Кристофър Прийст

Островитяни

Архипелагът на сънищата #3

Увод от Частър Каместън

Намирам за ироничен факта, че получих покана да напиша няколко встъпителни думи за тази книга, защото по темата й ми е известно толкова малко, колкото изобщо е възможно. Но тъй като винаги съм поддържал схващането, че онова, което човек чувства, е по-важно от онова, което знае, позволете ми да започна.

В ръцете си държите книга за острови и островитяни, пълна с информация и факти, за голяма част от които дори не бях чувал, а за още по-голяма имах неоснователни мнения. С хората е същото: някои познавам лично, а за други съм чувал и чак сега научавам нещо за тях. Из широкия свят има толкова много неща, толкова много острови, които чакат да бъдат открити, докато на мен ми е познат само един. Родил съм се на острова, където живея и където пиша тези думи, кракът ми никога не е стъпвал извън него, нито очаквам да го направя преди да умра. Ако книгата се отнасяше само за моя остров, щях да бъда в уникалната позиция да го представя, но поради съвсем други причини, тогава не бих се съгласил да го направя.

Визуалната ми представа за този Архипелаг, където щастливо живея, се свежда до малкото съседни острови, които виждам от брега, когато се разхождам или пътувам в близост до дома си. Имената на повечето са ми известни — има три-четири, прекалено малки или маловажни, за да им бъде дадено име — и нося образа им ясно в съзнанието си. В дъжд, в слънце или ветрове, тези съседни острови са мои постоянни спътници, декорът на моя живот. Хубаво и интересно е да ги гледа човек, и ми внушават настроения, които винаги са различни и непредсказуеми — никога не се уморявам да ги гледам. Изпълват ме с духа на островния живот и по този начин изпълват и всяка дума, която някога съм написал.

Само че не изпитвам любопитство към тях. Допускам, че много хора, които посещават моя остров, трябва да са дошли от някои от тези острови, а после, без съмнение, се връщат там. При прочита на коректурата на тази книга случайно открих някои неподозирани факти за едно от тези съседни места, но като цяло си оставам все така неосведомен за моята част от Архипелага на сънищата. Така стоят нещата и винаги ще си останат такива.

Въпреки че не мога да опиша нищо от онова, което самият аз знам за островите, все пак имам задача да ги представя с увод. Позволете ми да резюмирам онова, което е общоприето и известно. Събрах по-голямата част от различни справочници.

Архипелагът на сънищата е най-големият географски обект в нашия свят. Островите са пръснати по цялата обиколка на планетата, разпрострени през тропическите, субтропическите и умерените ширини, на север и юг от екватора. Разположени са в единствения ни океан, известен като Средпътното море, който на свой ред обгръща напълно света. Морето с тези острови заема повече от седемдесет процента от общата повърхност на планетата и съдържа повече от осемдесет процента от цялата вода в света.

В по-голямата си част Средпътното море е широко, но съществуват и две относително тесни части, които създават проблемни местни течения и смущения под влиянието на приливите и отливите. На север и юг морето граничи с две континентални маси.

По-големият от двата континента, северният, е безименен. Причината е, че на него са разположени приблизително шейсет различни държави и нации, много без излаз на море. Всяка от тези нации има свой език и обичаи и предявява ожесточени и спорни претенции за превъзходството си над другите на обширния континент. Всички страни използват свои имена, с които наричат, този континент, но тъй като те са на различни езици и имат разнообразни културни, исторически и фолклорни корени, не може да се постигне съгласие как трябва да го наричат.

Някои карти наричат континента „Нордмайор“, но това се дължи повече на факта, че картографите не обичат безименни пространства по картите си. „Нордмайор“ не носи никакво политическо или културно значение. Повечето враждуващи държави се намират в централните региони или по протежение на южните равнини, защото на север от седемнайсетия паралел всичко е сковано във вечни ледове, следователно — повече или по-малко необитаемо.

По-малкият южен континент има название: нарича се Судмайор (което обяснява картографските литературни измислици на север) и в по-голямата си част също е слабо заселен, пак поради много студения климат. Судмайор е ледена полярна пустиня, лишена от умерени или тропически ширини. Голяма част от него е скована във вечен мраз или дълбоки ледени полета. В покрайнините му, по южното крайбрежие на Средпътното море, настъпва известно сезонно топене на ледовете и тук-там има неголеми селища. Някои са временни лагери, изградени от различни военни фракции, имащи интерес от присъствието си на континента, а други са свързани с научни проекти, риболов или рудодобив.

Политическите проблеми на нашия свят са тревожни. Много от държавите на север водят войни една с друга — правят го, откакто се помня, най-малко от три века преди да се родя, и по всичко личи, че са готови да продължат в този дух и през следващите стотици години. За въпросите, по които яростно спорят, и съюзите, които сключват в стремежа си да надделеят, често се съобщава в нашите вестници и по телевизията, но като че ли малцина островитяни им обръщат голямо внимание.

Това е главно защото, проявявайки необикновена, да не кажа уникална далновидност, бащите на Архипелага на сънищата преди много време са изготвили и ратифицирали документ, наречен Спогодбата за неутралност. Спогодбата е може би единственото, по което различните народности на островите са постигали съгласие. Обхваща всеки остров, малък или голям, обитаем или необитаем, и целта й е да гарантира, че войнствените намерения на Севера няма да се отразяват на народите от Архипелага.

Въпреки че в миналото е имало много опити за нарушаване на Спогодбата, както и че в никакъв случай не е документ, лишен от своите проблемни точки, по някакво чудо тя е устояла твърдо на мястото си. Неутралитетът, установен толкова отдавна, все още е непокътнат. И не става въпрос единствено за договори и конвенции: на островите неутралитетът е начин на живот, постоянно предпочитание, нагласа, навик.

Нашият неутралитет всеки ден бива подлаган на изпитания, тъй като може би по разбираеми причини воюващите нации са съставили един вид свое собствено споразумение. То отразява собствените им интереси, а не тези на островитяните, и е още една причина за необходимостта от Спогодбата на островитяните.

По силата на тяхното споразумение тези северни държави се отказват да нахлуват в териториите си, да бомбардират градовете си или да унищожават индустриални обекти и ценни минерални залежи и горива, и вместо това ограничават враждебните действия до бойните полета на Судмайор. Изпращат армиите си в каменистите пустини и ужасяващите ледникови полета, и там младите войници се избиват и раняват, изстрелват куршуми, ракети и снаряди едни срещу други, влизат в ожесточени сблъсъци с яростни викове, разменят артилерийски удари, размахват знамената и надуват бойните тръби, маршируват насам-натам, вдигайки много шум, и без съмнение оставят след себе си пълен хаос. Всички тези действия повече или по-малко не причиняват вреда другиму и явно удовлетворяват участниците.

За да стигнат до Судмайор обаче, армиите и всичко свързано с тях трябва да пресекат Архипелага, така че постоянно сме на пътя на транспортни и военни кораби и помощни морски съдове. Над островите ни прелитат военни самолети. По случайност къщата ми има изглед към един от коридорите, използвани редовно от военните кораби, така че от прозореца на кабинета си виждам как сивите им силуети бавно преминават. Гледката на тези кораби и техния товар от млади хора, тръгнали на война, ме е преследвала през целия ми живот и косвено ми е помогнала да придам субстанция на всяка книга, която съм написал.

Помолиха ме да кажа и няколко думи за физическите характеристики на Архипелага.

За целите на настоящия увод се опитах да открия колко са общо островите, тъй като такава статистика, изглежда, е от значение за хората, съставящи книги като тази. От време на време наричат книгата с технически правилното название географски справочник, защото онова, което имаме тук, е дълъг списък с имена на острови.

Но този географски справочник си остава непълен — нещо, което съставителите му биха признали първи. Логично и разбираемо за читателя е, че ако в тази книга бъде споменат всеки остров в Архипелага на сънищата, резултатът би бил с такива исполински размери и така преизпълнен с маловажна информация, че практическата полза от него щеше да е минимална.

Разбира се, същият аргумент за ползата може да се използва и за непълен списък, подкрепен от безспорния факт, че всеки непълен списък показва подбор, а по същество всеки подбор е с политическа насоченост. Така че в случая към тривиалното се прибавя и пристрастност, а от всичко това е направена книга с претенцията, че един географски справочник може да бъде аполитичен.

Това е гатанка, за която не предлагам отговор от името на без съмнение изобретателните съставители на справочника, но тя ме подтикна да се опитам да открия, дори само за собствено удоволствие, какъв е общият брой на островите в този наш свят.

Съществуват много различни справочници за Архипелага на сънищата и някои от тях се намират в библиотеката ми. Всички дават предполагаеми цифри и всички предположения са различни. Някои авторитети са на мнение, че има стотици острови, но отброяват само големите или важните. Други твърдят, че са хиляди, но определението им за остров е мъгляво и бъркат цели островни групи с отделни острови. Някои, включвайки наполовина потопени скали и части от рифове, казват, че има стотици хиляди острови и намекват за още по-голяма цифра.

След много четене стигнах до заключението, че експертите са съгласни само за едно нещо — островите са много по много.

Приблизително двайсет хиляди от тях явно имат имена, но дори това не е сигурно. Някои са организирани в големи административни групи и са известни под общи названия или се отличават само по пореден номер. Други се намират в безименни групи, докато в същото време островите в тези групи, или поне част от тях, имат индивидуални имена. Някои острови са самостоятелни — много от тях имат имена, но още повече нямат.

Остава въпросът и с изобилието от островни наречия, или патоа.

Почти всички острови имат както местни, така и „официални“ имена, посочени на картите. (Или биха били посочени, ако имаше карти. По-нататък ще се спра на това.) Понякога има две или повече алтернативни названия на местно наречие, някои основани на физическите особености на острова, но повечето без такава връзка. Там, където са правени опити за стандартизация на номенклатурата, се е създало допълнително объркване. Боя се, че объркването е нещо стандартно и нормално.

Например съществува група от острови, наречени Торквили, или Групата на Торквилите, или (понякога) Торквилските острови. Намират се приблизително на 45° източна дължина, в широката субтропична зона южно от екватора. Торквилите очевидно са добре познати, много посещавани и се славят с плажовете и лагуните си. Всички главни острови от Торквилите имат пристанища за фериботи, а най-големият има гражданско летище. По данни от последното преброяване населението им е над половин милион души. Няма никакво съмнение, че тези острови съществуват и са познати не само на техните жители, но и на много други хора. Основният текст в тази книга, в стремежа си да предостави възможно най-много информация и подробности, прави неколкократни отпратки към тях. Следователно Торквилите явно са истински, или поне наистина са си на мястото.

Изглежда възможно обаче тази група острови да носи и друго име — Торкви, или Групата на Торквите. Тъй като съм свикнал да се справям с неумела редакторска работа, отначало допуснах, че може би става дума за неправилно изписване на едно и също име. Твърди се обаче, че местното име на Торквилите означава Вечерен вятър, докато името на Торквите на местно наречие означава Ведри дълбини. Явяват се толкова променливи! Колко много се губи в превода от едно наречие на друго или в устните предания, върху които се гради голяма част от островната наука?

За някой като мен, който никога не е посещавал Торквилите или Торквите, нито някога ще го направи, на пръв поглед едната група не се отличава по нищо от другата. Като че ли дори се намират в една и съща област, или поне имат подобни координати. Сигурно много хора биха сметнали, че става дума за едно и също нещо.

Бях готов да направя подобно заключение, когато с учудване открих, че има и друга група острови, този път наречени Торквини, което, разбира се, пак може да се дължи на неправилно изписване.

Моите справочници повече или по-малко са на мнението, че в групата на Торквините има сто и петнайсет острови с имена, в тази на Торквилите — седемдесет с имена и двадесет и три безименни, а в тази на Торквите — петдесет и осем идентифицирани острови. Само че във всяка от тези предполагаемо отделни островни групи има поне по пет острова с еднакви имена, някои от тях с минимални вариации в изписването, както и някои прекръстени наскоро в опит да се извлече капитал от въображаемите предимства на други острови.

Някои острови със същите или подобни названия имат дължини и ширини, които са идентични — или почти идентични, — което изглежда като обективно доказателство, че са едни и същи острови, докато не открием, че поне Торквините и Торквите се намират на срещуположните краища на света и че със сигурност Торквите и Торквините са разположени в северното полукълбо, докато Торквилите си остават все така здраво позиционирани на юг.

Ако в този момент читателят се чувства объркан или озадачен, нека го уверя, че и с мен е същото. Освен това подозирам, че много от така наречените експерти, написали тези справочници, са били не по-малко объркани от всичко това и през годините са оставили някой друг да внесе яснота в собственото им объркване.

Този географски справочник полага достойното усилие да изясни проблема, въпреки че поне що се отнася до мен, това е мистерия, с която повече не желая да прахосвам времето си.

Тъй че с радост се присъединявам към общия научен консенсус и признавам или декларирам, че Архипелагът на сънищата съдържа много по много острови, и оставям нещата дотук.

Но къде точно са тези острови и как са разположени един спрямо друг?

За Архипелага на сънищата не съществуват географски или морски карти — поне не и такива, на които може да се разчита, — нито изчерпателни, нито дори общи.

Има хиляди морски карти, съставени от местните жители, основно за да улеснят навигацията на риболовните съдове и междуостровните фериботи, но повечето са грубо начертани и графично непълни. На тях са посочени дълбочината на проливите, подводните скали и гайотите[1], приливните пасажи, рифовете, безопасните пристанища, заливите, морските фарове, пясъчните плитчини и така нататък. Показват и преобладаващите ветрове от местна гледна точка. Всички тези сведения очевидно са се предавали от уста на уста и са основани на морския опит на местните мъже и жени, в което няма нищо лошо, но е абсолютно безполезно при разглеждането на Архипелага в глобален план.

Проблемите при картографирането на Архипелага на сънищата са добре известни. Изготвянето на карти от голяма височина е повече или по-малко невъзможно заради изкривяванията, предизвикани от темпоралните градиенти. Тези градиенти, които ми е невъзможно да разясня тук (по-късно в книгата има такъв опит), съществуват във всяка част на света освен над магнитните полюси. Дори на няколко градуса от тези полюси, които, разбира се, се намират във вечно замръзналите сухоземни райони, вариациите при наблюденията или заснемането правят надеждното картографиране противоречива и следователно неосъществима задача.

Единственото решение на проблема би било картографирането да се извършва на научна и последователна основа, като се отдава предпочитание на малките или локални територии и се взимат предвид наблюдения от нивото на повърхността или от изключително малка височина, а след това резултатите се комбинират от централизиран орган, за да бъде съставена подробна карта на света. До относително наскоро не е правен опит за изпълнението на такава гигантска задача. В настоящия географски справочник ще прочетете за модерните постъпки в тази насока. И може би ще откриете, че разширяват познанията ви, както разшириха моите, но не с кой знае колко.

Съвременните картографи използват въздушно фотографиране от ниско ниво с възможно най-високо визуално качество, но и в този случай поради гравитационните аномалии се оказва невъзможно полетите на тези безпилотни самолети да се извършват по някакъв планиран или последователен начин. Резултатите са произволни и хаотични и ще изминат много години, преди да бъде създаден цялостен атлас на нашия свят. Дотогава картината остава неясна и всеки продължава да се лута по начин, типичен за островитяните.

Сънното състояние на Архипелага, в което ние, островитяните, се чувстваме най-добре и никак не искаме да се промени, изглежда, ще продължи все така още дълго време.

Не сме във война, защото нямаме спорове. Не се шпионираме, защото сме доверчиви и не сме любопитни. Пътуваме на къси разстояния, защото виждаме другите острови от местата, където живеем, и амбициите ни се простират само да отидем до тях. Поради същата основна причина рядко пътуваме на дълги разстояния. Измисляме джаджи и забавления без конкретна цел, просто защото искаме. Рисуваме и правим скулптури, пишем приключенска и фантастична литература, служим си с метафори и означаваме със символи, поставяме пиесите на предците си. Хвалим се с отминала слава и се надяваме на по-добър живот в бъдещето. Обичаме разговорите и събиранията, добрата храна и страстните афери, излежаването на плажа, плуването в топлите води на морето, приятното напиване, обичаме да седим под звездите. Започваме да правим нещо, а после забравяме да го довършим. Умеем да се изразяваме ясно и сме разговорливи, но водим шумни спорове единствено заради тръпката от тях. Виновни сме по обвиненията в самоугаждане, ирационални постъпки, нелогична аргументация, понякога в леност и унесеност.

Палитрата на емоционалните ни цветове са самите острови и загадъчните морски проливи между тях. Наслаждаваме се на морския бриз, годишните мусони, облаците на хоризонта, придаващи драматичност на морския пейзаж, внезапните бури, цвета на светлината, отразена в ослепителното море, мързеливата жега, теченията, приливите и отливите, необяснимите пориви на вятъра и като цяло предпочитаме да не знаем откъде идват, нито къде отиват.

Що се отнася до тази книга, заявявам, че няма да навреди никому.

Всъщност заслужава похвала. Тя е типично островно начинание: непълна, малко неясна и иска да ви се хареса. Неидентифицираният автор или автори на тези кратки очерци имат свои планове, които не са мои, но не възразявам срещу тях.

Не съм написал тази книга, въпреки че вече се носят слухове, че съм аз. Сега е моментът да потвърдя, че в слуховете няма истина. В действителност съм скептично настроен към цялото начинание и едновременно с това много го харесвам.

Съдържанието на книгата е подредено по азбучен ред и е предвидено да се чете в този ред. Но тъй като се предполага, че много хора ще я ползват като справочник или като пътеводител, редът на статиите е напълно несъществен. Твърдя обаче, че някои ще успеят да „използват“ книгата по предназначение, тъй че азбучният принцип е също толкова добра отправна точка, колкото всяка друга.

Една от причините за безполезността на книгата е нещо, за което читателят трябва да бъде предупреден. Не всяка нейна част е строго фактологична. Намирам за изненадващо, че в някои случаи островите са описани не според физическите им характеристики, а чрез разкази, свързани със събития, които са се разиграли на тях, или хора, направили нещо по време на пребиваването си на тях. В косвената истина и метафорите няма нищо лошо, но ако търсите хотел, за да направите резервация за стая, едва ли ще искате вместо това да прочетете биографията на собственика му. В общи линии в книгата има много такива моменти, но кой знае защо съставителите на географския справочник са предпочели именно този метод. Намирам го за по-скоро очарователен, но като човек, който не обича да пътува, винаги съм проявявал по-силен интерес към живота на хотелиерите, отколкото към стаите, които предлагат на посетителите си.

В заключение подканата за пътуване из толкова много места наведнъж ми се струва безвредна и дори привлекателна, но е всъщност безсмислена, след като толкова малко читатели ще я последват.

Всяка посока или план за пътуване из Архипелага на сънищата, по-амбициозна от това да отидете с ферибот през някой пролив до другия остров, обикновено е въпрос на гадаене или опасност. Заради проблема с картографирането, ако искате да отидете на някой от островите, препоръчани от този географски справочник, почти неизменно ще се окажете другаде. Нещо повече, ако направите опит да се върнете там, откъдето идвате, проблемите ви ще се умножат.

Историята ни в огромна степен е създадена от авантюристи и предприемчиви хора, пристигнали на някое друго място, вместо на търсения от тях остров. Онези от тях, които са стигнали там, където искат, често са откривали, че нещата не са такива, каквито са очаквали. Историята ни е пълна с хора, които тръгват, объркват се, а после се връщат или поемат в друга посока.

Дори и така, да откриете случайно някое от тези привлекателни места, тъй като това е единственият начин да им се насладите докрай, само по себе си ще бъде награда, така че според мен предварителното познание, което съставителите на географския справочник толкова искат да ви предоставят, винаги ще е безполезно.

Непременно се подгответе за без съмнение влудяващата и нелогична местна валута, имайте предвид понякога необяснимите местни закони, проучете предварително кое е най-доброто място, откъдето да се насладите на катедрала, планина или група странстващи артисти, открийте как се казва на местното наречие гората, из която смятате да се поразходите, отупайте прахта от познанията си за древни вражди, изоставени разкопки и арт-инсталации, защото трябва да бъдете готови за всичко, което може да ви се случи.

Нищо от това обаче не е истинско, защото реалността се крие в различна, по-мимолетна вселена. Това са само имената на някои места в Архипелага на сънищата. Истинската реалност е онази, която възприемате около себе си, или която — ако имате късмет — създавате сами във въображението си.

Частър Каместън

Аай

Остров на ветровете

Аай е най-големият от дъгата вулканични острови, формирани от подводната Велика южна верига, близо до точката, където пресича екватора. Из целия Архипелаг на сънищата е известен с името си на патоа: Остров на ветровете.

Намира се на няколко градуса северно от екватора, в най-далечния край на дъгата. Във вътрешната част на Аай доминират три вулканични върха, за момента до един спящи вулкани, както и поредица от предпланински части. Островът е покрит с гъста гора, така че в южните и западните му покрайнини все още има територии, които остават непроучени. От високите му части на изток се спускат две главни реки — Аайре и Пльойве, които напояват крайбрежната равнина от едната страна на острова. Местните отглеждат широко разнообразие от растителни култури и животни. Главният град на острова се казва Порт Аай, разположен в закътана местност в източната му част. Заради несравнимата красота и природните дадености на острова туристите посещават Аай целогодишно — на запад и юг Аай има обширна плитка лагуна, обкръжена от рифове, а от северната му страна, отворена към морето, някои от плажовете се славят с високите си вълни за сърф. Тропическият климат се уравновесява приятно от пасата.

