в скоромовці коментатора, виголосив привселюдно:

– За Сергія Гайдука! Нехай тобі пощастить, друже!

І цим, слід гадати, остаточно переконав усіх, хто сьогодні зібрався в цьому затишному місці, що пиво – не такий уже безневинний напій…

Про АВТОРА

Кирило Круторогов (1990) – відомий український футбольний коментатор і журналіст. Навчався у Харківському національному університеті имені В. Н. Каразіна. У 2009 році брав участь у конкурсі коментаторів, організованому Прем’єр-лігою України, прокоментував декілька матчів на Першому національному каналі, після чого отримав запрошення від телеканалу «Футбол» і переїхав до Києва. Відтоді прокоментував понад тисячу матчів на каналах «Футбол-1», «Футбол-2» і ТРК «Україна», більшість із яких – у прямому ефірі. В 2016 році був у числі номінантів на премію «Телетріумф» у категорії «Кращий спортивний коментатор України». Від 2012 року регулярно публікує статті про футбол у газеті «Сегодня».

Роман «#Бомбардир» – дебют Кирила в літературі, та автор сповнений нових ідей і творчих планів. Футбольну тематику обрано не випадково, адже це те, чим Кирило Круторогов живе протягом багатьох років.

1

Святошинсько-Броварська лінія Київського метрополітену.

2

Відвідав усі виїзні матчі своєї команди (жарг.).

3

Ліверпуль розташований в англійському графстві Мерсисайд.

4

Клубний шарф (жарг.).

5

Нині – Київський національний університет будівництва й архітектури (КНУБА).

6

Заборонений прийом відбору м’яча: двоє гравців водночас із різних боків штовхають гравця суперників, який володіє м’ячем.

7

Розрив хрестоподібних зв’язок колінного суглоба. Одна з найчастіших і найбільш небезпечних травм у футболі.

8

Football Against Racism in Europe (FARE) – мережа, яка бореться проти расизму та ксенофобії в європейському футболі.

9

Товариські матчі (жарг.).

10

Київський спорткомплекс, призначений для тренувань і перегонів на автомобілях та мотоциклах.

11

Картярська гра, тактика якої нагадує бридж або преферанс.

12

Офіційний м’яч, який використовувався під час чемпіонату світу з футболу 2010 року, що проходив у Південній Африці.

13

Ліцензований спортивний агент – менеджер, який на підставі угоди зі спортсменом представляє його інтереси у відносинах зі спортивними клубами. Агенти є посередниками під час укладання контрактів, мають відсоток із цього. Нерідко займаються й фінансами клієнта – від інвестицій до податкових декларацій.

14

Вільний агент – статус гравця, чий контракт із командою скінчився. Він має право укласти контракт із іншою командою.

15

За матч буде забито чотири або більше м’ячів.

16

Усе має свою міру (лат.).

17

Час, коли клуби можуть купувати та вносити до заявки нових футболістів.

18

Народна назва муфти стартера. Слугує для відключення стартера від уже запущеного двигуна.

Content

Круторогов Кирило
Бомбардир

ПЕРЕДМОВА

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Про АВТОРА

1