Въпреки всички свои туристически забележителности Аай с право е известен най-вече със своята Академия на Четирите вятъра, създадена преди два века и половина от Есфовен Муй — човек на изкуството и философ.

В младостта си Муй е ентусиазирана пътешественичка. Кръстосва дълго из Архипелага, пътувайки с малки лодки из много от островите, лежащи между конските ширини и зоната на безветрие около екватора, като скицира и фотографира видяното и води подробен дневник. Отначало мотивите й са чисто развлекателни или артистични, но колкото повече пътува, толкова повече асоциации прави, и тези асоциации са отчасти вдъхновяващи, отчасти изобразителни и интепретативни, отчасти социални и антропологически, отчасти митологически. Известно време записва народни предания и песни и води подробни бележки за разнообразните отличителни местни говори в употреба.

По-късно пише двутомния труд, озаглавен Островите в съня: Подводните течения на живота в Неутралната зона на Архипелага, основан на бележките и скиците й. Въпреки че двата тома са предназначени за читатели в академичните среди, съкратената им версия, появила се няколко години по-късно, се превръща в популярно заглавие и се продава добре през годините. Книгата затвърждава репутацията й и й осигурява стабилен доход за остатъка от живота й.

По времето, по което книгата вече се продава добре, Муй се премества на остров Аай. Прекарва първите дванайсет месеца в наблюдения, измервания и описание на геофизичните характеристики на острова, както на много други места дотогава. Откритието й по отношение на Аай е, че уникалното му разположение и подводната му география го позиционират в непосредствена близост до двете главни океански течения. Именно те създават характерния му микроклимат.

Муй отбелязва, че северно и западно от острова протича топлият поток, известен като Севернофаяндско течение, а южно и източно се намира студеното течение, наречено Южен ОСЦИЛИРАЩ ПОТОК.

Тези две океански течения са двете части на световната „конвейерна линия“. При движението си водните маси се затоплят от дългия заобиколен пасаж през тропичните и субтропичните региони на Средпътното море. След като минава през Ааянската дъга, водата се разделя на два канала, като по-малкият продължава през екваториалните региони на Средпътното море, но по-голямото и по-бавно разклонение тръгва на север, като осигурява умерен климат в южните райони на много страни на северния континент.

Накрая двата канала се обединяват в дълбоководния пояс на Южното средпътно море, като остатъкът от температурната разлика се освобождава в зона с интензивни бури. След това течението получава името Южен осцилиращ поток и минава през ледовитите океани, заобикалящи Судмайор, където солеността е далеч по-ниска от средното поради сладководните количества, навлизащи в морето от разтапянето на глетчерите.

Възстановявайки солеността си, Потокът се измества бавно към другия край на света. Постепенно се спуска към дълбокото океанско дъно, минава далеч под по-малкото от двете разклонения и после завива спираловидно и се насочва северно към по-плитките водни пространства на Средпътното море на Архипелага. Когато минава край Ааянската островна верига, все още е значително по-студен от околните води. Отвъд Аай тръгва на изток и се вие из основната концентрация от острови, носейки умерени и ниски температури в по-екстремните точки на тропическите ширини, като в същото време започва да се затопля.

По този начин остров Аай е подложен на уникалното влияние на две океански течения, от север и от юг, едното топло, другото — студено.

Разбира се, тези течения са били известни на местните хора и преди Муй да проведе своите изследвания — груби техни описания се срещат на риболовни морски карти, предхождащи раждането й с няколко столетия, — но именно тя прави връзката между теченията и разнообразните ветрове, веещи през острова Целогодишно.

Освен че е подложен на влиянието на благоприятния пасат, идващ от североизток и югоизток, Аай се радва на непостоянни ветрове и от четирите посоки на света. Има два основни преобладаващи вятъра — всеки от тях породен от енергията на океанското движение: дъждовен бриз от топлия североизток, които напоява земята, благоприятен е за горите и пълни езерата и реките, и по-хладен, свеж вятър от югозапад, който предизвиква високите вълни по северните плажове, полезен е за посевите, разчиства купестите облаци от небето и изсушава летните улици на курортите.

Когато тези ветрове се срещат, най-често нощем, по високите била се разразяват стихийни и зрелищни гръмотевични бури. В такива моменти през крайбрежните равнини има случаи на торнадо. Но освен тези очаквани ветрове има и много други, междувременни, изненадващи. Някои възникват благодарение на горещите равнинни острови северно от Аай, други от лагуните на плитчините в югоизточна посока. Един от тях, носещ упоителния дъх на бор и смола, повява леко от северните земи.

През студените месеци преобладава фьон, който се спуска поривисто от върховете на планините, минава през високите долини и пресича градовете и речните устия, носейки със себе си сезонни слабост и летаргия из целия остров. Процентът на самоубийствата се увеличава, хората заминават от Аай в търсене на други острови, туристите внезапно и без обяснения си събират багажа.

По време на равноденствието и преди есенните бури се явява едно въздушно течение, което не разстройва в такава степен ежедневието, но изглежда не е част от тях, защото носи прах и фин пясък, които се отлагат по улиците и покривите.

Никой преди Есфовен Муй не е правил опити да проследи първопричините за тези ветрове, нито е проявявал достатъчен интерес да провери през кои други острови минават, но тя ги изследва и се заема да ги отличи едни от други. Не след дълго Есфовен вече прави относително точни прогнози кога ще се появяват и как ще се отразят на температурите, валежите и така нататък.

Хората, живеещи на Аай, започват да зависят от прогнозите й. Други метеоролози, научили за работата й, идват на острова, за да се срещнат с Муй, да се учат от нея, да потърсят съвета й, да споделят идеите си. Ето как накрая е основана Академията на Четирите вятъра, макар че в първите си няколко години това е институция, която съществува повече като име, отколкото под формата на тухли и хоросан. Неофициално е разположена около дома на Муй в Порт Аай, а по-късно във временни сгради в покрайнините на града. Днес Академията се намира във великолепен кампус близо до центъра на пристанищния град. Из Аай дискретно са пръснати вятърни турбини — първите издигнати в Архипелага, — генериращи достатъчно електричество за всички на острова.

След като идентифицира и дава имена на ветровете на Аай, Академията се заема с набирането на данни за ветровете, свойствени за други региони на Архипелага. Скоро Академията се издържа от метеорологичните прогнози, които съставя, и до ден-днешен има договори с важни индустриални корпорации, фермерски кооперативи, сондажни компании, винопроизводители, туристически и спортни сдружения и стотици други институции с финансови интереси за прогнозните данни по появата на ветровете, сезонни или не. Наред с това Академията разполага с не толкова прозрачни източници за издръжка — които не се обявяват публично, но не се и отричат — от многото военни и военноморски формирования, използващи или прекосяващи Средпътното море.

Метеорологичните прогнози обаче в никакъв случай не са основният интерес на Муй. Тя натоварва Академията с определена цел: изучаване на възникването, идентификацията и социалното и митологическото значение на ветровете. Нейната вселена е изградена от въздушни течения.

Академията е разделена на отделни факултети.

Астрономия и митология — имената или делата на богове, на герои и откриватели, на славни подвизи, изтъкани от храброст, на епични постижения, на отдадени благословии или изречени мъдри думи. Така например: суровият полярен вятър, веещ през стръмните и зле проучени долини на Западната твърдина на континента Судмайор, е известен на островитяните в тази офшорна зона като Конлаатен, по името на Конлаат, древно божество от юга, чийто дъх смразявал жертвите му. (По примера с почти всеки вятър из Архипелага Конлаатен е известен и под други имена, а така също има и няколко негови названия на патоа.)

Природа — ветрове, носещи имена, свързани с въздействието им, благотворно или не, върху растения, животни, птици, насекоми и така нататък. Например: Ленфен, бриз, свързван с остров Феленщел, който всяка пролет отвява летящите паяци и техните паяжини до различни части на Архипелага. Уотон пък е вятър, за който се твърди, че ускорява или улеснява миграцията на прелетните птици от юг на север. Неговият побратим или насрещен вятър, който започва да духа няколко месеца по-късно, на просторечие носи името Нотоу.

Антропоморфизъм — ветрове, чието описание включва човешки характеристики: нежност, ревност, пакостливо поведение, гняв, веселие, болка, любов, отмъстителност и така нататък. Много от тези ветрове си споменават във фолклора или устните предания и съществуват в лабиринт от различни названия на патоа. Някои са свързани с некромантията (по-долу). Една по-тясноспециализирана учебна дисциплина се нарича субективен антропоморфизъм и събира данни за влиянието на ветровете върху човешката психика: фьона, предизвикващ депресия, морския бриз, вдъхващ оптимизъм и усещане за благосъстояние, полъха на любовниците и така нататък.

Некромантия — ветрове, които се свързват със злото, с вещерски казани, с катастрофални опити за изричане на заклинания, със зловредни или провалени опити да бъде сключена сделка с дявола. С лоша слава сред тях е студеният североизточен постоянен вятър, който се повтаря приблизително на всеки пет години в групата на островите Хета. Въпреки че всъщност се заражда в Фаяндландските планини, хетайците поддържат вярването, че това е прокълнат вятър, който наричат Гурнак. Твърди се, че жена, която изтезавали по подозрения във вещерство на хетайския остров Гурн, починала с продължително проклятие на уста. Предсмъртният й дъх бил изграчена омраза. Надигнал се от нея като леден вятър, смразил до смърт всеки от обвинителите й, след което се понесъл на север към планините на континента, където, както разправят, се спотайва завинаги. Твърди се, че и до днес никой не смее да се подаде навън, когато вее проклетият вятър. До този момент от изследванията си из Архипелага Академията е открила и описала повече от сто различни вятъра, свързани с проклятия. Естествено, повечето ветрове от този тип са идентифицирани от островитяни в по-слаборазвитите региони на Архипелага и сериозните проучвания в тази сфера са в полето на задълбочените изследвания с фолклорна насоченост. Много от най-странните и емоционално наситени имена на ветрове произлизат именно от източници, свързани с некромантията: Жътваря, Отровителя, Капан за бракониери, Пяна на уста, Бездната и така нататък. Всички тези ветрове имат и научни названия: например Гурнак е известен с по-точното си име Фаяндландски биз[2].

Научни наблюдения — изучаване на бурите, снежните вихрушки, пушека, гравитационните влияния, движението на пясъците и прахта, изучаване на дюните, ефекта от океанските течения, всичко това — под въздействието на отминаващите ветрове. Пясъчните бури са рядко явление за Архипелага, въпреки че възникват в Спиралата. Необичайно, но Спиралната островна група е в близост до единствената част на Судмайор със сух климат: Катаарския полуостров. Зимните вихрушки понякога се отразяват на островите непосредствено до континенталните масиви. Междуфакултетните научни изследвания могат да включват ветрове от други видове. Из целия Архипелаг островитяните приветстват летния вятър, известен като Дъх надежда, който носи рояци пеперуди и калинки. Не толкова добре дошъл за хората на Панерон е Удушвача, влажен вятър, който довява алергенния цветен прашец на рибния бурен от съседните необитаеми острови.

Военна история — ветрове, получили името си благодарение на влиянието, което са оказали във време на война: халата, разпръснала атакуваща флота, внезапното утихване на преобладаващия западен вятър, накарал друга да застине на мястото си, благословеният вятър, захвърлил кораби на мародери право срещу рифове, непредсказуемата буря, предотвратила дебаркирането на нашественик. Много морски карти изобразяват посоката на преобладаващия вятър, вплитайки стилизиран символ. Огромна част от тези символи са древни военноморски или армейски изображения: шхуна, пореща вълни, стрелец с лък, китоловец с харпун и така нататък. Работата по подреждането на този материал в табличен вид и изготвянето на препратки към военните архиви, които нерядко са засекретени или заключени на сигурно място на север, едва сега започва.

Навигация — всички населени острови или групи от острови са създали свои собствени навигационни карти на моретата, плавателните канали, приливните вълни, заливите и плитчините за съответния регион. Всички тези карти или морски алманаси съдържат информация, често невярна, изопачена или основана на предположения, за доминиращите ветрове. Тези карти, алманаси и корабни дневници обаче също така съдържат богат материал от устни предания за силни ветрове, внезапни затишия, тежки бури, както и множество документални сведения за преобладаващите пасати и антипасати, за зоната на безветрие около екватора, за внезапни гръмотевични бури и насрещни ветрове.

География и топография — ефектът от високата екваториална температура и зараждането на локални бури, планинските острови с техните скални маси и проломи, конските ширини, Кориолис, охлаждането на полюсите, умерените метеорологични системи с високо и ниско налягане, диференциалните морски температури, ефектът от гравитационното влияние на слънцето и луната.

Есфовен Муй не успява да стане свидетел на разрастването на Академията, защото, макар да доживява дълбока старост, напуска Аай при неизяснени обстоятелства и никога повече не се завръща.

По времето когато тя е на тридесет и седем години, на Аай пристига художникът Дрид Батхърст и се установява в собствено студио в квартала на художниците в Порт Аай. По онова време Академията все още е със седалище около дома й. Кметските архиви свидетелстват, че той пребивава на острова за по-малко от година, но в този период създава три от най-прославените си картини.

Две от тях са на огромни платна. Първата е считана от мнозина за шедьовъра на ранния му период: Възкресението на безнадеждните мъртви. Това е апокалиптична визия на фона на планински пейзаж — стига да знаете, че Батхърст е бил на острова, когато е рисувал картината, става очевидно, че ужасяващите върхове имат за свой първообраз централната планинска верига на Аай. В тази картина над планините бушува силна гръмотевична буря, а по склоновете им неудържимо се спускат вълни от вода, скали и кал, които заливат бягащото население.

Втората картина е не по-малко епична и според много критици е по-величественото от двете. Последният час на спасителния кораб пресъздава морска буря: сред гигантските вълни потъва платноход, чиито платна са разкъсани на ивици, а две от мачтите му са прекършени. Гигантска морска змия очевидно всеки момент ще погълне пасажерите и екипажа, които скачат от палубата във водата. Тези две забележителни творби са в постоянната експозиция на Военноморския музей на остров Мурисей.

Третата картина от аайския период на Батхърст е портрет на самата Есфовен Муй и до ден днешен местонахождението й остава неизвестно.

Въпреки че оригиналът никога не е излаган в Аай, цветните репродукции, базирани на личното копие на Батхърст, са добре известни. Мащабите са значително по-малки в сравнение с гигантските маслени картини, които по правило са характерни за работата на художника. Портретът на Муй е изпълнен в темпера, с нежни цветове, представящи една поразително хубава жена. Облечена е леко и с многозначителна небрежност, а игривият вятър развява косата й. Усмивката и изражението на очите й оставят малко място за съмнение в ума на наблюдателя за това какви са били взаимоотношенията й с художника. Картината, наречена Е. М., Възпяващата ветрове, е уникална сред произведенията на Батхърст: нито една негова рисунка не е така интимна, чувствена, така разголваща любовта и страстта му.

Смята се, че Есфовен Муй напуска Аай горе-долу по същото време, когато заминава и Батхърст. Допуска се, че го е последвала и че отсъствието й едва ли ще продължи дълго.

Още в началото на кариерата си Батхърст се слави не само с непостоянната си привързаност към този или онзи остров, но и към жените. Работата в Академията продължава, но през първите две-три години след заминаването на Муй научните изследвания сякаш губят усещането си за посока. По-късно настъпва реорганизация, когато старшите членове на академичния съвет създават нова управителна фондация, а Академията започва да се очертава вече в модерния си вид.

Самата Муй обаче никога не се връща на Аай и повече не се свързва с Академията.

Умира около петдесет години по-късно. Тялото й е открито в малката хижа, където живее до смъртта си, в отдалечен район на остров Пикей. Съседите й я познават под друго име, но когато властите разчистват дома й, откриват много документи и книги, с чиято помощ успяват да я идентифицират. В продължение на всички прекарани на Пикей години тя води дневник и макар по-голямата част от материала да не е публикуван, самите дневници се съхраняват на сигурно място в библиотеката на Академията на Аай.

От единствения публикуван откъс от дневника й, обхващащ около година, десетилетие след пристигането й на Пикей, както и от други документи, открити в къщата и достъпни за разглеждане в Академията, а също така и от някои предмети, намерени в имота й, се добива бегла представа за живота, който води по време на доброволното си усамотение.

Дневникът описва решението й да засади дървета по склона на хълма зад къщата. През по-голямата част от годината, която описва, тя се занимава с това. Почвата на Пикей не е подходяща за всички дървета, което допълнително ограничава избора й. Залесяването продължава през цялата година и известно време след това. Днес там — на морския нос, където се заселва — има истинска ботаническа градина, в по-голямата си част с напълно развити дървета. Тя е превърната в защитена зона, администрирана от Пикейската сеньория от името на Академията на Четирите вятъра.

Муй вярва, че всеки отделен дървесен вид реагира на налягането на вятъра по уникален начин според плътността и зърнестата структура на кората, броя клони и техния тип разклоненост, формата на листата при широколистните дървета, резониращите свойства на самата дървесина, времето от годината, когато напъпват или опадат листата, размера и дължината на игличките при вечнозелените дървета, дори видовете птици, които строят гнездата си на дърветата. Всички тези неща влияят на начина, по който дървото посреща и реагира на вятъра и Муй вярва, че може да идентифицира много дървета само по шумоленето им.

Тя описва звука на кипариса като наподобяващ меките хармонии на арфата, високия бор с напълно оформени иглички като изпълнен с екстаз кларинет, цъфналото ябълково дърво като фриволния танц на удрящи се цимбали, дъба като гласа на баритон, стройната топола, огъната от внезапен порив, като колоратура.

Тя използва задния двор на хижата си за наблюдение на силните ветрове, духащи през носа. Една част от това пространство е окичено с вятърни звънци: дървени, стъклени, кристални, пластмасови, метални. И те рядко остават смълчани. В по-научен план Муй разполага оборудване за измервания на вятъра. В горния край на двора се издигат мачти с различна височина, съоръжени с разнообразни видове анемометри и прибори за замерване на вятърното налягане. Анализира резултатите от контролните уреди, намиращи се в специално приспособена постройка; с тях отчита и нивото на валежите, влажността и температурата. Над всичко това се извисява гръмоотвод.

Въпреки че тази лаборатория отдавна е демонтирана, посетителите могат да изпитат поне малко от уникалната й насоченост към изследване на ветровете благодарение на реконструкцията й в Академичния музей в Порт Аай. Важат обичайните часове за посещения.

Към края на публикуваната част от дневника Муй декларира желанието си да получи гражданство на остров Пикей. Съгласно островните традиции обявява и че възнамерява никога повече да не го напусне. И спазва това свое намерение до самия си край.

В светлината на нейните научни открития ролята, която Дрид Батхърст изиграва в този продължителен финален период от живота на Есфовен Муй, сега е маловажна. Все пак, изглежда, че Муй наистина става жертва на енигмата на сърцето. Въпреки че Дрид Батхърст никога не работи на Пикей, нито разполага свое ателие там, е известно, че той пристига на острова не много след заминаването си от Аай и скоро след това си тръгва. Смята се, че не е бил придружен от никой, но датите съвпадат грубо с идването на Муй.

Стандартната биография на художника, Епичното платно на Дрид Батхърст от Частър Каместън, изброява изумителен брой жени, с които е известно или се допуска, че художникът има връзки. Сред тях е и името на Есфовен Муй, но Каместън не се впуска в подробности.

Макар Муй да живее и работи на Пикей през голяма част от живота си, името й завинаги остава твърдо свързано с Аай.

Пролетният бриз, който Муй често отбелязва по време на годините, прекарани в работа на Аай, сега носи нейното име. Венто Муй е лек, топъл зефир, носещ аромата на дивите цветя, растящи на ниските скали южно от Порт Аай.

Аай е обслужван редовно от островните фериботни линии, но няма директна връзка с континента. Качеството на кухнята и удобствата за посетителите из целия остров са отлични. Морските деликатеси са специалитет. Организират се всекидневни туристически обиколки на Академията. За посетителите се изискват виза и свидетелство за всички обичайни ваксинации — преди да предприемете пътуване дотам, се консултирайте с личния си лекар. Законите за постоянно пребиваване са либерални, но имотите са скъпи. Съветваме посетителите да избягват седмиците на късната пролет, тъй като тогава е най-вероятна активизация на фьона.

Валута: архипелагски паралеон; мурисейски талер.

Аннадак

Спокойно място

Един от най-отдалечените острови на Спиралата, Аннадак е разположен близо до приливната аномалия, която преди милиони години е спомогнала за формирането на Спиралата.

В по-голямата си част континентален Судмайор е заледена, покрита със снегове пустиня с няколко крайбрежни ивици, разположени в близост до район на морето, което в една част от годината е размразено. Съществува обаче един полуостров, дълъг и тесен, със стръмни скали от вулканичен произход, който се простира в северна посока. Това е Катаарският полуостров, в чиято най-студена част има няколко глетчера, парчета от които се откъсват на изток, във бурния Южен средпът. Турбулентната комбинация от топла солена вода от Южния осцилиращ поток и студената сладка вода от плаващите айсберги създава кипяща и коварна отсечка от океана с множество различни течения. Именно те, заедно с няколкото хилядолетия вулканична активност, са разхвърляли стотиците малки островчета, понастоящем известни като Спиралата. Аннадак е един от островите в тази група, далеч на юг и в близост до континенталната маса.

С идването на пролетта в морето южно от Аннадак се образува огромна приливна вълна — всеки ден, два пъти дневно, — която обгръща острова и отминава с висока скорост. През вековете феноменът е предизвикал сериозна брегова ерозия и непредсказуеми метеорологични условия. Аннадаките са легендарни със своята издръжливост и стоицизъм.

Може би най-прославената за своята епоха аннадайка е Джорден Йо, автор на концептуални творби и арт инсталации.

От ранна възраст Йо е запленена от скалните и плажните формации, изваяни навсякъде по острова от приливните вълни и силните морски ветрове. Йо започва да разглежда острова като същество, просмукано от водата, вярва, че той е жив в някакъв мистичен смисъл и че може да бъде моделиран така, че да реагира на стихиите. Тази идея я завладява, а по-късно се превръща в мания.

Някои от първите й инсталации представляват каменни грамади или долмени, построени на изложени на ветровете склонове и грижливо разположени така, че да улавят лъчите на изгрева или залеза или да оформят вълнуващи силуети на фона на небето, гледани от най-оживените пътища.

Много от тези грамади се издигат и днес и за тях се грижи Аннадакската сеньория. По-специално три от тях представляват особен интерес за посетителите, защото Йо ги разполага в конфигурация, променяща налягането и посоката на вятъра и създаваща прашни вихрушки, които се движат и пръскат из равнината.

Мястото е отворено за посещения целогодишно, но най-подходящото време е ранната есен. Точно тогава преобладаващият югозападен вятър Чаустър, известен с поривите и внезапната промяна на посоката си, поражда вихрушките в продължение на седем дни и нощи. Вихрушките се появяват и по друго време на годината, но по случайност, поради което възможността да бъдат наблюдавани не е гарантирана.

И преди, и сега младите хора на Аннадак се увличат от спортното тунелиране и Йо е една от тях. Той е забранен на много други острови, но на Аннадак все още се толерира. Йо скоро осъзнава, че тунелирането е забавление, което може да послужи за сериозни артистични изяви. Нейните мемориални грамади вече са привлекли върху работата й вниманието на Фондацията на спогодбата в Мурисей и тя успява да получи малка субсидия, с която прокопава някои експериментални канали.

Първият, който завършва, е прокопан от южната до северната страна на острова, с незначителен завой в централната точка и постепенно стесняване по протежението на целия тунел. Южният вход е разположен под равнището на прилива. Когато завършват тунела и отварят преградния бент, приливната вода започва да протича през тунела два пъти дневно. Тъй като тунелът е открит през лятото, отначало приливният ефект не се отличава с нищо особено, което дава на Йо допълнително време да внесе необходимите поправки и подобрения. Няколко месеца по-късно, с бурното надигане на пролетните приливи, Аннадак за пръв път е подложен на фантастичното протичане на водна маса, което днес носи названието Поток на Йо.

Потокът протича през тунела със страховита скорост, произвеждайки грохот, който може да бъде чут в повечето райони на острова. От северната страна на тунела водата излита в осеяното със скали открито море във величав, разпенен, леденостуден водопад.

След няколко години Аннадак се превръща в предпочитана дестинация за търсачите на силни усещания и остава такава и до днес. Всяка година в трите месеца с най-високи приливи, тези хора се качват на салове или навличат надуваеми жилетки и се впускат във вълнуващо и опасно плаване по Потока. Въпреки че Аннадакската сеньория налага редица ограничения за безопасност, неизбежно всяка година има смъртни случаи.

Няма сведения самата Йо да се е спускала по Потока. Тя заминава от Аннадак малко след първите пролетни приливи и се смята, че единственото й завръщане след това е, за да присъства на погребението на баща си.

Извън сезона Аннадак е тих остров, зависещ от риболовната и земеделската си продукция, и предлага малко удобства за туристите. Поради близостта му със Судмайор, много от младите войници, които дезертират, минават през острова по обратния си път на север. В сила са строги закони за политическото убежище и повечето войници не остават дълго. Обикновените посетители на острова дори няма да ги забележат.

За хората, възнамеряващи да се отправят към Аннадак заради спорта, върховият период е и с най-високи цени и по правило всичко е резервирано предварително от редовните посетители. Все пак доброто спускане е възможно през първите две седмици на лятото — времето е по-топло, а цените по-ниски. Властите изискват от посетителите пълна застраховка и паричен депозит, ако се наложи да бъдат погребани. Не се изисква свидетелство за ваксинации, но всички, които използват Потока, подлежат на случайни медицински прегледи. Някои туристически оператори предлагат организирани излети.

Валута: обракски талант; мурисейски талер.

Обрак Гранде

Или Обракска верига

Веригата на Обраките[3] е необичайна за Архипелага на сънищата по това, че няма свое собствено название на патоа и вместо това носи името на учения, разкрил истинската природа на островите. Това е Джейм Обрак, ентомолог от университета на Тумо, който отива на острова, за да замести свой болен колега. Обрак изоставя недовършен лабораторния проект, по който работи, и заминава, вярвайки, че ще се върне до няколко седмици.

Когато Обрак и неговият екип от четирима млади асистенти пристигат на веригата от трийсет и пет острова, те заедно с помощния състав правят работен базов лагер на един от островите (по онова време безименен). Минава известно време преди да разберат, че избраният от тях остров е напълно необитаем.

Дневникът на Обрак описва откритието в стил, който сега изглежда лишен от каквото и да е вълнение, като се има предвид причината, която той по-късно изяснява. Отначало екипът допуска, че все някъде наоколо трябва да има селища — ако не точно на този остров, то със сигурност на някой от останалите трийсет и четири. Не са забравили и досегашния си опит от други острови, където местното население се страхува от новопристигналите и се крие. Само че екипът постепенно започва да си дава сметка, че са се натъкнали на истински необитаема част от Архипелага.

По-късни проучвания установяват, че никъде другаде в огромната група острови няма следи от скорошно заселване.

За Обрак новите острови са сбъднатата мечта на ентомолога. Скоро след пристигането си той съобщава на ръководителя на своя факултет в университета, че пред него се простира трудът на живота му. Това се оказва и буквалната истина, тъй като той никога повече не напуска веригата острови.

Обрак каталогизира огромен брой нови видове насекоми — само през първата година от започването на работата му са идентифицирани повече от хиляда. Въпреки че умира на относително млада възраст, Обрак е признат за водещия зоолог в своята област и за работата си е награден посмъртно с лауреатското звание „Инклеър“. В град Гранде Обрак, който днес е административната столица на островната група, има негов паметник.

Името на Обрак завинаги ще остане свързано с едно точно определено насекомо, не толкова заради откритието му, колкото заради последващите подробни изследвания, проведени върху него. Произшествието, сложило начало на тези изследвания, е злополучният контакт с насекомото на един от асистентите му, херпетоложката Хадима Трайм, която случайно е инфектирана. Обрак описва в дневника си какво се случва с тази жена:

Рано вечерта Хадима искаше отново да извърши наблюдения над нейните дървесни змии, но никой друг не беше свободен, за да я придружи. Змиите имат смъртоносна отрова, но Хадима знае какво прави и винаги носи със себе си противоотрови, така че й дадох разрешение да отиде сама. Каза, че вечер змиите са винаги в състояние на летаргия. Няма я по-малко от час, когато радиосигналът й за спешни случаи се включи. Взехме джипа и заедно с Дейк [д-р Д. Л. Лей, токсикологът в екипа на Обрак] се понесохме на пълна скорост към мястото. Разбира се, допуснахме, че я е ухапала змия.

Хадима беше почти в безсъзнание, когато я открихме, и очевидно изпитваше непоносима болка. Прегледахме я бързо, без да успеем да открием мястото на ухапването, дори и в зоната на десния й глезен — въпреки че го притискаше с ръка мястото, превита на две. Дейк Лей приложи 2 куб.см противокротален серум, ефективен срещу повечето хемотоксични и хемолитични отрови на влечуги. След това я пренесохме в колата и я откарахме възможно най-бързо обратно до лагера.

Започнахме спешно-медицински процедури, като двамата с Дейк аеистирахме на Анталия [д-р А. Бенгер, лекарят на екипа].

При все че Хадима беше в полусъзнание, тя се опита да ни обясни, че ухапването определено е в областта на глезена й. Пак не успяхме да открием мястото на пробождането. Кожата беше леко зачервена, като допуснахме, че това е причинено от начина, по който бе притискала глезена. За по-сигурно Анталия направи прорез в областта и използвахме вакуумна помпа в опит да изсмучем оставащата отрова. Приложихме турникет над коляното. Анталия инжектира още противоотрова, този път противоботропсов серум. От време на време Хадима идваше в съзнание и пищеше от болки. Оплака се, че лявата част на тялото я боли. Електронните монитори показваха, че кръвното налягане и пулсът й са опасно високи. Каза, че главата я боли така, сякаш някой е забил нож отзад. Подбедрената част на десния й крак се поду и потъмня. Това беше индикация за хемолиза: еритроцитите в кръвта й се разрушаваха и освобождаваха хемоглобин. Анталия инжектира антивенин в опит да го предотврати.

Подуването продължи да се разпространява. От прореза на глезена на Хадима имаше силно кръвотечение и тя се оплака, че й е почти невъзможно да диша, дори и при включен кислород. В момент на по-ясно съзнание каза, че е сигурна, че не е ухапана от змия. Спомни си, че е докоснала голяма черна сфера на земята, която взела за растителна шушулка. Била покрита с къси, четинести влакънца.

Това вече ни беше познато. Изтичах до офиса си и намерих някои фотографии, направени два-три дни по-рано. Показах ги на Хадима и въпреки че очевидно отново губеше съзнание, тя веднага потвърди, че нещото, до което се е докоснала, изглеждало именно така.

В този момент бях сигурен, че е отровена от насекомо, увито в защитна сфера. Все още не ми бе останало време да направя нещо повече, освен просто да отбележа присъствието на тези големи артроподи и да ги снимам. На няколко пъти бях ставал свидетел на защитния им механизъм на свиване. Насекомите са навсякъде около нас и въпреки че в ентомологичен смисъл са изключително интересни, на вид са отвратителни и внушават усещане, че ухапването или ужилването от някое от тях ще е най-малко неприятно и вероятно опасно. Всички се държим на разстояние от тях, докато имам възможност да ги проуча както трябва. В близко бъдеще планирам да уловя няколко и да ги изследвам.

За щастие насекомите изглежда също се страхуват от нас, и се разбягват, ако бъдат изненадани. Вече съм сигурен, че Хадима трябва да е докоснала някое от тях.

Пулсът й започна да варира силно, от 50 до над 130 удара в минута. Изпразни пикочния си мехур и течността бе силно оцветена с кръв. Отново се оплака от болката и сякаш вече бе на ръба да изгуби съзнание напълно. Беше смъртно бледа и цялото й тяло бе покрито с пот. Анталия инжектира още стимуланти, коагуланти и антивенини. Направи малки прорези по ръцете и краката на Хадима в опит да облекчи изостреното подуване. От прорезите се изляха кръв, лимфа и бледа течност. Десният й крак вече бе потъмнял по цялата си дължина. За момент пулсът й изчезна и се наложи да предприемем животоспасяващи процедури. Приложихме още стимуланти и коагуланти и въпреки че те увеличиха болките й, успяха да я върнат в съзнание. Появи се още потъмняване: по ръцете, коремната област и врата. И двете й очи бяха налети с кръв. Повръща на няколко пъти, изхвърляйки кръв. Анталия администрира допълнителни дози противоотрова. Вратът и гърлото на Хадима се бяха подули до такава степен, че вече не можеше да говори и едва успяваше да диша — със или без кислородната маска.

След петнайсетина минути Хадима внезапно бе обзета от дълбоко спокойствие и се уплашихме за най-лошото. Виждах го от начина, по който реагираше Анталия — вече се борехме за живота й. Пулсът й първо се ускори, след което отново се успокои. Започна да трепери — отначало само ръцете и краката, а после треморът обхвана цялото тяло. Кислородната й маска падна и се наложи Дейк да я държи насила върху устата и носа й. Всички усещахме, че сме на път да я изгубим. Но точно тогава тя отвори очи, а когато Дейк й предложи малко вода, я прие и я задържа. Постепенно треперенето спря. Крайниците й все още бяха потъмнели и подути. При докосване крещеше от болка.

На мястото на ухапването или ужилването се появиха няколко големи мехури. Бяха твърди на пипане, но не причиняваха допълнителна болка на пациента, така че Анталия реши да среже експериментално един от тях. Излезе бледа течност с дребни черни частици. Дейк бързо ги изследва под микроскоп и по негово настояване Анталия разряза и останалите мехури. Изтеклата течност събрахме внимателно и съхранихме в стъкленици.

След още половин час Хадима Трайм вече може отново да диша без допълнителна помощ. В продължение на три дни, под постоянно наблюдение и лека упойка, й е позволено да спи и я хранят интравенозно. Подуването постепенно отшумява, макар че острите болки продължават.

Обрак се разпорежда за спешен превоз от Тумо и Хадима е евакуирана обратно до университетската болница. Няколко седмици по-късно екипът, който остава на терена, с облекчение научава, че се е възстановила от отравянето и от организма й са изчистени всички следи от токсини. Налага й се да се подложи на дълъг период на възстановяване, след който заявява, че не желае да се върне при експедицията. Заместена е от Фран Херкер, херпетолог от главната зоологическа градина на град Мурисей, която пристига в базата няколко седмици след нападението срещу Хадима.

След заминаването на Хадима Обрак отлага приятното преследване на пеперуди, бръмбари, оси и така нататък и се съсредоточава почти изцяло върху насекомото, което я е ужилило.

На първо място, разбирайки, че са се натъкнали на нов биологичен вид, го кръщава на името на Хадима, давайки му научното название Buthacus thrymeii. Родът все още е временен, защото като обща форма и свирепост траймът се доближава до скорпионите с големите си мускулести щипци, разположени встрани от главата, и извита опашка, издигаща се над тялото, чийто връх завършва с отровно жило. Но скорпионите са клас паякообразни, осмокраки, докато траймът има само шест крака. Освен това е значително по-едър от всеки скорпион: повечето зрели траймове, които успява да улови, са с дължина от петнайсет до двайсет сантиметра, докато други, които наблюдава сред природата, но успяват да му се изплъзнат, на външен вид са с дължина от трийсет-четирийсет сантиметра. От дневника на Джейм Обрак:

Най-после успяхме да уловим три трайма — след няколко седмици, изпълнени с опасности и отчаяние. Работихме по метода на пробата и грешката с изключително висок риск за мен и Дейк. Естествено, носехме защитно облекло, но дневните температури на острова са задушаващи. Открихме, че траймовете са най-активни по време на дъждовете, което е всеки следобед в продължение на около три часа. По време на валежите температурата не се понижава, така че всяко физическо придвижване през калната земя е изтощително.

По-конкретните проблеми в опитите да бъде уловен трайм (като оставим настрана факта, че зрелият индивид е едно от най-отровните насекоми, на които някога съм се натъквал) са първо, че на кратки разстояния могат да тичат с изумителна скорост, по-бързо от бягащ човек, дори през кал и локви; второ, че изчезват в подземни дупки със смайваща пъргавина. И на двамата не ни се искаше да копаем, за да намерим къде гнездят.

Накрая единственият начин да ги заловим беше да правим внезапни или заплашителни звуци или движения, при което повечето насекоми се свиват на топка. Така поне остават на едно място, въпреки че могат да се развиват също толкова бързо, с издигнати жила и отворени за нападение челюсти. Все пак с достатъчно бързи движения успяхме да хванем онези, които искахме.

Открихме и колко опасни могат да бъдат всъщност тези насекоми, когато са навити: влакънцата са фини като косъм, но са твърди, кухи и действат като подкожни игли за отровата, която съдържат. Влакънцата на един от първите траймове, които се опитах да хвана, с лекота пробиха външния слой на защитните ми ръкавици, макар че вътрешният слой все пак успя да ги спре. Едно от насекомите, което Дейк беше уловил, се разви в ръката му и изплю отрова право в очите му — не е нужно да казвам, че той носеше защитна маска, която го спаси.

След като насекомите са изолирани в безопасни лабораторни условия, Обрак започва да ги проучва отблизо. Въпреки че никой друг от екипа не е нападан от трайм, за него е очевидно, че насекомите са свирепи. Обрак изследва първо агресивната природа на насекомите — и дали страховитата им оръжейна система не служи единствено за самозащита.

Създадох три изпитателни среди, всяка състояща се от херметичен стъклен контейнер със слой мокра пръст и листа на дъното. В тях внесох различни видове потенциални врагове или хищници, за да проследя как ще реагира траймът. Мрачните резултати са следните:

1. Подобна на ястреб хищна птица, която сме виждали да кръжи и да се спуска рязко към земята срещу малки животни или може би насекоми. Птицата, уловена от нас за целите на този тест, беше с размер приблизително три пъти по-голям от този на най-големия трайм. Още щом я пуснахме в изпитателната клетка, птицата изпадна в паника и в рамките на четири секунди беше мъртва. Не повторихме този експеримент.

2. Гърмяща змия с дължина поне три метра: оцеля четирийсет и осем секунди.

3. Плъх: убит за деветнайсет секунди. Оцеля толкова дълго единствено заради бързите си опити да избяга.

4. Гигантска отровна стоножка с тежко бронирана черупка и една от най-гибелните отрови, която Дейк твърди, че някога е анализирал: впусна се в енергична битка с трайма, но оцеля в продължение само на трийсет и три секунди.

5. Голям паяк, който напада птичи гнезда и проявява „ловни“ тенденции за агресивно поведение, притежаващ две големи торбички силно ефикасна отрова: мъртъв след четири секунди.

6. Огромен скорпион, един от най-големите, на които съм се натъквал: нападна трайма без колебание, но бе мъртъв след осем секунди.

Още по-тревожно е откритието, което д-р Лей прави за системата на отровата, носена от трайма. Насекомото е снабдено с две групи отровни торбички: една на опашката, другата в миниатюрни мехури във вътрешността на щипците. От челюстта си може да отравя както с ухапване, така и в някои случаи с изплюване. Това се среща относително често, макар че отровата е особено мощен коктейл от протеини, аминокиселини и антикоагуланти. Анализът, който Лей прави на химическите съединения, е до голяма степен безрезултатен поради откритието, че отровата очевидно променя свойствата си при различните образци и дори при един и същ индивид съставките й са различни по различно време на годината.

Резултатът при ухапване или ужилване на човек, както се вижда, когато Хадима Трайм е само одраскана от едно от защитните фини косъмчета, е мащабна атака не само срещу нервната система, но и срещу кръвта и клетките. Въпреки че стандартните антитоксини облекчават много симптоми, стига да бъдат приложени достатъчно бързо, отровата е толкова силна, че е почти невъзможно — поне за малкия екип, работещ в полеви условия — да установи дали някога ще е възможно създаването на ефикасен антидот.

Съществува и допълнителна заплаха, описана от Обрак:

Установихме, че истински опасният трайм е женският. Няма кой знае какви външни белези, по които могат да бъдат отличени двата пола: женският изглежда малко по-голям от мъжкия, но тъй като разполагахме с ограничен брой екземпляри, е трудно да бъдем сигурни. Женската има допълнителни съединения на хитиновата обвивка и тораксът й е по-широк от този на мъжкия. Все пак, ако човек се натъкне на някое от тези тъмни, бързодвижещи се насекоми в естествената им среда, едва ли ще има време да ги отличи по тези външни белези. Остава очевидното правило: ако видиш трайм, стой надалеч!

Женската носи малките си в двуутробна торбичка във вътрешността на челюстта — на този етап от своето развитие те са микроскопични личинки, или в някои случаи оплодени яйца. Ухапването й може да бъде отровно, да впръска паразитиращи личинки, както и двете.

Налага се спешно да установя дали Хадима е била инфектирана от женска, защото Дейк ми съобщи, че е открил следи от оплодени яйца във вътрешността на влакънцата на някои от нашите пленници. Според новините от Тумо тя се е възстановила напълно — да се надяваме, че е така.

Няколко седмици след като Обрак вписва този запис, от университета в Тумо го информират, че Хадима внезапно е заболяла и е повалена с ужасяващи симптоми за повторно отравяне. Медицинският персонал в болницата е неспособен да й помогне, а тя умира два часа след първите болки. Не са намерени следи от отрова. Направена е аутопсия и се оказва, че вътрешните й органи гъмжат от паразитни личинки. Всички важни вътрешни органи са унищожени. Обрак незабавно нарежда да не се правят повече изследвания на тялото, а самото то да бъде съхранено в херметично изолирана кутия. След това изпраща Анталия Бенгер до Тумо, за да удостовери смъртта. По-късно трупът на Хадима е изнесен от моргата и кремиран.

Осъзнавайки, че инкубационният период на заразата е поне няколко месеца, Обрак нарежда изпълнението на приоритетна програма за изгаряне в изследователския лагер: всеки трайм, който някога са внасяли в лабораторията, всички останки от животните, използвани за експерименти с контролните екземпляри, цялата почва, използвана в клетките на пленените траймове, всяка органична материя, имала и най-малкия, най-косвен контакт с трайм… всичко е изгорено. Стъклените клетки са обработени с киселина, натрошени и заровени в земята.

Медицинският персонал от болницата, където умира Хадима, е преместен в изолация, докато не бъде потвърдено, че тестовете им за досег със заразата са негативни. За щастие се оказва, че лекарите и медицинските сестри нямат признаци за паразитна инвазия.

Скоро след Като Обрак научава за смъртта на Хадима Трайм, настъпва неочаквана промяна във времето над острова. Отново от дневника на Обрак:

Вече започвахме да свикваме с всекидневните внезапни порои, но преди три седмици те останаха в миналото.

В момента сме подложени на непрестанен вятър от изток — горещ, изсушаващ и неуморим. Оказва обичайния негативен ефект на многодневния вятър: нервите на всички ни са изопнати, проявяваме признаци за депресия, откриваме, че ни е трудно да спим и отчаяно се нуждаем от промяна. Всеки ден е така.

Опитвах да получа някакви сведения от университета за климата на тези острови, но от там ми съобщиха, че на практика преди нашата експедиция не са разполагали с никаква практическа информация. Всичко, което успяха да ми кажат, е, че поради разположението си — на няколко градуса северно от екватора, с огромното открито пространство на океана около нас на запад и на север — сме изложени на преобладаващ вятър с названието Шамал. По пътя на този вятър съществуват много оголели, превърнати в пустини острови, най-известният от които е Панерон.

Облекчението, че сме се отървали от безкрайната кал и влажност в началото, разбира се, бе добре дошло, но и петимата сме разтревожени от ефекта, който има внезапното засушаване върху траймовете. Докато съвсем наскоро, когато се натъквахме на тях, те изглеждаха несигурни и срамежливи, то сухото време промени поведението им по критичен начин.

Първо, изглеждат гладни. Нападат свирепо всичко живо преди два дни една чайка непредпазливо кацна на земята близо до нашия лагер и пред очите ни стана жертва на рояк траймове. Сега около нас са със стотици, ако не и хиляди. Невъзможно е да излизаме, без да вземем всички предпазни мерки, но поради неудобството и тежестта на защитната екипировка, горещия вятър и прежурящото слънце ограничаваме работата си навън до минимум.

Тази сутрин Юте [Ютердал Трелин, интердисциплинарният специалист в екипа] трябваше да отиде до складовата постройка, за да вземе някои лекарства и други материали. Когато се върна, към гърба на защитния му костюм се бяха прикрепили три трайма с дълбоко впити в предпазната му материя щипци. С Дейк успяхме да ги отделим, убихме ги с греблата, които държим за такива случаи, а после изгорихме телата им, унищожихме костюма на Юте и му направихме пълни медицински изследвания, за да установим дали кожата му е била пробита. Всичко е наред. Няма по-облекчен от самия Юте!

През следващите няколко дни ситуацията се влошава. Пред лагера са забелязани рояци от траймове и Обрак нарежда никой да не излиза навън. По това време престава да води записки в дневника си, защото, по думите на д-р Лей, целият екип вече е наясно, че полевата работа е станала невъзможна.

Знаят, че ще се наложи да евакуират базата и че това е само въпрос на време. Започват да демонтират лабораториите и предават по радиостанцията всичките си записки на Университета на Тумо, включително дневника на Обрак, поради което той оцелява.

Евакуацията се оказва сериозен логистичен проблем, тъй като всяка активност привлича вниманието на траймовете. Джипът, намиращ се близо до основната сграда, е достатъчно надежден, но качването в него и натоварването му е пълно с опасности. Докато екипът се подготвя, от Тумо отплава кораб, който да ги вземе.

Последното съобщение на Обрак до университета обобщава онова, което според него в този момент ясно може да бъде посочено като най-значителното откритие, направено от тях: „Тази островна група не може да бъде населена“, пише той. „Никой никога не е живял тук, нито някой нормален човек някога ще го направи.“

Продължават с евакуацията, но следва почти пълна катастрофа. Фран Херкер е нападната от два трайма, докато прави опит да се качи в джипа — и въпреки защитното облекло, което носи, умира на място. Екипът разбира, че няма друга алтернатива, освен да изостави тялото й на земята пред базовите постройки. В напрежението и тревогата от бягството нямат начин да погребат или кремират трупа. След по-малко от час, докато джипът все още пътува към брега, самият Обрак е нападнат от трайм, който по някакъв начин е успял да проникне в колата. Ученият умира мъчително и ужасяващо бързо. Останалите трима знаят, че в интерес на науката трябва поне да се опитат да вземат тялото му със себе си за аутопсия, бързо решават, че опасността е прекалено голяма и го изоставят.

Дейк Лей, Ютердал Трелин и Анталия Бенгер оцеляват в пътуването до крайбрежието и се качват на изпратения да ги прибере кораб. Няколко месеца по-късно Ютердал Трелин умира внезапно и се установява, че тялото му гъмжи от паразитни личинки.

Такава е историята за откриването на Веригата на Обраките. Петдесет години след преждевременния край на експедицията цялата група от трийсет и пет острова е наречена на името на Обрак, както и нейният най-голям остров: Обрак Гранде. Други острови носят имената на Лей, Бенгер, Трелин и Херкер. Властите на Архипелага обявяват групата за защитен резерват и достъпът до островите е абсолютно забранен.

Може би Обракската верига щеше да остане така и до ден-днешен, ако не бяха две непредвидени събития.

Първото е откритието на няколко колонии траймове на някои от най-южните острови в групата на Серките. Дотогава се предполага, че насекомите се срещат единствено на Обраките и че ще си останат изолирани там по силата на естествени природни процеси. Как някои от тях са мигрирали или прекосили морето остава неизвестно, но събитието предизвиква мрачни опасения за евентуалното разпространение на насекомите из Целия Архипелаг и влиянието, което това може да окаже върху живота на милиони хора.

Колониите на Серките са изкоренени, макар че на някои от по-отдалечените острови все още се срещат траймове. Колкото до перспективата за по-широко разпространение, след откриването им на Серките траймове са забелязвани и на други острови и днес насекомото е разпространено из почти цялата тропическа зона. Посредством неуморното им изтребление и други предпазни мерки, колониите на траймовете са ограничавани и контролирани ефективно. На някои острови има успехи в пълното им унищожаване, но на повечето места все още се срещат в минимална степен.

Като цяло траймът не е толкова разпространен, колкото страхът от него. Истина е, че повечето хора изпитват фобия към насекомото заради външния му вид, бързината на придвижване, светкавичната атака, движението на дългите крака. Практическите страхове от последствията от такава атака са нещо съвсем различно, разбира се. Насекомото се идентифицира лесно и когато го забележат, хората го избягват.

Местните сеньорни отдели организират екипи по изтреблението и повечето обществени сгради се подлагат на редовна обработка с инсектициди. Имотите, продавани на отворения пазар, по закон трябва да притежават антитрайм сертификация. Днес съществуват и ефикасни противоотрови срещу отровата на насекомото, стига да бъдат приложени достатъчно бързо.

Веригата на Обраките е естественият хабитат на това създание. Макар островите да остават незаселени от хора, се предполага, че траймът доминира — преди и по време на пребиваването на изследователския екип от учени. Но популацията на Архипелага се увеличава бързо и нуждата от допълнително работно и обитаемо пространство нараства. Наличието на огромни пространства от неразработена островна територия, покрита с пищна растителност и вероятно богата на минерални находища, в крайна сметка се оказва прекалено голямо изкушение.

Корпорациите от сферата на новите технологии идентифицират Обрак като идеалното местоположение за портален център, извършват необходимите постъпки пред сеньорните отдели и дават ход на строителна дейност и райониране.

От самото начало екологичната обстановка на Обракската верига е планирана на изолиран принцип, и по-точно всеки съществуващ аспект на природния хабитат е систематизиран и изкоренен. Опасността от траймовете е отстранена едновременно с всичко останало. Естествените дъждовни гори са преобразени в паркове, в пустините се изграждат иригационни съоръжения и земята им става обработваема, скалистите брегове и обширните равнини са превърнати в комплекси за спорт и туризъм. При отсъствието на диви животни в ловните резервати се внася дивеч. Цели нови индустрии изникват от нищото. Просперитетът е гарантиран.

В днешно време разработените Обраки са се превърнали в динамичното сърце на разрастващата се силиконова индустрия на Архипелага. Различните корпорации, занимаващи се с високи компютърни технологии, които сега стопанисват островите, са двигателят на този просперитет, ръководени от създателите и изобретателите на операционни и мрежови системи. От гората от бляскави кули, кампуси и изследователски центрове, всичко това — обкръжено с озеленени пространства, — скритата инфраструктура на днешния свят преминава и бива разпределена през система от широколентови оптични кабели и цифрови връзки.

От Обраките тръгват всички високотехнологични услуги, центрове за поддръжка, унифицирани телекомуникационни устройства, оборудване за дистанционно наблюдение, доставчици на електронно съдържание, ударни екипи за разрешаване на компютърни проблеми, активисти за уеб-обмен, оптични мрежови решения без граници, приложения за управление, корпоративни партньорски консултантски фирми, видеоконферентни системи, центрове за данни с чувствителен характер, игрови интерфейси за виртуална оперативност и антиоперативност, колаборативни изживявания и състезателни предприятия.

Много от трийсет и петте острова във веригата са екологично систематизирани и са под индустриалното ръководство, планирано от компаниите за високи компютърни технологии, но няколко от по-малките острови са парцелирани на терени за разработка от частни предприятия като жилищни зони. Корпоративните инфраструктурни стандарти важат и за резидентите на тези острови, разполагащи с пряк достъп до големите центрове на мрежата, дигиталната цялост и порталите за активно забавление.

Един от по-големите острови на Обраките, Трелин, е преустроен като туристическа атракция, основана на естествените му пространства с дъждовна гора (напълно овладяна, реконфигурирана под формата на непосредствено изживяване сред дивата природа) и величествените скали с изглед към Средпътното море. На Трелин няма контрол или план на районирането заради интересите на много предприемачи от далечния остров Прашу. Именно могъщите семейства Прашоа представляват основния интерес зад процъфтяващата икономика на Обракската верига. Разбира се, посетителите нямат пряк достъп до техните луксозни домове, но може да зърнат някои отдалече.

За онези, които възнамеряват да посетят островите, са необходими някои приготовления.

Преди всичко в Обракската верига трябва да бъде внесена минимална сума конвертируема валута, която да бъде похарчена по време на престоя ви. Естествено, местната валута е обракският талант. Няма официален обменен курс с архипелагския паралеон, така че преди да напуснете дома си, задължително се снабдете с пари.

Пълната пътническа и медицинска застраховка е задължителна, като трябва да покрива и разноските по евентуална погребална церемония и превоз на тленните останки обратно до роднини или други спътници. Всеки пътешественик, без значение на каква възраст, трябва да бъде застрахован по този начин. Съществуват стриктни закони за постоянното пребиваване и освен ако не сте се сдобили с разрешително за работа предварително, до Обракската верига не се допуска никой без потвърден билет за връщане. Законите за повторни нарушители са сред едни от най-стриктните на Архипелага. Еротоманите трябва да се регистрират предварително, но в Обрак не са приемливи всички местни обичаи — най-добре е, преди да тръгнат на път, посетителите да направят справка със Сеньорията по местоживеене.

И накрая няколко по-неофициални съвета към посетителите, които, в светлината на информацията около историята на Обракската верига, може да имат остатъчни опасения относно възможните рискове, свързани с ужилването от трайм.

Тук използваме сведения от Официалния обракски пътеводител, с копие от който можете да се сдобиете из целия Архипелаг от всеки лицензиран туроператор. Пътеводителят описва живота на Обрак в пълни подробности, но по наше виждане е по-скоро мъгляв по определени проблеми. Онова, което следва, е неофициалната ни интерпретация на премълчаното. Просто отбелязваме някои факти.

Работниците из Обракската силиконова лагуна са сред най-високо платените и с най-големи привилегии в света. Въпреки това те са изложени на необичайно висок процент смъртност и в повечето случаи причините за преждевременната им смърт не се разкриват.

По силата на обракските закони нямате право да се намирате където и да е и по което и да е време без да носите доза противоотрова.

Всички изображения или описания, а и дори споменаването на смъртоносни насекоми са забранени със закон. Думата „трайм“ не може да се използва (нито се среща в Пътеводителя). Възбраната се простира над книги, списания и вестници, публични съобщения, предупредителни знаци и официална литература. Не могат да бъдат правени, съхранявани или разпространявани рисунки, фотографии или дигитални изображения на големи насекоми. Думата „трайм“ не може да се използва в разговори, а употребата на думата „насекомо“ винаги трябва да бъде в строго научния й смисъл или в смисъл на пеперуди, пчели и така нататък.

На Обракската верига няма такова нещо като погребване на мъртвец: всички трупове, човешки или животински, неизменно биват кремирани. Органичните отпадъци се изгарят. Канализационните води са обект на грижлива преработка.

Пълният медицински преглед (включително в някои случаи придружен от експлоративна оперативна намеса) е задължителен за всички посетители не само при пристигането, но и при заминаването им от Обрак.

Всяко физическо неразположение, възникнало по време на престоя ви в Обрак, без значение дали е в лека форма, хронично или добре познато на медицината, задейства заповед за депортация от властите, която се изпълнява без възражения.

Въпреки че нашите читатели ще направят сами своите заключения, за да бъдем напълно справедливи, ще добавим, че Обракската верига си остава една от най-интригуващите и интересни дестинации из целия наш Архипелаг. Плуването там е изключително изживяване, морето е чисто, няма други острови с по-добра кухня, всички хотели спазват най-високите международни стандарти, непрекъсваемият достъп до мрежата е гарантиран… а голф-игрищата според нашите сътрудници са несравними. След успешен удар обаче на посетителя не е позволено да взима с ръка топката от чашката. Автоматичните машини за събиране на топки или обученият персонал са винаги наблизо, за да ви обслужат.

Чеонер

Дъждовна сянка

Дело № КС 49284116, Отдел Криминални досиета,

Чеонерски градски народен съд

Казвам се Керит Сингтън и съм роден на остров Чеонер, в града със същото име. Мъж. На двайсет и седем години. Отговарям на описанието висок, добре сложен, тъмнокос, със сини очи, без лицево окосмяване. Ходя с леко накуцване, но не страдам от други недъзи.

Този разпит се провежда в Полициерския сеньорал на град Чеонер. Разпитът се провежда от сержант А. Капрал Б присъства в качеството си на независим полициерски свидетел. Интервюто се записва и ще му бъде направен препис от сержант А.

Нямам оплаквания от отношението на полициерите от ареста ми насам.

Не ме представя законен защитник, но ми бе дадена възможност да бъда представян про боно от член на Прокураторския отдел на град Чеонер, която отказах. Намирам се в добро умствено и физическо здраве и давам тези показания доброволно и по свое собствено съгласие, а не по силата на чужд натиск.

Разбирам, че срещу мен е предявено обвинение в убийство и показанията ми могат да бъдат представени в съда като доказателство.

Поискаха от мен да опиша миналото си отпреди ареста ми.

Роден съм на Дъждовна сянка [Чеонер]. Имах двама братя и една сестра, но единият от братята ми умря, когато бях още малък. Ходех на училище в големия град на Дъждовна сянка [град Чеонер]. Наистина бях много щастлив в училище и мисля, че се справях добре. Ползвах се с популярност сред другите момчета. Всичките ми учители говореха добре за мен и с готовност ще дойдат в съда, за да свидетелстват за това.

Имах някои дребни неразбирателства с по-големите момчета, които винаги ме закачаха. Отричам да съм се забърквал в неприятности. Отричам да са ме обвинявали в кражбата на вещи от трима други ученици и един учител. Отричам да съм участвал в произшествие, при което на друго момче се наложи да посети болницата. Отричам, че е трябвало да напусна училище по-рано.

Мама и татко винаги са ме обичали, макар че след като татко замина да живее на Червена джунгла [Мурисей], не го видях повече.

След като напуснах училище, прекарах много време в търсене на работа, но никой не искаше да ме наеме. Накрая си намерих работа като матрос на един от фериботите, който пътува между Дъждовна сянка и Червена джунгла. Харесвах тази работа, но никога не ми докарваше много пари. Вършех каквото ми попадне за допълнителни пари. Отричам да съм участвал в престъпления. Признавам, че понякога предавах съобщения за други хора и пренасях в себе си вещи на пътниците на ферибота, ако не желаеха да претърсват багажа им. Отричам да съм изкарвал пари с такава работа. Съгласен съм, че понякога печелех допълнително пари в брой по начини, които нямам желание да описвам.

[На задържания (КС) е показана разпечатка от Мурисейския полициерски сеньорал, като на сержант А. се налага да му я прочете.]

Съгласен съм, че имам криминално досие, но ще заявя под клетва, че всичките ми деяния са били дребни прегрешения, извършени или от други хора, или след като съм се забърквал с други хора, извършили прегрешенията в мое отсъствие. Не са свързани с насилие, с изключение може би на едно-две от тях, които са. Отричам някога да съм нападал физически представител на полициерските сили. Не нося нож или друго оръжие. Признавам, че веднъж срещу мен имаше обвинение в притежание на автоматичен пистолет, но за това ми деяние имаше причини и бях освободен. Отричам, че оръжието беше мое.

Не мисля, че полициерите се опитват да ме превърнат в жертва или да ме сплашат. С мен се отнасяха добре, даваха ми храна и напитки три пъти дневно, разрешено ми е да се упражнявам на двора и досега на полициерите в този участък не се е налагало да ме наказват.

Съгласен съм, че съм бил на Бавен прилив [Нелкий] и Ледовит вятър [Гурн], но не останах дълго на никой от двата острова. Във всеки случай работех на ферибот, което значи, че съм се озовавал на много острови и не помня имената на всичките. Отричам да съм се сприятелявал с някого на Бавен прилив. Съгласен съм, че полициерите на Ледовит вятър ме разпитваха.

Имам приятели, които са пътешественици. Имам приятели, които са известни на полициерите като улични пияници. Никога не съм бил пътешественик или уличен пияница. Моите приятели пътуват из островите и съм съгласен, че понякога са ме виждали с тях. Съгласен съм, че тези приятели са известни с това, че употребяват упойващи вещества и че всички те са прекарвали време в затвора. Не мога да ви кажа имената на тези приятели, понеже или не ги знам, или вече съм ги забравил. Един от тях се казваше Мак. Самият аз никога не съм бил в затвора.

[На задържания (КС) е показан рапорт за задържане от Мурисейски затвор четвърта категория и той отрича рапортът да се отнася до него. Сержант А. му го прочита, но задържаният (КС) твърди, че трябва да се отнася за някой друг със същото име.]

Когато отидох на острова, известен като Ледовит вятър [Гурн е част от групата Хета], който се намира доста далеч от Червена джунгла, но беше по курса на ферибота, на който Работя, не възнамерявах да убивам никого. Не ми достигаха пари и един приятел ми даде известна сума. Похарчих ги за храна и за дрехите, които носех, когато бях арестуван. Отричам да съм откраднал тези дрехи. Парите, които намериха в мен са мои. Това не са парите, които моят приятел ми даде, а съвсем други пари.

Съгласен съм, че опитах някои от хапчетата, които приятелите ми носеха в тях, но това бяха лекарства за главоболие. Имам много проблеми с главоболия и причерняване. Приятелите ми често ми помагат, като ми дават по нещичко за болката. Освен това изпихме по няколко алкохолни питиета, а аз самият изпих няколко. Прекарвахме си добре и се смеехме чудесно и не бях сърдит на никого. Не ми е причернявало отново този ден или по което и да е време, когато беше извършено нарушението. Ясно си спомням какво се случи и ви казвам искрено, че говоря истината.

Преди да бъда арестуван, никога не бях чувал за човек на име Акал Дрестер Комисах. Никога не съм срещал Акал Дрестер Комисах. Никога не ми е правил каквото и да е. Никога не съм имал вземане-даване с него. Не му бях сърдит за нищо. Не му дължах никакви пари. Преди онази нощ не съм го виждал. Сега вече зная повече за него. Казаха ми, че е бил някакъв вид изпълнител. Мисля, че е бил актьор, но никой не иска да ми го разясни. На сцената е използвал името „Комис“.

Съгласен съм, че по време на смъртта му се намирах в театъра. Отричам, че съм влязъл вътре, без да си платя. Някой от приятелите ми трябва да е платил, защото мисля, че работеше в театъра. Съгласен съм, че отидох зад кулисите.

Не зная как намерих стъкления лист. Някой от моите приятели трябва да ми го е дал. Трима от приятелите ми ми помогнаха да го пренеса. Аз им казах къде да го отнесем. Идеята беше само моя. Нося цялата отговорност за случилото се.

Бях сърдит на господин Комисах, но вече не си спомням защо. Може да се е заяждал за нещо с мен, но не зная защо. Не, няма как да съм пренесъл стъкления лист сам. Беше голям, прекалено голям, за да го нося сам. Да, силен съм, но не чак толкова. Не е истина, че го носих сам, но казах на другите, които ми помагаха, къде да го отнесем. Вдигахме много шум, но никой не ни чу, защото публиката се заливаше от смях и свиреше музика. Беше оркестър, не на запис.

Не, не мога да си спомня коя мелодия изпълняваха. Да, сега си спомням мелодията, която изпълняваха. Нарича се Морето протича край нас. Мелодията ми е позната, защото ми е една от любимите. Разпознах я от записа, който ми пуснахте, но не можех да си спомня как се казва, докато не ми напомнихте.

Аз казах на останалите да пуснем стъкления лист върху господин Комисах. Да, успяха да ме чуят през шума от музиката. Точните ми думи бяха: „Да убием негодника.“ Сигурен съм, че това бяха точните ми думи. Да, сигурен съм. Може да съм го нарекъл по друг начин, нещо по-обидно. Не си спомням какво точно казах. Съгласен съм, че вместо това може да съм употребил „този задник“. Да, сигурен съм в това. Да, използвам и двата начина, за да описвам хората, които не харесвам. Често употребявам думи, които не бива да се казват.

Намирахме се на мястото над сцената, където има много въжета и разни други неща. Не мога да си спомня как се качихме там горе. Мисля, че се покатерихме. Качих се пръв, а приятелите ми ме последваха. Не мога да си спомня как вдигнахме стъкления лист горе. Мисля, че вече си беше там. Не зная защо беше там. Да, може да е бил в задния двор на театъра и да сме го отнесли горе. Мисля, че се покатерихме по въжетата. Щом казвате, че е имало стълба, значи си спомням, че се покатерихме по нея. Последвах приятелите си нагоре по стълбата.

Знам единствено, че когато достигнах до върха й, те вече бяха там със стъкления лист. Да, носех ръкавици, поради което пръстовите ми отпечатъци не са намерени по стъклото. Да, винаги нося ръкавици, когато съм с приятелите си. Не зная защо. Не, сега тези ръкавици не са у мен.

Не мога да си спомням защо исках да убия господин Комисах. Не мисля, че възнамерявах да го сторя. Просто се забавлявахме. Беше нещо като шега. Хората в публиката се смееха. Задържахме стъклото, докато господин Комисах не се озова под нас. После казах думите, които току-що ви предадох, и го пуснахме.

Не мога да си спомня как избягахме от театъра. Доколкото ми е известно, никой не ме забеляза. Помня как тичах по пътя. Никой не ме гонеше. Не мога да си спомня накъде тичах.

Вероятно тичах обратно към кораба, на който работех. Повече не видях приятелите си и не мога да си спомня имената им. Мисля, че бяха от Ледовит вятър. Мисля, че някои от тях бяха от Червена джунгла, но вече не съм сигурен. Да, освен това бяха и от Бавен прилив. Всички бяха на моя възраст или по-големи. Приличаха на островитяни, не на посетители.

Не, не говоря на наречието на хората от Ледовит вятър. Не, никога не съм бил на Ледовит вятър. Никога не съм посещавал град Омхуув. Да, фериботът, където работех, понякога акостираше в Омхуув. Да, разпознавам думите Тиатер Шокаптайн, но не зная какво означават. Да, означават Театърът на морския капитан. Това е театърът, където отидох, където убих господин Комис. Определено ви казвам истината.

Бях развълнуван от стореното, но не говорих с никой за него. Видях, че го споменаха по телевизията, и по това време всички вече знаеха. Продължих живота си и бях забравил напълно за случилото се, докато не ме арестуваха. Много съжалявам за онова, което направих. Не исках.

Тези показания са продиктувани от задържания (КС) в присъствието на двама представители на Чеонерския полициерски сеньорал и транскрибирани от сержант А, полициерът, извършил ареста. Прочетени са на задържания Керит Сингтън и всички необходими поправки и добавки са съобразени с неговите инструкции. Сложил е подписа си на всяка страница от този препис, а най-отдолу е сложил своя знак.

Подпис, Керит Сингтън

От Чеонер кроникъл, 34/13/77

Екзекуцията на Керит Сингтън, убиеца на пантомимния артист Комис, беше извършена тази сутрин в 6:00 сутринта посредством гилотиниране в Чеонерски затвор първа категория. На екзекуцията му в качеството си на свидетели присъстваха дванайсет доброволци, а смъртта му бе потвърдена и удостоверена в 6:02 ч. от дежурния лекар на затвора. Всички процедури по обжалването и съобразяването със смекчаващите вината обстоятелства бяха приложени с извънредна добросъвестност. Сингтън направи пълни самопризнания за престъплението, а по време на процеса бяха изслушани свидетели, които потвърдиха показанията му. Апелационната жалба за помилване в последния момент до Сеньора беше отхвърлена.

Гуден Хере, комендантът на затвора, заяви пред репортерите пред портала на затвора: „С екзекуцията на този зъл млад мъж целият Архипелаг на сънищата се отърси от един свой страх. Екзекуцията беше изпълнена по всички правила, с вещина и при хуманни условия, а целта й е да даде повод за размисъл на евентуални други нарушители.“

Сингтън е роден на Чеонер и получава образованието си в Чеонерската техническа гимназия. Родителите му се разделят, докато все още е дете. Започва живота си на престъпник в юношеска възраст и извършва много други нарушения, някои безчестни, но повечето в рамките на дребното насилие, обикновено заедно с негови съучастници. Прекарва доста време по затворите, но след като си намира работа в Мурисейската търговска флота, нарушенията му като че ли намаляват значително.

Убийството на изтъкнатия пантомимен артист Комис, извършено от Сингтън, се случва по времето когато господин Комис изнася представление на сцената на Тиатер Шокаптайн на остров Гурн, част от групата Хета. Керит Сингтън извършва убийството в съучастничество с още трима души, но самоличността на тези хора така и не е установена. Известно е, че Сингтън е бил техен главатар. И четиримата са били пристрастени към опиатите, а във въпросната вечер са били силно опиянени под влиянието на алкохол. По време на процеса присъстващи сред публиката свидетелстваха, че са видели Сингтън да бяга от театъра след престъплението.

Полициерските сили все още издирват съучастниците на Сингтън, за които се вярва, че идват от Гурн или от някъде другаде от групата на островите Хета, или от Мурисей. Съществува и установена връзка с Нелкий, но от полицерията ни съобщиха, че вече не провеждат разследване там.

Откъс от Доклада по съдебното разследване на убийството на Акал Дрестер Комисах, от Сеньор Путар Темпер, Върховен съдия, Мурисей.

Убийството на Акал Дрестер Комисах, последвано от самопризнание, осъждане и в крайна сметка от екзекуцията на извършителя Керит Сингтън, продължава да предизвиква загриженост. Тази загриженост изпитват не само определени отдели на съдебните и медийните среди, но до голяма степен и самата общественост. По случая бяха публикувани няколко книги от разследващи журналисти, в които се осветляват редица доказателства, които по време на процеса все още не са известни на съдията и журито. В този момент разбирането за психическото здраве и миналото на Сингтън е далеч по-пълно, отколкото по него време. Повдигнати са и сериозни въпроси, касаещи истинността на самопризнанията на Сингтън.

Като председател на съдийската комисия бях натоварен да направя преглед на всички документи и доказателства в наличност, а където е възможно — да намеря живите свидетели на случилото се.

Тъй като тези събития са се състояли преди повече от четиридесет години, не успях да намеря каквито и да е свидетели — живи или надеждни източници на показания, така че се съсредоточих изцяло върху документацията по процеса и целия наличен пакет от доказателствен материал. Всички документи на защитата са непокътнати. Поради значимостта на случая тези документи са опазени изрядно и не ми е известно за липси или подмени от приключването на делото насам.

Убитият мъж, господин Комисах, изглежда, се е оказал невинна жертва, която по никакъв начин няма връзка с осъдения. Няма почти никаква вероятност да е извършил нещо, с което да е провокирал нападение. Бил е уважаван и се е радвал на възхищението на публиката, и до ден днешен няколкото негови представления, достъпни под формата на визуални записи, се ценят високо и доставят удоволствие на зрители от всички възрасти.

Нека сега насоча вниманието си към миналото и характера на Сингтън, откъдето произтичат голяма част от тревогите по този случай.

Керит Сингтън е роден в беден квартал на град Чеонер. Неговият баща, Лад Сингтън, е дребен престъпник, алкохолик и наркоман, чиято връзка със съпругата му по свидетелствата на много хора, в това число непосредствените им съседи, е свързана с малтретиране и прояви на насилие. Съпругата, Мей Сингтън, майка на Керит, също има алкохолна зависимост и понякога проституира.

Къщата, в която израства Керит, е занемарена и мръсна, с купища боклук от хранителни остатъци и животински изпражнения. По време на детството си Керит е лишен от грижи, малтретиран и подлаган на насилие, макар по онова време нищо от това да не привлича вниманието на местните служби.

Сингтън израства като млад мъж с изключителни размери, с дълги ръце и огромна глава. Неизменно е прекалено висок за възрастта си. Заради необичайната му външност и покорно поведение в училище става честа жертва на насилници. Медицинските изследвания, на които го подлагат докато е в ареста, установяват, че е напълно глух с едното ухо, има лек говорен дефект и поради произшествие в детството си до края на живота си ходи с леко накуцване. Зрението му е слабо, но не носи очила. Поведението му според няколко професионални психолози е кротко и покорно, и лесно се поддава на внушения. Известно е, че когато е пиян, говори на висок глас, обича да се хвали, става агресивен и склонен към внезапни изблици на гняв. Проявява склонност към самонараняване, за което свидетелстват белезите по двете ръце.

Той е дребен престъпник и е чест гост на съдилищата. След като съдебната система пробва налагането на различни наказания без лишаване от свобода, Керит излежава две кратки присъди в затвора — и двете за насилие срещу личността в съучастничество с други.

Поведението му отбелязва забележително подобрение, след като си намира работа като моряк в Мурисейския търговски флот, където служи като матрос на някои от вътрешните им фериботни линии. Остава все така склонен към внушение и зависим като характер и преките му началници на поне два от корабите, където работи, пишат доклади, свързани с опасенията им по отношение на младежа. Винаги когато получава отпуск на брега за повече от двадесет и четири часа, Сингтън има склонност да попада в компании с определено реноме. Няколко пъти се връща на кораба пиян или под влиянието на наркотици и не е в състояние да изпълнява задълженията си в продължение на часове. Все пак поне двама от офицерите твърдят, че този проблем е общ за екипажите на фериботите и че имат начин да разпределят смените след отпуски на брега. Сингтън не е считан за особен риск за кораба и екипажа и няколко пъти дори получава похвали за отдаденост в работата си като матрос. В светлината на онова, което ще се случи впоследствие, гласуваното му доверие се оказва неоправдано.

Сериозен, макар и страничен, инцидент със Сингтън възниква и малко преди смъртта на господин Комисах. Съдията по делото не допуска защитата да го изложи пред съдебните заседатели, поради което те не научават за него. Според мен инцидентът има значително отражение върху Сингтън.

Две седмици преди убийството на господин Комисах фериботът Галатон, движещ се по вътрешните островни линии, на който работи като матрос Сингтън, се сблъсква с друг кораб извън пристанищните стени на град Мурисей. И двата морски съда получават пробойни под ватерлинията и потъват. И на двата кораба има жертви: на Галатон умират петнайсет души, а на борда на другия кораб, Рупа — дежурната баржа за драгиране в пристанището на Мурисей, загиват двама членове на екипажа. Бързите действия на капитана на Галатон предотвратяват допълнителната загуба на живот, но катастрофата си остава сериозна и повдига много въпроси относно обема на транспортния трафик в Мурисейското пристанище в определени часове на деня.

По време на сблъсъка Сингтън е на вахта и по-късно е задържан на разпит заради факта, че не е вдигнал тревога.

Съгласно сведенията на дознанието, след инцидента Сингтън е неутешим и междувременно вини себе си и още един член на екипажа (който се удавя при катастрофата), но като цяло признава, че произшествието е настъпило поради неговото невнимание. По времето когато го арестуват като заподозрян в случая Комисах, Сингтън все още е обект на разследване за престъпна небрежност, довела до смърт, но така и не са му предявени обвинения, нито е получавал призовка.

През годините неколцина независими журналисти и криминолози правят опити да разнищят мистерията около Комис, обявявайки, че в случая е проявена съдебна небрежност. Може би най-значимият опит в това отношение е книгата Сингтън: Смърт по грешка?, която първа повдига тези съмнения. Авторът й е забележителната в своята социална визия Каурер. За нея, както и за журналистите по стъпките й, а така също и за настоящото разследване, е от фундаментална важност тревожният въпрос защо нито едно от обстоятелствата около пристанищния инцидент не е доведено до знанието на съдебните заседатели по време на делото по убийството на Комис.

Именно Каурер разкрива, че разследващото длъжностно лице в произшествието Галатон, който задържа и разпитва Сингтън за ролята му в сблъсъка, е не друг, а полициерът, известен единствено като „сержант А“. Този полициер, изглежда, е убеден, че по времето на сблъсъка Сингтън има участие в някаква друга незаконна дейност, но Сингтън отрича. Когато подозренията по случая Комис падат върху Сингтън, полициерът допуска предположения, които на първо място не би следвало да допуска, и съобразно това извлича самопризнания от Сингтън за неговата предполагаема роля в убийството.

Фактът, че Сингтън отрича съучастничество в морския инцидент (макар и толкова сериозен), но в същото време с готовност признава отговорността си в друго нарушение (също толкова сериозно, но с драстични последствия за него самия), прави подозренията за натиск от страна на полицерията не особено правдоподобни. Почти сигурно това е и причината съдията по делото да отхвърли изслушването около произшествието в пристанището.

Допълнително ме тревожи и фактът, че не успях да открия никакви полициерски или съдебни доклади, свързани с фаталния сблъсък между Галатон и Рупа. Единствената официална информация идва от доклада на дознанието, но в него, разбира се, фокусът е насочен основно върху начина, по който жертвите намират смъртта си. Защо тези важни доклади са били изгубени, иззети или направени недостъпни по някакъв друг начин?

Нека сега насоча вниманието и към самопризнанието на Сингтън.

Подобно на повечето местни островитяни, Сингтън на практика говори два езика. Официално всекидневният му език е демотичен архипелагски, общата лингвистична обменна валута. От стенограмите на процеса можем да си извадим заключението, че Сингтън не притежава дар слово, че определено се затруднява не само да разбере какво му казват на демотичен архипелагски, но и трудно се изразява. Освен това знаем — от все същото негово ученическо досие, — че когато напуска училище, той на практика е неграмотен. Няма абсолютно никакви доказателства, нито логика да допуснем, че след като е напуснал училище, по някакъв начин се е научил да чете и пише.

Езикът, на който говори, е патоа — местното наречие на град Чеонер. Това се посочва в училищното му досие. Това наречие, разбира се, е езикът на улицата. То е само устно и няма писмена традиция.

Самопризнанието, което предполагаемо прави пред полициерския представител, няма как да е било записано на патоа. Ако Сингтън е говорел на патоа, то тогава на по-късен етап записът е бил преведен от някой полициер, а след това записан на демотичен архипелагски. И все пак самопризнанието, което е допуснато на процеса, е представено като доказателство, идващо от собствената му уста, стенографирано дума по дума. Това самопризнание допринася в значителна степен за осъждането му.

Следователно за това предполагаемо самопризнание могат да се отбележат няколко наблюдения, като всяко едно от тях предизвиква тревога от юридическа гледна точка.

На първо място самопризнанието е направено при разпит от двама полициерски служители, поне един от които — без знанието на Сингтън — участва както в издирването на убийците на Комис, така и в разследването на сблъсъка в пристанището. Знаем, че разпитът е записан и по-късно стенографиран по някакъв начин, вероятно от „сержант А“. След това прочели ли са го на глас на Сингтън? На демотичен архипелагски, който той едва-едва е разбирал?

Изреченията в самопризнанията му, започващи с „Да“ или „Не“, изглеждат като отговори на директни или водещи въпроси. Освен това има индикации, че Сингтън е насочван в някои части от това самопризнание. Например не може да си припомни музиката, която предполагаемо изпълняват в театъра по времето на смъртта на Комис, докато служителите на реда не му пускат неин запис и не му съобщават заглавието на мелодията. При психологическия тест, на който подлагат Сингтън, след като е направил своето самопризнание, но преди започването на процеса, се проверява доколко разбира определени термини. Сингтън не разбира нито една от следните думи, използвани на съответни места в самопризнанието: „лицево окосмяване“, „прокураторски“, „натиск“, „предявено“, „жертва“, „упойващи вещества“.

Още по-тревожен резултат от теста е, че не разбира разликите между „отричам“ и „съгласен съм“ и по всичко изглежда, ги използва взаимозаменяемо.

Установено е, че интелигентността на Сингтън е с десет процента под средното ниво, а умственото му развитие съответства на десет-дванайсетгодишно момче.

По време на процеса резултатите от тези изследвания не са допуснати като доказателства и остават неизвестни за съдебните заседатели.

Накрая разглеждам действителните събития, довели до смъртта на господин Комисах. По време на процеса те са анализирани подробно, но все още не е сигурно какво всъщност се е случило.

Всичко, което се знае със сигурност, е, че господин Комисах, професионален мим, който използва сценичното име „Комис“, изпълнява представлението си в Тиатер Шокаптайн в град Омхуув, на остров Гурн, островна група Хета. По това време на годината в Тиатер Шокаптайн се изнасят различни развлекателни представления за летните посетители. Господин Комис умира по време на изпълнението си, когато от техническата галерия над сцената внезапно пада голямо парче стъкло. То се приземява директно върху него и го убива на място.

В дните преди инцидента около театъра са забелязани неколцина работници. Същите са забелязани в театъра и в деня на инцидента, а някои от тях — включително може би и Керит Сингтън — са забелязани веднага след случилото се да бягат от театъра. Хора от публиката, както и представители на сценичните работници и управата дават в съда показания, които го потвърждават. Така и не става ясно какви са мотивите. Не е ясно и как стъклото (което е изключително тежко) е занесено до техническата галерия. Освен това никога не е изяснено как е изпуснато и дали е било прицелено върху жертвата долу.

В края на краищата съществуването на самопризнание, колкото и да е объркано и противоречиво, е прието за основното уличаващо доказателство, а съдията е насочил вниманието на съдебните заседатели върху значението, което трябва да му отдадат.

Един от проблемите, който за кратко влиза в полезрението на процеса, но не е проучен поради отсъствие на ключов свидетел, е произшествието, състояло се малко преди смъртта на Комис.

Изглежда, че корабът по линията, за която Сингтън работи — Мурисейския търговски флот, — е изтеглен във фиорда пред Омхуув за рутинен ремонт. Според обвинението Сингтън е прехвърлен на този кораб след загубата на Галатон. На целия екипаж, в това число и Сингтън, ако е бил част от него, е дадена отпуска на брега.

След това се предполага, че по свой стар обичай Сингтън попада сред група приятели. Тези млади мъже очевидно са общи работници в Тиатер Шокаптайн, като в задълженията им влизат почистване, местене на ненужни декори, транспортиране на екипировката на изпълнителите до и от гарата и така нататък. За целта използват доста остарял камион. Тази работа им дава достъп до театъра и почти сигурно е обяснението за многократната им поява в околностите на сградата.

В деня на фаталната злополука младежите товарят дървени плоскости на камиона и вдигат много шум. На случката стават свидетели няколко минувачи, двама от които по-късно дават показания в съда. Единият от свидетелите е убеден, че те са били пияни или под въздействието на наркотици. Незабавно след това се случва така, че трети минувач, подразнен от виковете и целия този шум, им извиква да работят по-тихо. Групата младежи отвръща на виковете му с ругатни и подигравки.

Другите свидетели, които не са замесени в последвалата разправия, описват ясно случилото се.

Третият минувач — за да го идентифицираме по-ясно — е с отличителна, да не кажем ексцентрична, външност. Той е нисък и набит (един от свидетелите казва, че е имал силна мускулатура), има силно окосмено лице, и носи пъстроцветни всекидневни дрехи, неподходящи за ранната пролет. И двамата свидетели мислят, че този забележителен стил на обличане почти сигурно е причината за влошаването на ситуацията. Част от подхвърлените подигравки са насочени срещу начина, по който мъжът е облечен. Във всеки случай скоро става сбиване, като и четиримата младежи, заедно със, както се твърди, Сингтън, започват да нанасят удари и да се боричкат на улицата около камиона. Третият минувач се бие свирепо и ефикасно, поваля поне двама от нападателите си на земята и успява да се изплъзне за известно време на другите двама. По едно време и той е повален на земята, но бързо се изправя с нещо, което свидетелите описват като „плашеща ярост“. Разменят се още много удари, но сбиването е прекратено, когато единият свидетел изкрещява, че са извикани полициерите. В този момент четиримата младежи се качват на камиона и бързо се отдалечават.

Третият минувач хладнокръвно вдига торбата, която е носел със себе си, отупва се с една ръка и продължава по пътя си. Въпреки че описанието му е ясно и недвусмислено и неколцина жители на града потвърждават, че са забелязали този необичайно облечен мъж в други случаи, никой не успява да го идентифицира и така и не е издирен. Никой в града не го е познавал. Не се отзовава на призива за свидетели. Накрая приемат, че трябва да е бил на посещение в града или турист, че няма познати в Омхуув и че след инцидента е отпътувал.

Най-забележителното е, че този мъж така и не се явява в съда, за да даде показания, така че нито обвинението, нито защитата не разглеждат уличното сбиване като предварително обстоятелство около предполагаемия извършител.

Все пак обаче, от днешна гледна точка и благодарение на цялостния достъп до хронологията на събитията, виждаме, че сбиването става само минути преди основната злополука. Младежите се отдалечават с камиона от мястото на сбиването, но после сменят посоката и се връщат в театъра. Влизат вътре, но тъй като представлението всеки момент ще започне, персоналът ги подканва да напуснат. Четиримата отвръщат по арогантен начин и минават през залата, където повечето зрители вече са заели местата си и очакват представлението. Всички забелязват преминаването им през залата. След това отиват зад кулисите. Тъй като са работили в театъра през изминалите няколко дни, пътят им е познат.

Забелязани са пак веднага след като стъклото се разбива на сцената, когато повечето зрители ги виждат да бягат.

Струва ми се, че уличното сбиване оказва директно влияние върху поведението на тези четирима младежи. Според обвинението именно то довежда Керит Сингтън до състояние на убийствена ярост, но основание, че Сингтън е част от групата на четиримата, е несигурното му самопризнание. Няма абсолютно никакви доказателства, че това е така. Но дори и да е сред тази група, след като вече са ни известни миналото, умственото състояние и общото му ниво на интелигентност, не по-малко вероятно е и той да се е изплашил от сбиването. Каквато и да е достоверността на тези заключения, присъствието му в театъра в същия ден не е доказано извън всякакво съмнение.

Набляга се върху бягството на четиримата младежи като уличаващо всички и особено Сингтън, но е също толкова възможно да бягат поради ужасяващото събитие, на което току-що са станали свидетели. Струва си да отбележим, че много обикновени хора от публиката също побягват веднага след случилото се.

И така, предвид всички тези неща, неизбежното заключение, което мога да направя, е, че Керит Сингтън може да е участвал в нападението срещу господин Комисах, а може и да не е, но не съществува доказателство, което да го уличава, и голяма част от доказателствата, представени срещу него, имат слаби страни и са опасни. Едно съдебно жури, разполагащо с всички доказателства, придружени със съответните насоки, със сигурност би го оправдало.

Когато го арестуват, Сингтън посочва като алиби, че в деня на убийството на Комис се е намирал на остров Мурисей, където от Полициерския сеньорал го разпитват за потъването на Галатон. Той продължава да твърди, че по това време не се е намирал в близост до Гурн или Омхуув. По неизвестни причини по-късно той се отказва от това алиби, но сега то като че ли е най-близо до истината.

Следователно установявам и заявявам, че господин Керит Сингтън е станал неволна жертва на възможно най-сериозната съдебна грешка и ще предам делото на Сеньоралния департамент на Чеонер с препоръката незабавно да бъде помилван посмъртно.

Колаго

Тих дъжд

Остров със средни размери, в умерената зона на южното Средпътно море. В миналото известен с производството на млечни продукти, Колаго е място с ниски, окъпани от дъжда хълмове, топли лета, ветровити зими. Има скалиста брегова линия с няколко по-малки или по-големи заливи и е благословен с привлекателен пейзаж, който се състои в по-голямата си част от широколистни дървета и изобилие от летни диви цветя. Разполага с малко плажове, а тези, които са подходящи за плувци, са от чакъл. В тази част на Архипелага морето е необичайно студено, тъй като Колаго се намира на пътя на Южния осцилиращ поток.

На острова съществува само един голям град: пристанището Колаго, което, както намеква името му, е и главният му порт. Няма летище. Извън града почти не съществуват шосета и моторните превозни средства се срещат рядко. Има автобусна служба, която обикаля острова и прекосява ширината му три пъти дневно. Островът не е изолиран и е заобиколен от много подобни на него. Протоците са опасни и е за предпочитане да се възползвате от услугите на лоцман.

Така че Колаго е остров на тихите удоволствия, а не очевиден избор за посетители, търсещи горещ климат или вълнуващ нощен живот. И малцина биха си помислили, че може да се превърне в място, където животът на хората ще се промени завинаги.

Съдбата на Колаго е решена от едно медицинско откритие, направено в изследователска клиника в далечния град Джетра, столицата на държавата Фаяндландия.

При изследванията в генетичните модификации и манипулирането на стволови клетки в търсене на нови и по-ефикасни методи за лечение на упорити смъртоносни заболявания по щастлива случайност е открит процес, който може да превърне всеки мъж или жена в нормално и добро здраве във физически безсмъртно същество (или „атанат“).

В човешкия геном са идентифицирани сто петдесет и две индивидуални мутации, като всяка една може да бъде персонализирана и следователно да й бъде назначен генетичен ключ. Манипулирани по подходящ начин, тези персонални геномики могат да прекратят стареенето на тялото от момента, когато пациентът получи лечението. Оттам нататък вместо нормалното клетъчно разрушаване настъпва подмладяващо развитие на нови клетки — процес, който на теория би продължил вечно.

Теорията бързо е последвана и от практиката. Първите изпитания с хора се провеждат преди повече от век и оттогава никой от участниците в изследванията не е остарял видимо, не е страдал от омаломощаващо или дегенеративно заболяване, не е ставал жертва на вируси или умирал по каквито и да е очаквани или естествени причини. Редовните медицински прегледи на голяма група от подложените на лечението в миналото потвърждават здравословното им състояние.

Но не всички са все още живи: някои са загинали в злополуки, други са били убити от хора, които не са подлагани на лечението поради гневни изблици на завист или други долни мотиви, каквито не е трудно да си представим. Да си атанат, има много предимства, но и някои недостатъци.

Отначало възхвалявана като чудо на модерната медицина, съвсем скоро става ясно, че възможността за създаване на група от безсмъртни хора е придружена от много морални, етични, социални и практически проблеми.

На първо място лечението е свързано с продължителни медицински процедури, включващи огромни екипи от медицински служители и психолози, както и необходимостта от уникално по своята сложност оборудване за изследвания и наблюдение. Това означава, че всяка операция е скъпа, очевидно отвъд възможностите на всички освен свръхбогатите.

Моралните и етичните аргументи за и против процедурата са добре известни и се спрягат често.

Ако мнозинството от хората знаят, че съществува привилегировано малцинство, което ще ги надживее, негодуванието е неизбежно. През годините на бял свят са излизали много скандали, повечето, свързани с богати, известни или влиятелни хора, направили опит да получат нечестно предимство. Имало е случаи на подкупи, изнудване, заплахи, физически нападения. Винаги се носят слухове за тези неща и винаги биват отричани.

Имало е и няколко случая, подкрепени от косвени доказателства: наглед чудотворно излекуване от фатални заболявания, хора, които изчезват, а след това биват открити под друго име и самоличност, филмови звезди, успели да опазят красотата си далеч по-дълго от нормалното. Досега нито една злоупотреба не е доказана с абсолютна сигурност.

По не толкова очевиден начин атаназията има неуловимо влияние върху отношението на работодатели към работници, върху предоставянето на здравна помощ за обикновените болни, дори върху начина, по който не-атанатите се застраховат срещу злополуки, пътни инциденти, гражданска отговорност и така нататък. Във всеки случай съзнанието, че нормалната продължителност на живота е несравнима с тази на безсмъртните, води до дискриминация срещу не-безсмъртните.

Не толкова предмет на обществена загриженост, колкото причина на етически дебат е следното: паметта на получателя неизбежно се изтрива при прилагането на процедурата. Той или тя се събуждат в реалност, където трябва да учат всичко отново. Това е върховната кражба на самоличност. Според много противници на атаназията това е инструмент в ръцете на експериментаторите, политиците, измамниците, изнудвачите и така нататък. Попечителите на процедурата обаче твърдят, че екипите по рехабилитацията са напълно обучени в необходимите техники, че имат нужната практика, преминават безкрайни квалификационни курсове и работата им периодично се оценява, както и че се провеждат чести проверки от независими външни агенции. Освен това посочват, че досега няма данни процесът по рехабилитацията да е завършвал неуспешно.

Поради всички изброени причини, практически и етически, винаги е необходим строг контрол. След много скандални произшествия е създаден независим тръст, който да се занимава с провеждането на процеса — основан именно на слабо известния остров Колаго. Лотерийният тръст (или Лотерия-Колаго, както е по-добре известен) не само изпълнява и надзирава медицинските и психологически процедури, но управлява и финансите.

Финансирането се осъществява посредством световна лотерия, отворена за всички, която ежемесечно избира на случаен принцип малък брой победители. Те получават лечението, без значение кои или какви хора са. По този начин — заедно с амбициозните спортисти, гениалните музиканти, филантропите, богаташите, любимците на медиите, обикновените работници, безработните, младежите, старците, щастливите и нещастните, обещаващите, обикновените, разочароващите и хората без късмет — сред победителите неизбежно попадат престъпници, педофили, крупни измамници, изнасилвачи, бандити, лъжци и мошеници. На всички тях е осигурена перспективата да живеят вечно.

Неизбежно следва ожесточена полемика. В нея се намесва радикалният социален теоретик Каурер. Нейната въздействаща и предизвикваща размисъл книга Лотерия на глупците е неукрасен разказ за живота на десет души, които наскоро са получили процедурата, какво са направили с живота си преди да станат безсмъртни, и какво е вероятно да сторят след това. Седем от тези истории са относително обикновени: историите на обикновени хора с обикновен живот, които са получили лечението, някои от които се завръщат към своята неизвестност, като само двама от тях обявяват, че възнамеряват да посветят живота си на добри дела. От тези седем души обаче шестима са женени или поддържат постоянна връзка, а петима имат деца. Какво, внушава ясно своя въпрос Каурер, ще се случи с тези семейства с напредването на годините?

От останалите трима получатели на процедурата, описани от Каурер, един е алкохолик, а друг — патологично затлъстял. Каурер по умерен начин задава въпроса дали не би било по-добре генетиците да насочат вниманието си към по-уместни генетични мутации, които да персонализират? Последният от получателите, упоменат единствено с името „Хххх“, е мъж на средна възраст със затруднена способност да учи и дълбоко разстройство на личността. Осъждан е два пъти за изнасилване и лежи в затвора за палеж. Преди процедурата по всяка вероятност е щял да прекара остатъка от живота си в болницата на затвора, но сега този остатък се простира до безкрайност.

Каурер завършва книгата с есе, в което посочва, че навсякъде по света има хора, чийто (краен) живот вече е посветен на благото на околните. Не споменава имена, но намеква, че има стотици, може би хиляди видни изследователи, изобретатели, религиозни водачи, социални работници, композитори, писатели, художници, учители, лекари, ръководители на фондации… и всички те по свой собствен начин опитват да направят света едно по-добро място. Нима, пита тя, десетте човека, чийто живот е описала, имат по-голям шанс да постигнат напредък в онова, което другите вече са постигнали?

Като последствие от публикацията на книгата й попечителите на Лотерията назначават панел от международни арбитри, който се събира ежегодно. Задачата им е всяка година да номинират малка група от хора, които според тях трябва да получат шанс за безсмъртно бъдеще. Разходите по тези допълнителни случаи се поемат от фонда на Лотерията.

При обявяването на имената им много от тези така наречени лауреати обаче неочаквано отказват лечението. На четвъртата година един от отказалите е философът и писателят Вискер Делоан.

Скоро след избирането си той отказва лечението публично. И не е само той — същата година наградата отказват четирима други лауреати. Но Делоан пише и публикува пламенната книга със заглавие Отричане.

В книгата си той твърди, че да приемеш атаназията, е равносилно на това да отречеш смъртта, и тъй като животът и смъртта са неотменно свързани, е и акт на отрицание на самия живот. Всички негови книги, пише той, са създадени със съзнанието за неизбежната смърт и никоя не би била или не би могла да бъде написана без нея. Животът, продължава той, трябва да бъде изживян докрай единствено по силата на инстинктивното несъзнателно отрицание на смъртта, иначе нищо не може да бъде постигнато. Също така заявява, че изразява живота си посредством литературата, но в същината си това не се различава много от начина, по който други хора изразяват своя живот. Да се стремиш към вечен живот означава да се сдобиеш с такъв за сметка на живота.

Каурер прави изказването, че книгата на Делоан е променила ума й. После поднася извиненията си публично, оттегля се в островния си дом и никога повече нито говори, нито пише по въпросите на атаназията. Самият Делоан умира от рак две години след публикуването на Отричане.

Лотерия-Колаго се завръща към случайния избор на победители и в рамките на няколко години процедурата по атаназията отново се извършва надалеч от обществения взор и без скандали, лотерийните билети се продават из целия Архипелаг и из северните страни, всяка седмица и всеки месец върволицата от спечелили пътува бавно през осеяните с острови морета към тихите, дъждовни хълмове на Колаго.

Посещението на острова не се насърчава, въпреки че не съществува официална забрана. Съществуват строги закони за постоянно пребиваване, но правилата за политическо убежище са относително либерални. На Колаго никога не са правени опити за тунелиране и е лесно да си представим, че тунелистите едва ли биха били добре дошли. Из млекопроизводителните стопанства са налични някои сезонни работни места, но за целта трябва предварително да се сдобиете с виза.

Валута: архипелагски паралеон.

Дерилл — Торквини

Остри скали

За това място е известно малко и докато правехме проучвания за изготвянето на географския справочник, нямахме възможността да го посетим. Бившето име на Дерилл е Осли (патоа: Стръмен чакълест бряг) и се намира някъде в южното полукълбо. Нямаме информация за други острови в предполагаемата група на Торквините. (По една случайност в Малките Серки съществува остров, парадоксално наречен Торквин — и този Торквин е превърнат в „затворен“ остров заради разположената на него глондианска военна база.)

Срещащите се отпратки към „Торквини“ в смисъл на название на група от острови или островна дъга обикновено трябва да се считат за правописна или типографска грешка.

Упорито се твърди, че Дерилл, Остри скали, променя името си, за да се възползва от предполагаемите предимства на Дерилл или Деррил (вж. по-долу), но по този въпрос не ни е известно нищо и не можем да се ангажираме с мнение. Никога не сме били там, не сме виждали негови снимки, не сме срещали нито един човек, твърдящ, че е роден на този остров, не ни е известно за никой друг, който някога го е посещавал или е чувал за него, и откровено казано, не ни е грижа.

Деррил — Торкви

Голям дом / Ведри дълбини

Най-големият остров от групата на Торквите, също и административен център на групата, Деррил често пъти е бъркан с друг наскоро преименуван остров, а именно — Деррил, в Торквилите. (Вж. по-долу)

В този случай знанията по патоа ще ви бъдат от полза. Името Деррил, на наречието на Торквите, означава просто Голям дом. Името Деррил на наречието на Торквилите означава Мрачен дом или Нейният дом.

Тъй като объркването по отношение на двата острова е постоянен проблем за пътешествениците и тъй като и двата острова по своему са изключително атрактивни за посетителите си, вярваме, че най-ясният начин да ги отличим е да опишем островните групи, към които принадлежат. Задачата ни е да се помъчим да внесем яснота.

Островите Торкви (или Групата Торкви, или още по-просто казано, Торквите) лежат непосредствено на юг от град Джетра, който се намира на южния бряг на Фаяндландия. Най-близко разположеният до сушата остров е Сийвл и макар този остров сам по себе си да не е важен, той е добре известен на жителите на Джетра. Намира се срещу града и разбира се, винаги се вижда. И наистина — може да се заяви, че присъствието му доминира над града, тъй като е мрачен, оголен и планински остров, хвърлящ дълбоките си сенки през морето през по-голямата част от светлите часове на деня. В миналото между Сийвл и Джетра са съществували семейни и търговски връзки, но когато войната избухва, властите престават да ги насърчават.

Следователно Торквите са острови от северното полукълбо и Групата на Торквите покрива значителна площ от тази част на Средпътното море. Сийвл, най-северният от тях, страда от вледеняващ климат, изложен на постоянните ветрове откъм планинската суша на север и на продължителни, безмилостно студени зими. Повечето от останалите Торкви са толкова далеч на юг и в основния поток на благоприятните ветрове на Архипелага, че на практика се радват на топъл, дори тропически климат.

Принципната разлика между Торквите (местоположението на Деррил, Голям дом) и Торквилите (местоположението на Деррил, Нейният дом, Мрачен дом) е, че вторите са в южното полукълбо. Двете групи са доста отдалечени една от друга и се отличават в някои аспекти, но по една жестока случайност топографията и климатът им си приличат, без да броим факта, че географските им координати са обезпокоително сходни.

Както е добре известно, всички картографски отпратки в Архипелага на сънищата са приблизителни. Тъй като в този случай по-скоро заплитат проблема, отколкото го решават, няма да се задълбочаваме върху сходствата, нито ще посочваме смущаващите съвпадения, защото има няколко такива. Нека просто заявим, че Торквите (патоа: Ведри дълбини), заемат площ от океана, намираща се приблизително в рамките на 44°-49° северна ширина и 23°-27° западна дължина, докато Торквилите (патоа: Вечерен вятър), в южната част на света, са в границите 23°-27° южна ширина и 44°-49° източна дължина.

Вероятно е по-добре да не посочваме координатите на групата с предполагаемото име Торквини, защото това би влошило положението още повече.

Деррил, Голям дом, островът, който разглеждаме в случая, лежи далеч на югоизток от Сийвл, в най-отдалечения край на Торквите. Той е не само най-големият остров в групата, но поне що се отнася до основните търговски превозвачи, е разположен благоприятно, има две дълбоководни пристанища и е богат на минерални находища. Индустрията на Деррил процъфтява. Пейзажът е по-скоро хълмист, отколкото планински и голяма част от вътрешността му е заделена за селското стопанство.

Накратко — Деррил е едно проспериращо място и винаги е оказвал значително влияние по общите въпроси на Архипелага.

Островът упражнява най-голямо влияние в годините, когато Спогодбата за неутралност е планирана, съставена и в крайна сметка ратифицирана и приета практически от всяка една островна група в света.

Подробностите в историята на Спогодбата са добре известни, може би до втръсване, на всяко дете, получило образованието си на нашите острови, така че тук не е необходимо да ги повтаряме. Но от векове тази Спогодба е била конституцията, хартата на свободите, която управлява и дава насока на живота в Архипелага на сънищата.

Въпреки че е променяна безброй пъти от съдилища и законодателни органи на отделните острови, за да бъде съобразена с особени случаи или обстоятелства, основната й разпоредба остава в сила. Спогодбата признава идентичността и неповторимостта на всеки остров, или група от острови, гарантира делегирани права на самоуправление и се грижи за това Архипелагът да остава неутрален по всички несвързани с островите въпроси.

Не е предотвратявала диспути между острови, макар че на практика такива почти не са съществували, но обезпечава сигурността, че островите няма да се забъркат в необузданата и изпълнена с насилие война, водена от северните страни.

По времето, когато планират Спогодбата, Деррил привлича юристи, дипломати, философи, политици, журналисти, пацифисти, историци, учители, пропагандатори на науката и социолози от всички части на Архипелага. Преговорите са комплексни и приключването им отнема повече от осем години. Следва административен период от още пет години, по време на които чиновници превеждат Спогодбата на всеки главен език от островите. Освен това е пригодена за неизброими наречия, за да бъде обявена устно на местните народности.

Следва още едно забавяне за официални консултации и размисъл, но след това всички законодатели, съдии и представители на Сеньоритета, както и всички останали, взели участие в преговорите, се събират повторно в Деррил, Голям дом, за официалното подписване на Спогодбата.

Подписването отнема още дванайсет месеца — всеки остров и всяка островна група трябва да получат оригинални документи, подписани от всички страни в процеса, — но в крайна сметка работата приключва и започват празненствата.

В днешно време посетителят ще остане очарован от безукорно поддържания Палат на Спогодбата, където са се състояли преговорите и подписването. В града съществуват няколко музея, където се съхраняват много от оригиналните документи заедно с други безценни материали, като официални роби, фотографии, дневници, картини.

Обиколките с екскурзоводи се провеждат всеки ден, на няколко различни езика, а Деррил Сити предлага много хотели, пансиони и домове, където гостите на града могат да отседнат в зависимост от платежоспособността си.

Островът до голяма степен се е превърнал в мавзолей на собственото си минало, така че други атракции за посетителите почти няма. Сред хълмовете с изглед към залива има възпоменателен Тунел на Йо, но още преди години е престанал да функционира и никой не знае как отново да го накара да заработи. Все пак може да бъде проучван пеша. Задължително е да имате специална екипировка за краката и главата, която може да се вземе под наем на място.

Големи отсечки от бреговата линия са индустриализирани — стоманолеярни, корабостроителници, автомобилно производство, — а във вътрешността на острова доминира селското стопанство с използване на интензивни технологии. Немалка част от пейзажа е покрита от пластмасовите тунели на оранжерии, използвани за отглеждането на меките плодове, които островът изнася из целия Архипелаг.

В далечната източна страна съществува район, който винаги си е оставал отдаден под наем, дори в годините преди подписването на Спогодбата. Наемателят е Република Глонд, която притежава неотчуждаемото право да използва и заема тази огромна площ. До този момент от Глонд успешно се противопоставят на всички опити на Деррилската сеньория да ги накара да се откажат от това право.

Но колкото и да звучи иронично, с наема, изплащан от Глонд, всъщност са покрити огромните разходи по съставянето на Спогодбата. Още по-голяма ирония има във факта, че на такава огромна територия от острова, където е обявен неутралитетът, действа военна база.

Артилерийските и ракетните полигони означават, че районът е затворен за преминаващи, въпреки публично заявената глондианска политика на прозрачност и отвореност към туристите. В днешно време посетителите се предупреждават да не доближават поради реална опасност от неизбухнали бойни глави и фрагменти с обеднен уран. Полигоните работят през цялата година. Съществуват много, често използвани, укрития за подводници, а така също центрове за задържане, разпити и превъзпитание, военни тренировъчни лагери и две големи самолетни писти. Целият район е суверенна територия, част от Глондианската република, макар и въпросът постоянно да си остава предмет на спорове.

Петнайсет години след подписването на Спогодбата и пет години след приключването на процеса по ратификацията, военната база на Глонд е подложена на оръдеен обстрел откъм морето от страна на фаяндландския флот. В останалата част на острова има много косвени разрушения на домове и търговски предприятия. След избухналата морска и въздушна битка, фаяндландците предприемат инвазия срещу Деррил в опит да изтласкат глондианците от базата. От военна гледна точка тези планове се провалят. На местните жители на Деррил остава единствено да се свиват от страх, докато току-що извоюваният им неутралитет е потъпкан по толкова циничен начин.

За щастие в близкото минало няма такъв повторен опит. В Дълбоките проливи около Деррил патрулират глондиански бойни кораби и има непрестанно движение на морски транспорти.

Фаяндските въоръжени сили се държат на разстояние от тази територия.

Те също имат своите бази в тази част на Архипелага. Неутралитетът е общ, но не и всемирен.

Известно време в Деррил Сити живее за постоянно и художникът Дрид Батхърст. Неговата гигантска маслена картина, озаглавена Деррилски нимфи се притичват на помощ, никога не е излагана на публичен показ. Може да бъде разглеждана само след изрична уговорка от акредитирани учени и професионалисти в областта на изкуството. Информация за нея е налична онлайн, а така също и репродукции на някои детайли от картината — цялата творба все още се счита за прекалено сексуално предизвикателна и развращаваща, за да бъде показвана в своята цялост пред обществеността. Съществуват и социални причини за това: семействата на младите модели, позирали с готовност на артиста, все още изпитват колебания да разрешат достъп до образите им.

Сградата, където се е помещавало студиото на Батхърст, е разрушена незабавно след като той напуска Деррил, но на площада срещу мястото й е поставена малка, елегантна възпоменателна плоча.

Няма закони, регулиращи постоянното пребиваване или политическото убежище, но заради посещението на Батхърст на острова регулаторните норми против повторните нарушители са строги. На посетителите, възнамеряващи да разгледат само Мемориала на Спогодбата, не са необходими визи, но преди да заминат, онези, които желаят да останат по-продължително време, трябва да направят съответните запитвания в представителствата на местните си сеньории.

Валута: приема се всякаква, конвертирана към пазарните котировки. Официалната валута е мурисейският талер.

Деррил — Торквил

Мрачен дом / Нейният дом / Вечерен вятър

Деррил е най-големият остров в Групата на Торквилите и неин административен център. По традиция той зависи от смесен тип икономика: селско стопанство и минен добив. В последните години обаче туризмът и религиозното поклонничество са се превърнали в главната движеща сила на икономиката на острова. В случая с туризма някои наскоро вдигнати забрани за пътуване (по-специално регулациите за секс-туристи) разкриват за посетители цялата Група на Торквилите. В същото време напливът от пилигрими към Деррил всяка година се увеличава с по няколко хиляди души, без да показва признаци за скорошен спад. Югозападната част на острова, преди това използвана за обработваеми площи, сега е един от най-посещаваните райони в целия Архипелаг.

От названията на патоа на острова първото, Мрачен дом, като че ли е автентично и се среща в историческите извори. Второто название, Нейният дом, е с по-скорошен произход и придобива популярност след Появата. Изглежда, че официалното име Деррил също влиза в употреба по същото време, но не успяхме да открием достоверни източници за това.

По-ранното название, Мрачен дом, набира популярност в Дните, когато островът е един от главните износители на въглища. Разливите от ямите и изхвърляният в атмосферата пушек водят до наслагването на тънък слой въглищна прах и катран в много части на острова. Тези замърсявания правят Деррил непривлекателен за посетителите и нездравословен за жителите му, но впоследствие срещу замърсяванията в Архипелага са въведени строги разпоредби. Точно поради тях главният остров и някои от по-малките в близост до него са подложени на щателна деконтаминация. Днес Деррил е приятно, чисто и здравословно място.

Минната дейност, която е ограничена в северната част на острова, сега в общи линии е прекратена, но местните музеи и атракции за посетителите са отворени целогодишно.

Западният бряг, който се отличава с величествените си острозъби скали и обширни пясъчни плажове, е популярна дестинация за почиващите. Във вътрешността се простират огромни недокоснати гори. В източната част на острова има зона с повишена опасност, където фаяндландските въоръжени сили поддържат своя база. Поради непрестанните военни учения и изпитания на оръжие препоръчваме на туристите да не се приближават. Във всеки случай периметърът й е охраняван ден и нощ от въоръжени постове, а всички пътища, водещи към базата, са снабдени с много предупредителни знаци.

Обикновените посетители не бива да се тревожат от базата, стига да се придържат към добре известните почивни райони. За посетителите са осигурени много удобства и до Деррил може да се стигне с редовна фериботна линия.

Важно е да се напомни, че ако възнамерявате да направите посещение на острова, преди заминаването задължително трябва да проверите при туристическия си оператор, че отивате на точното място. Носещата сходно име Група на Торквите също съдържа в себе си остров с названието Деррил, за който хората от Деррил, Мрачен дом, твърдят, че е едно безинтересно и непривлекателно място. Това е абсурдно, тъй като Деррил, Голям дом, без съмнение е родното място на Спогодбата. (Вж. статията по-горе.)

В миналото дори този исторически факт е бил подлаган на съмнения от някои от по-крайните фракции на Мрачен дом, или Нейният дом, както предпочитат да го наричат тези хора, които освен това твърдят, че Деррил, Голям дом, е променил името си наскоро в опит да се облагодетелства финансово от Появата. Някои от по-ултраортодоксалните деррилци даже твърдят, че Деррил, Голям дом, на свой ред е инсценирал Поява, за да примами пилигрими.

Това твърдение вероятно се основава на факта, че Каурер, като млада, изнася лекция в Университета „Деррил“, Голям дом.

Нашият географски справочник не е място за опити да се решават дългогодишни спорове между островите.

Частните проучвания навеждат на мисълта — както се оказва, — че островът самозванец е Дерилл, Остри скали, от Торквините. (Вж. статията по-горе.) До сравнително наскоро този Дерилл се нарича Осли, Стръмен чакълест бряг. За Дерилл/Осли не е известно много. В Мурисейския регистър той е отбелязан като остров от категория „В“, макар че за това не е дадена причина. По правило островите категория „В“ не са отворени за посетители, не са заселени или се предполага, че по някакъв начин представляват опасност за живота.

Нека отново се насочим към основната характеристика на Деррил, Нейният дом.

Този остров е необичаен по това, че е едно от относително рядко срещаните места с гражданско летище в Архипелага. То е разположено в югозападния му полуостров и е построено заради все по-увеличаващия се натиск върху пристанищните съоръжения на град Деррил. Достъпът по суша от град Деррил до югозападния полуостров сега е забранен за външни хора, така че посетителите на Светилището на Каурер пристигат и заминават основно по въздуха. Из целия Архипелаг е организирана мрежа от специализирани авиолинии, осигуряващи надежден начин за придвижване на всички пилигрими, тръгнали на поклонение.

Светилището на Каурер е отворено през всеки ден от годината и не се изискват предварителни уговорки за посещение.

Пристигащите пасажери на Международно летище „Е. У. Каурер“ ще бъдат посрещнати от представители на туристическите си оператори, ако пътуват с някоя от многото пакетни екскурзии. Ако пътуват сами, ще установят, че се предлагат различни добре организирани и евтини услуги. Могат да наемат кола, през целия ден за Светилището на всеки половин час заминават автобуси и съществува специална железопътна линия, по чийто маршрут може да се насладите на многото прекрасни пейзажи, разкриващи се към морето и околните острови.

Винаги са на разположение екскурзоводи, говорещи повечето от езиците на Архипелага, а таксите им са скромни. И на летището, и в непосредствена близост до Светилището има хотели. При посещението на Светилището или когато използват някой от многобройните здравни институти, на посетителите се препоръчва да преспят поне една нощ.

Историята на Появата е добре известна, но едва ли можем да избегнем едно кратко фактологично обобщение. Както обикновено, оставяме на читателя сам да направи своите заключения. Повечето от пилигримите, отиващи в Деррил, Нейният дом, явно го приемат за буквална истина.

Накратко, както се твърди, две девойки, дъщери на местни фермери, изчезват по време на един особено горещ летен период. В общоприетата версия на историята и двете момичета се описват като напълно нормални, но има доказателства, че има данни, че са страдали от трудности при ученето. По-голямата от двете е куца по рождение; по-малката през целия си живот страда от обезобразяваща кожна инфекция.

Имената на тези злощастни девойки не са известни със сигурност — в резултат на случилото с тях самоличностите им са запазени в тайна. Жителите на местните села организират издирването им веднага щом откриват, че момичетата са изчезнали, и на следващия ден към тях се присъединяват стотици доброволци от областта. В началото семействата им допускат, че девойките са се отдалечили прекалено много от домовете си и са се изгубили, но след дълго и безрезултатно търсене започват да се страхуват от най-лошото.

На сутринта на третия ден момичетата внезапно се връщат, очевидно невредими. И разказват неочаквана история. Според твърденията им, докато се разхождали из местното дере, което както тогава, така и сега е силно обрасло с дървета, се натъкват на непозната жена. Тя им говори нежно и им показва невиждани гледки. Двете тръгват с нея, после почиват заедно и слушат разказите й за далечни земи и чудни събития. Накрая, когато жената изведнъж ги оставя, момичетата откриват, че са излекувани от заболяванията си.

По-късно, когато местен репортер им показва снимки, момичетата веднага идентифицират жената като Каурер. И двете до този момент не знаят нищо за живота или работата на Каурер и я разпознават единствено от срещата с призрака й.

Тъй като по време на Появата местонахождението на Каурер е известно с точност и без най-малка сянка на съмнение — тя изнася поредица от лекции в университета на Западен Олдъс, намиращ се на другия край на света, — тази Поява е обявена за чудо.

Самата Каурер отрича да й е известно каквото и да е по въпроса. Докато спекулациите нарастват, тя отказва да коментира повече, освен че още веднъж отрича по особено изразителен начин.

Към края на живота си Каурер разкрива, че от време на време, когато е била най-търсена, понякога е използвала свои двойници, които се представят за нея. Една от тези жени, бивша журналистка от Островитянски всекидневник, е била изпращана на събития, на които от Каурер не се очаква да говори, а само да присъства.

Изследователи и преки свидетели скоро съставят списък с предишни събития, при които Каурер е била зърната само отдалеч, преминала е с кола или е заставала на сцената, но без да разговаря с никого и е отказвала да дава интервюта. На времето тези случаи само допринасят за репутацията й на дистанциран човек и често повишават интереса към нея. Никога обаче не са възниквали подозрения за едновременното й присъствие на две места.

Каурер прави разкритието си след като жената почива: името и е Дант Уилър и в продължение на пет години тя е неин доверен асистент. На въпроса на един журналист Каурер допълва, че по времето на предполагаемата й Поява, тази жена не е била с нея в дома й на Роутерсей, но от друга страна не се е намирала в близост до Групата на Торквилите и определено не е била в Деррил.

След смъртта на самата Каурер в личния й дневник е открит запис, осмиващ целия мит за чудодейната поява на Деррил, Мрачен дом, Нейния дом. Холографско изображение на тази страница от дневника може да се види в една от витрините на експозицията на Фондацията „Каурер“ в Роутерсей и разбира се, пълният текст на дневниците й е достъпен в печатен вид от няколко години насам. Записът за Деррил е включен във всички издания.

Същият запис хвърля единствената известна ни светлина върху отношението на Каурер към така наречената Поява.

В него тя подчертава, че мистерията около изчезването на девойките в Деррил може да бъде обяснена напълно и с лекота по рационален начин. Посочва, че девет месеца след случая по-голямото от двете момичета ражда дете. Което и да е било това дете или каквото и да е станало, след като е пораснало, то така и не предявява принадлежност към своя божествен родител или към каквито и да е свръхестествени обстоятелства около раждането си, така че най-вероятно причините за изчезването на майка му са с напълно земен произход.

По това време обаче Появата е приета от милиони хора за истина и изумителното разрастване на индустрията около чудото е в пълен ход.

Тъй като след смъртта на Каурер репутацията й продължава да се затвърждава, биват създадени две организации с благотворителна цел. Всяка от тях, по свой напълно различен начин, иска да я представя посмъртно. Не е никак изненадващ и фактът, че двете организации са вплетени в дълбок, постоянен и очевидно неразрешим конфликт за правата над името й.

От едната страна стои изцяло светската фондация „Каурер“ — тя е базирана в Роутерсей, родния остров на Каурер, с административни офиси в северния континентален град Глонд. Фондацията е основана преди смъртта на Каурер и обикновено се приема, че представлява най-правилно идеите и желанията на тази велика жена, нейния живот, работа и убеждения. По отношение на предполагаемата Поява в Деррил официалното становище на фондацията е както следва:

Каурер никога не е посещавала лично Деррил, Мрачен дом, Нейния дом. Жената, която понякога изпълнява ролята на нейна двойница, никога не е посещавала Деррил. Самата Каурер никога не е твърдяла, че притежава способностите да лекува чудодейно, и въпреки че има отворени възгледи по въпроса, никога не го е обсъждала или писала по него. Със сигурност никога не е твърдяла, че лично тя притежава божествени сили. Вярвала е, че историята с Появата е измислена невинно и наивно от двете момичета като начин да се обясни нещо друго и че след това други хора са се възползвали от събитието, за да се облагодетелстват от името й.

Попечителите на Светилището на Каурер поддържат противоположната позиция:

Те твърдят, че Появата е потвърдена от старейшините на всички по-важни църкви. Каурер вече е обявена за блажена и на по-късен етап е вероятно да бъде канонизирана. Способностите й да лекува са били демонстрирани нееднократно както от хора, докоснати от ръцете й, така и от благотворния ефект на водите, протичащи в Долината на Каурер. Стотици хиляди пилигрими потвърждават, че животът им се е променил завинаги, след като са посетили Светилището.

Попечителите на Светилището освен това обвиняват фондацията „Каурер“ в опити да подкопае икономиката на Деррил, а следователно и тази на цялата Група на Торквилите. Пилигримите, посещаващи Светилището в памет на Каурер, поддържат Целогодишно повече от двайсет хотела, индиректно са финансирали изграждането на модерна инфраструктура из околните острови и са създали работни места из целия Архипелаг посредством туристическата и самолетната индустрия.

Този географски справочник препоръчва на посетителите, които не заминават за острова като пилигрими, да планират посещението си в Деррил през ранната пролет или късната есен.

Тогава времето е най-хубаво и в сравнение с други периоди от годината островът не е толкова препълнен.

Валута: в Светилището и в заведенията около него се приемат всички валути на Архипелага. Валути в обръщение в град Деррил: архипелагски паралеон, мурисейски талер, обракски талант.

На хората, които не посещават Деррил като пилигрими, се напомня за объркването, описано по-горе, както и да вземат всички необходими предварителни мерки. Обичайните ваксинации за субтропичната зона обаче не се изискват. Островът Деррил от Групата на Торквите има строги закони за политическото убежище и повторните нарушители. В разлика от него, на Деррил, Мрачен дом, Нейният дом вратите са широко отворени и за хора с такова минало.

Емерет

Всички свободни

Емерет е малък остров, все така недостатъчно добре заселен след опустошителните стихийни пожари отпреди повече от век. След тези пожари основните селища и регионалното представителство са изградени наново по силата на регулаторните норми на Спогодбата.

На Емерет има малко шосета, но разходките из него са приятни и картите, които се продават в град Емерет, посочват няколко препоръчителни маршрута. Най-често предприеманата разходка започва от пристанището до Ъгър Парк. Отвъд главния пристан на град Емерет започва ясно означена пътека, водеща през откритите поля и младите гори до Чъд Рок, най-високата точка на острова. Чъд Рок се слави с пещерите си от варовик, които са отворени за посещения. Екскурзоводите развеждат туристите и из серията от спиращи дъха каменни и сталактитни формации. Умелите пещерняци могат да проучат и системата от понори на Чъд Рок.

Отвъд Рок е Ъгър Парк, седалището на семейство Емерет, откъдето са се разклонили няколко поколения важни законодатели. Петнадесетият Сеньор Емерет е един от хората, изработили проекта на Спогодбата за неутралност. Настоящият Сеньор Емерет, тридесет и третият поред, обикновено отсъства. Къщата не е отворена за посетители, поне на този етап.

Историята на семейство Емерет разкрива много примери за онзи вид ексцентричност, която често асоциираме с големите Династии. Твърди се, че дванадесетият Сеньор е забранил посещенията на деца в къщата, че осемнадесетият е настоявал всички гости в дома постоянно да бъдат голи, а деветнадесетият Сеньор, синът на лорда нудист, е печално известен в множеството уикенди, прекарани в разврат, на който се радват той и отбрани редовни негови гости; двадесетият Сеньор, синът на развратника, посвещава живота си на расото. Двадесет и третият Сеньор е вманиачен по градините и прекарва голяма част от живота си в къщата, като озеленява и преозеленява обширното имение. Мълвата твърди, че настоящият Сеньор приема феодалната си отговорност сериозно, че е отзивчив и щедър човек, но рядко го забелязват на острова, носещ неговото име. Присъства там веднъж годишно за официалното събиране на десятъка.

По време на управлението на двадесет и шестия Сеньор Емерет, Ъгър Парк се превръща в убежище за артисти. Писатели, художници, композитори, музиканти, скулптори, актьори, танцьори с готовност предприемат дълги пътешествия през Архипелага, за да се възползват от либералното отношение и да се отдадат на свободния стил на живот в продължение на дълги седмици.

Някои от най-известните хора на изкуството от онези времена пребивават едва ли не постоянно из разкошните околности. За отбелязване сред тях е местерлинският поет Кал Кейпс, за когото се твърди, че композира своята Елегия за една пропиляна страст при престоя си в Ъгър. Трупа музиканти, жонгльори и илюзионисти пристигат от Катаарския полуостров и живеят там в продължение на цели месеци. Световно признатата танцьорка, Форса Лаайоки, по това време в дългия следобед на своята изумителна кариера, прекалява със свободно достъпното вино и в крайна сметка се самоубива в малката си стая в Източното крило на Ъгър. Художникът Дрид Батхърст остава тук в продължение на почти две години, най-дългия период, за който е известно да е пребивавал където и да е на едно и също място.

Харесваният от всички епичен пейзаж Завръщането на даракчиите е нарисуван на задната тераса на Ъгър Парк, макар че всички евкалипти, изобразени от Батхърст в далечината, по-късно са унищожени от пожар.

В Ъгър Парк освен това е бил на съхранение и един от най-известните, но най-рядко излагани шедьоври. Наричайки го лаконично Покров, художникът рисува това маслено платно още в първите дни след пристигането си. Според откъслечните сведения картината е портрет на художника — с орлов нос и като млад, излъчващ здраве и сексуална съблазън. Хората, получили възможността да я зърнат, обявяват, че приликата е пълна и че макар Батхърст да се е представил в идеализиран вид, все пак си остава значимо произведение на изкуството.

Батхърст поверява за вечни времена Покров на семейство Емерет при условието да бъде съхранявана в заключено помещение и никога да не бъде показвана на широката публика. Единствените хора, упълномощени да я виждат, са членовете на фамилията Емерет. Със съгласието на Батхърст я окачват в малка стая високо в източното крило. Всъщност това е стаята, където по-късно откриват потъналото в кръв тяло на Форса Лаайоки — на пода, пред портрета, все още с бръснач в ръка.

Заминаването на Дрид Батхърст от Ъгър Хаус е внезапно и сензационно. Героичната му картина Завръщането на даракчиите е окачена в главната банкетна зала в продължение на няколко месеца, предизвиквайки голямо вълнение и възхищение от всеки, който има възможността да я зърне. Едно от качествата й, личния отпечатък на Батхърст, е визуалният обхват, който съдържа в себе си, от необятните пространства на пейзажа и небето, могъщите бури и катаклизми, до дребните детайли, предадени с едва ли не фотографска точност, изработени с изтънченото умение на миниатюрист.

В контекста на по-голямата картина дребните подробности почти не правят впечатление никому. Една вечер обаче един от гостите на двадесет и шестия Сеньор Емерет, критик на изкуството и коментатор за голямо списание с традиции, приближава увеличително стъкло към платното. След това оглежда внимателно детайлите, концентрирайки се върху неголяма група натуристи, които лудуват и развратничат в тучната растителност. С голяма доза деликатност, като се има предвид естеството на видяното, критикът успява да изрази на глас учудването си от приликата на две от отвлечените нимфи със — съответно — Мадама Сеньора Мезраа Емерет и нейната дъщеря, красивата и сексапилна Канкири Емерет, по това време едва петнайсетгодишна.

Двадесет и шестият Сеньор Емерет е човек със спокоен нрав и след кратък сеанс с увеличителното стъкло, за да се увери във видяното от критика, напуска празненството, без да каже нищо. През тази вечер гостите му повече не го виждат.

Дрид Батхърст, който присъства през цялото време, по-късно се оттегля в покоите си. Когато отмята завивките, открива в леглото си четиридесетсантиметров трайм, очевидно умрял наскоро. От долната му челюст все още сълзи отрова. Батхърст също не е видян повече през тази вечер, нито когато и да било по-късно на Емерет.

Зимите на Емерет са топли; летата са горещи. Земята често е напукана от слънцето. Поради напълно разбираеми причини по целия остров има предупредителни знаци срещу паленето на огън и практически указания за пожароопасни ситуации. В най-горещите дни на лятото влажността понякога е висока, но обикновено поносима. Множеството прекрасни плажове са отворени за широката публика, но си остават неоценен докрай ресурс. Посетителите, имащи желание да плуват без дрехи, трябва да полагат специални грижи: тези плажове са дарени от предишните феодални сеньори на Емерет и имат своите правила. На някои плажове нудизмът се насърчава активно, но в други части на острова се посреща с цялата възможна строгост на закона и със сигурност ще ви бъдат наложени глоби.

Картината Завръщането на даракчиите от Дрид Батхърст днес е изложена в Мемориалната галерия на Спогодбата в Деррил. Окачена е на равнището на очите, така че изучаването на платното отблизо не само е възможно, но и се насърчава. Само че дали поради непоправими увреждания от времето, поради изтриване при разглеждане отблизо или просто в резултат на изкуството на реставратора, детайлите, които някога са подсказали на двадесет и шестия Сеньор Емерет неблагоприличното поведение на неговия гост, вече не са толкова недвусмислени.

Въпреки че Батхърст подарява за постоянно Покров на фамилията Емерет, тя не остава за дълго в Ъгър Хаус. Скоро след заминаването на Батхърст Сеньорът я връща, но на пратеника трябват няколко месеца, за да настигне великия художник. Намира го на тихия остров Лилен-Кей, където Батхърст се наслаждава на кратка почивка от работата си. Транзакцията е незабавна: картината е предадена на член от антуража на Батхърст, в замяна е издадена разписка, а пратеникът започва дългото си пътешествие обратно към Емерет.

Валута: архипелагски паралеон, обракски талант.

Феленщел

Развален пясък

Феленщел е голям остров в южната умерена зона, дълъг и тесен, разположен от запад на изток. Планинската верига Дантър дос Ило дели острова на три климатични зони.

Южният бряг е прохладен през лятото, студен през зимата и е подложен на внезапни бури и неочаквано силни приливи. Острият преобладаващ вятър от югозапад, Хербеански черен вихър, носи суграшица и дъжд, но е и причина южните склонове на планините винаги да са зелени и плодородни. Веригата Дантър осигурява висока алпийска паша с дълбоки снегове за зимни спортове. Северната част на острова, обширна крайбрежна равнина с няколко дълги пясъчни заливи, се радва на топъл и стабилен климат: зими със студен, но приятен дъждовен сезон и сухо, но слънчево лято. Цветята и дърветата растат в изобилие, а пищната растителност привлича почиващите целогодишно. Източният нос е рай за любителите на птици.

Въпреки че икономиката на Феленщел се крепи основно на туризма, в град Югре във вътрешността на острова има много предприятия от леката промишленост, които осигуряват работа за местните хора и просперитет за целия регион.

Възнамеряващите да посетят острова се нуждаят от виза, която могат да получат от властите по местоживеене. Стандартните ваксинации са задължителни. Посетителите също така трябва да знаят, че Феленщел поддържа строги закони за еротоманите. Обиските на случаен принцип и генетичните изследвания на граничните пунктове могат да причинят забавяне, а в някои случаи и неловки ситуации, ако документите ви не са в изрядно състояние. Основният ни съвет е пътешествениците винаги да се придържат към местните закони или да се насочат в друга посока — и Феленщел е идеалният пример за това. В много отношения островът е същински рай, но правната му система е наказателна, а приложението й — безмилостно, фактът, че сте посетител, по никакъв начин няма да бъде взет предвид като смекчаващо вината обстоятелство.

На територията на Феленщел тунелирането е забранено.

Издирването на убийците на Комис започва именно на този остров. Има сведения, че двама мъже и две жени, известни еротомани, са прекъсвали представленията на артиста по време на посещението му на Панерон, а също са писали негативни рецензии. Защо са пропътували половината свят до мястото, където загива Комис, си остава неизвестно, но само след няколко дни са арестувани и подложени на разпит. Намирането на още негативни ревюта за други театрални представления на компютрите им само влошава ситуацията им.

Те не отговарят на зададените им въпроси — най-безопасното поведение при безкомпромисната система на Феленщел за предотвратяване и разкриване на престъпления — и накрая полициерите са принудени да ги освободят. Все пак остават под подозрение и в продължение на няколко месеца нямат работа. Едва след като успяват да напуснат Феленщел, се връщат към нормалния си живот.

Валута: архипелагски паралеон, обракски талант.

Атол Фереди

Висяща глава

Уважаеми господине,

На двадесет и пет години съм и живея на остров Мил от групата Фереди. Тук съм с родителите си. Току-що се завърнах от университета в Семел, където защитих научна степен първа степен по специалността Островитянска литература.

Бих искала да Ви информирам, че по време на трите години, прекарани в университета, ни предоставиха голям списък със съвременни романи, с които да се запознаем, и сред тях бе Вашият роман Терминалност. Този роман ме впечатли и поисках да науча повече за другите книги, които може би сте написали, кой е авторът им и така нататък. Прекарах дълго време в опити да намеря още Ваши книги, но за нещастие не всички бяха в наличност на Семел. Накрая успях да заема още три заглавия — все очевидно от ранния период в кариерата Ви.

Позволете ми да Ви кажа, че според мен бяха много добри. Това ме накара да взема решението да специализирам върху Вашето творчество и дисертацията ми бе по темата за „литературната стаза“, словосъчетание, взето назаем, разбира се, от Вашия роман Турне на кръговете. Озаглавих дисертацията си „Енигмата на оставането: обездвижването и статичните ценности на Частър Каместън“.

Зная, че сигурно сте зает и последното, което искам, е да прекъсвам писателските Ви занимания, но имам няколко прости въпроса, на които много бих желала да ми отговорите. Искам да бъда писател, романист, и се питах дали бихте ми дали някакъв съвет в тази насока?

От един верен почитател.

Искрено Ваша,

М. Кейн

Уважаеми господине,

Благодаря Ви за отговора, който стигна до мен сякаш след цяла вечност. Животът на атола Фереди има много недостатъци. Надявам се, че след забавянето на този отговор няма да си помислите, че съм реагирала негативно на съвета, които ми дадохте.

Преди всичко нека Ви уверя, че уважих желанието Ви и изгорих Вашето писмо. Никой не го е прочел. Сигурна съм, че имате сериозни причини за това Ваше желание, но бих искала да мога да ви опиша как се почувствах да изгоря нещо, писано от Вас. Всяка Ваша написана дума е безценна за мен. Но се съобразявам с желанията Ви.

В отговор на въпроса Ви: да, набавих си онези Ваши книги, които в началото не успях да намеря. Ръководителят ми се възхищава на романите Ви и имаше възможност да ми заеме заглавията, които нямах. За съжаление трябваше да ги върна при заминаването ми от университета, но от последния път, когато Ви писах, правих някои издирвания в интернет. Единственото копие, което до този момент успях да купя, е доста старо и захабено издание с меки корици на Бягство до никъде. Очевидно е, че преди мен са го чели много хора, но съм изключително доволна от факта, че го притежавам. Подвързала съм го. Откакто пристигна, го четох два пъти. Намирам го за интригуващо и красиво. Краят винаги предизвиква сълзи в очите ми. Имам хиляди въпроси за него, които бих искала да Ви задам, но не бих желала да отнемам от времето Ви.

Благодаря Ви за съвета относно желанието ми да се посветя на писателското поприще. Трябва да кажа, че не беше точно този, който очаквах, и ако ми позволите да бъда напълно откровена, ми се стори разочароващ. Възнамерявам да продължавам напред въпреки предупрежденията Ви.

Ще ми позволите ли да попитам: работите ли върху нов Роман?

Искрено Ваша:

М. Кейн

Уважаеми г-н Каместън,

Толкова се развълнувах от новините за новата Ви книга! Нямам търпение да я прочета. По-късно тази година възнамерявам да посетя свои приятели, които живеят на Мурисей, и се надявам да успея да се сдобия от там с всички книги, които искам да купя. На атола Фереди има само една книжарница. Намира се на другия край на лагуната от мястото, където живея, и всъщност не бих я нарекла книжарница: продават най-вече списания и някои бестселъри с любовна тематика, които винаги са остарели с една — две години. Не зная какво бих правила без интернет, но дори онлайн-търговците, изглежда, не са чували за Вашите книги.

Казвате, че книгата Ви ще бъде нов роман. Стига да нямате нищо против, ще се осмеля да попитам: поредната книга от серията за „Инерцията“ ли е? Можете ли да споделите нещо за нея? Обожавам всичко, написано от Вас, но поредицата „Инерция“ за мен е наистина специална.

Искате да знаете защо живея на Мил и как изглежда островът. Живея тук, защото съм родена тук, така че това е домът ми. И двамата ми родители са социоантрополози. Дошли са на атола Фереди преди да се родя, за да изучават местното население и да работят с него. Атолът повече или по-малко е незасегнат от модерния свят и много от племенните обичаи са уникални. Родителите ми са снимали няколко филма за тези хора и са писали книги за аборигенската култура тук. Майка ми се пенсионира преди няколко години, а баща ми работи основно като консултант, но и двамата обичат това място и не искат да го напуснат.

Все пак докато учех в Университета „Семел“, в продължение на три години по време на пътуванията си имах възможността да разгледам много от останалите острови. Признавам, че изпитвам силно желание да видя още. Когато замина за Мурисей, се надявам да се отбия на няколко места, за да разгледам и други острови. Забелязах, че Вашият остров Пикей не е далеч от Мурисей, или най-малкото ще ми трябват само няколко дни с ферибота, за да стигна до него. Откакто поддържаме връзка, се питам дали би било възможно да се отбия до там и да Ви се обадя? Не бих искала да прекъсвам работата Ви или да Ви безпокоя, така че ако това няма да бъде удобно за Вас, разбирам.

Но по въпроса за Мил, наистина няма какво толкова да разкажа за него. През по-голямата част от годината тук е убийствено горещо. Имаме змии, враждебни прилепи и големи отровни насекоми, но човек се научава да живее с тях. „Зимата“ е кратка. Единствената разлика между нея и останалата част от годината е, че в продължение на три седмици вали денонощно. Иначе си остава почти също толкова горещо и влажността е ужасна.

Всички острови Фереди са малки. Считат ги за уникални по своята живописност и недокоснати от цивилизацията. Имаме няколко хълма, стотици плажове, обширни гори, малко шосета, никакви железопътни линии и никакви самолетни писти. Всички се придвижват с лодки. Около лагуната има много високи дървета. Тъй като мястото е много фотогенично, там често ще срещнете фотографи или филмови екипи. Идеализират това място, но вероятно биха били на друго мнение, ако им се налагаше да живеят тук. Домът на родителите ми се намира в една плитка долина с поток и изглед към лагуната. От другата страна на нашия остров има градче със зъболекар, доктор, няколко магазина, хотел и нищо повече, което си заслужава да бъде споменато. Искам да напусна това място!

Първото ми име е Мойлита и благодаря, че се поинтересувахте. Това име се предава в семейството ни от поне два поколения. Майка ми също го носи. Обикновено се подписвам с инициал, но се чудех дали ако публикувам някои от творбите си, е добре да го запазя, или да използвам пълното си име. Можете ли да ми дадете съвет по този въпрос?

Както виждате, реших да пренебрегна потискащия Ви съвет да не предприемам опити да се посвещавам на писането! Ще се справя.

Искрено Ваша,

Мойлита Кейн

Уважаеми г-н Каместън,

Ужасно съжалявам, че предложих да Ви посетя на Пикей. Осъзнавам колко нахално може да Ви се е сторило и повече няма да го споменавам. Зная, че вероятно сте много зает.

Искрено Ваша,

Мойлита Кейн

Уважаеми г-н Каместън,

Не мога да Ви опиша колко изненадана и доволна съм от това, че отново сте ми писали.

Допусках, че съм Ви нанесла смъртна обида, защото последното Ви писмо отпреди почти три години беше лаконично и окончателно. Прекрасно е, че го получавам, струвате ми се така изпълнен с живот и толкова спокоен. Зная, че междувременно трябва да са Ви се случили много хубави неща, и с радост ще отговоря на дружелюбните Ви въпроси.

Но нека първо спомена, че макар последното Ви писмо да ме разстрои за известно време, скоро осъзнах, че именно аз съм престъпила границата.

Бих желала да Ви информирам с какво се занимавах, отчасти защото се поинтересувахте така любезно, но и понеже през изминалото време в живота ми се промениха толкова много неща.

Да, както възнамерявах, предприех пътуване до Мурисей. Останах доста по-дълго, отколкото смятах да продължи престоят ми първоначално. Докато бях там, успях да си купя всичките Ви книги, включително и Изгнание в преддверието на ада, книгата, която споменахте, че пишете. Разбира се, романът е прекрасен — както и очаквах. И за мен прочитът му бе дори още по-вълнуващ от обичайното, тъй като научих малко повече за него, докато все още се зараждаше.

Освен това си намерих работа на Мурисей, открих място, където да се настаня и — след няколко месеца несигурност по въпроса какво иска всеки от нас — се омъжих. Името му е Рарк, учител е и въпреки че живеем на Мурисей, наскоро отидохме до Мил, защото майка ми се беше разболяла. Когато пристигнах, писмото Ви ме очакваше тук. Ще останем малко по-дълго, но ако решите отново да ми пишете, моля, изпращайте на адреса до поискване в горната част на това писмо. Ще отпътуваме скоро за Мурисей, защото Рарк трябва да е там за следващия учебен срок.

Разбирам обяснението, което ми давате в последното си писмо за причината, подтикнала Ви да охладите литературните ми амбиции. Напълно сте прав: донякъде наистина очаквах да ми отговорите с потупване по главата и уверението, че всичко ще бъде наред. Трябваше да се досетя, че точно Вие от всички писатели не бихте ми отвърнали с нещо подобно.

Преди не успях да ви кажа това. Когато опитахте да ме разубедите, се натъжих, защото си помислих, че не ме взимате на сериозно. Но после си дадох сметка, че въпросът поначало е с очевиден отговор, че няма начин да сте прочели и една дума, написана досега от мен. Вероятно казвате същото на всички младежи, които някога са търсили съвета Ви дали да се посветят на писането. Сигурна съм, че получавате много писма като моето. Щом осъзнах, че думите Ви не са на лична основа, разбрах какво трябва да направя. Сега предполагам, че през цялото време намеренията Ви са били именно такива. Накарахте ме да се замисля, да подредя приоритетите си, да поставя на изпитание величината на амбициите си и да преценя способностите си възможно най-откровено. Накратко — затвърдихте решимостта ми.

Все още не съм автор в истинския смисъл на думата — с публикувана книга, — но през последните две — три години изпращам стихове и разкази на различни списания и някои от тях бяха приети и отпечатани. Дори получих дребни хонорари за тях. Вярвам, че не сте ги забелязвали, нито се надявам, че като Ви ги споменавам, ще пожелаете да ги видите.

Все пак обаче започнах да се занимавам по малко и с рецензиране на книги и се питах дали вече не сте разбрали за това? То ли Ви накара да ми пишете отново, и то по толкова приятелски начин? Защото (в случай че по някакъв начин Ви е убягнало) един от първите романи, които ми дадоха за ревю, беше Изгнание в преддверието на ада. И рецензията ми не беше за някое малотиражно литературно издание, а за Островитянски всекидневник. Не можех да повярвам на късмета си, когато ми предложиха книгата. Вече имам две нейни бройки!

Надявам се да сте прочели рецензията ми. Ако не, със сигурност мога да Ви изпратя изрезка от вестника. Бих искала да Ви достави удоволствие, въпреки че в едно скорошно интервю бяхте казали, че никога не четете рецензиите за Вашите романи. Може би понякога все пак имате желание да направите изключение от това правило?

През цялото време докато четях Изгнание, исках да я оставя настрана и да поговоря с Вас за нея. Разбира се, рецензията ми е доста сдържана и обективна, но може би ако я прочетете, ще разберете колко важна беше за мен тази книга.

И накрая, най-значимите за мен новини. Споменах, че все още нямам публикувана книга, и наистина е така. Всеки момент ще завърша първия си роман. Ако не се бе наложило да посетя болната си майка, може би вече щях да съм го завършила. Чувствам се така, сякаш съм го писала през по-голямата част от живота си.

Започнах го малко след първите писма от кореспонденцията ни, така че и сам виждате колко години ми отне. Изключително дълъг е и е невероятно комплексен. Понякога се чудя как успях да удържа всички подробности в главата си, докато го пишех. До голяма степен е базиран на идеите и социалните теории на една от личностите, от които се възхищавам най-много, Каурер от Роутерсей — сигурна съм, че я познавате, защото често цитира Ваши романи и идеи в есетата и презентациите си. В романа си съм й дала името „Хилде“.

Естествено, писателите кръщават героите си с измислени имена, но понякога читателите се опитват да открият истината. Наясно съм, че това вероятно ще се случи и с моята книга, но се надявам, а и подозирам, че малцина ще успеят да свържат Хилде с Каурер. Наистина вярвам, че възприех идеите на Каурер и създадох Хилде като тяхно въплъщение, вместо да й придам външността и характера на Каурер.

Зная, че спокойно мога да Ви призная това. Винаги съм чувствала, че Вие сте моралният и интелектуален еквивалент на Каурер.

Е, макар да зная, че няма нищо сигурно, уверена съм, че ще намеря издател за книгата. Вече имам литературен агент за романа. Тя спомена, че е получила запитвания от две издателства в Мурисей. И разбира се, ще Ви съобщя, когато има нещо сигурно.

Междувременно ще ми бъде изключително интересно да разбера дали някога сте срещали Каурер?

В заключение, позволете ми да повторя какво удоволствие е за мен, че отново съм във връзка с Вас. Зарадвах се, когато получих писмото Ви и вече го прочетох десетина пъти. Извинявам се, че отговорът ми е толкова дълъг, но за мен е огромна радост, че отново си кореспондираме.

И двамата сме малко по-стари, отколкото бяхме преди, но едно не се е променило ни най-малко. Вярвам, че Вие сте най-великият ни жив писател и че тепърва предстои да напишете най-добрите си творби. С нетърпение очаквам да ги прочета.

С привързаност, Ваша:

Мойлита К

Уважаеми г-н Каместън,

Изминаха девет месеца, откакто Ви писах за последен път, но нямам отговор. От неочакваните Ви мълчания научих, че се разстройвате лесно от най-дребните или обикновени забележки, така че трябва да допусна, че нещо в написаното от мен в предното ми писмо Ви е обидило.

Дълго рових в паметта и съзнанието си, но не се сещам какво може да е било то.

Мога да кажа единствено, че наистина съжалявам, от дъното на душата си. Ако съм Ви обидила, то е било по невнимание или нетактичност. Моля да ми простите, макар да съзнавам, че в познанството ни е възникнало нещо сложно и неприятно за Вас. Нямам представа какво може да е.

Ако чувствате, че не сте в състояние да продължите кореспонденцията си с мен, то разбира се, трябва да уважа желанието Ви.

В заключение искам да кажа, че няколкото писма, които си разменихме, са скъпоценни за мен. Каквото и да се случи, вечно ще обичам творчеството Ви и ще насърчавам другите да го четат също толкова внимателно, колкото и аз самата.

Искрено Ваша,

Мойлита Кейн

П.С. Току-що получих от издателите си авторските бройки на първия ми роман — Свидетелство[4] Тъй като е посветен на Вас, се надявам, че ще приемете приложената бройка, която Ви изпращам с цялото ми възможно смирение и надеждата, че ще разберете всичко, залегнало в романа.

МК

Фоорт

Добре дошли

Фоорт е средно голям остров от групата Манлейл в северната субтропична зона. Името му на патоа се превежда като Добре дошли, за което има какво още да се каже.

Фоорт има няколко характеристики, които го правят необичаен, да не кажем уникален, остров за Архипелага. Една от тях е, че притежава самоподдьржаща се икономика, почти напълно независима от останалите острови. Няма никакъв износ и внася само най-необходимото. Почти никой от жителите на другите острови не го посещава; почти никой от жителите на Фоорт не посещава други острови. Съществува фериботна връзка, но корабите, които акостират, го правят на неравномерни интервали и по правило се отбиват на път за други пристанища. В много отношения Фоорт е остров, който е в Архипелага, но не е част от него.

Тъй като удобствата за посетители са малко и почти няма забележителности, представляващи исторически или културен интерес, в настоящия географски справочник няма да му отделим много място. При изготвянето на тази книга един от сътрудниците ни наистина посети острова, така че сме сигурни, че информацията ни е актуална. За да сме изчерпателни и заради вероятността някой от читателите ни да има роднини, живеещи на Фоорт, ето и няколко факта за него.

На първо място, названието му на патоа е фалшиво. Никога не е съществувало туземно население, което да ви накара да се почувствате добре дошли. Из целия остров ще се натъкнете на странни отпратки към митичното му минало, ресторанти, улици и паркинги, кръстени на предполагаеми местни величия или събития от историята — например нашият сътрудник отбелязва, че в град Фоорт съществува жилищен квартал „Крал Алф“, пазарен площад „Плаза Победа“ и бистро, наречено „Ресторант «Старият Замък»“. Всичко това е фалшиво. Преди да се нанесат съвременните строителни предприемачи, Фоорт е гол остров с песъчлива почва и скалиста брегова линия с една-единствена планина в западния си край и верига от пясъчни дюни на изток.

По-правилното му заглавие би било Жилищният остров. Откъдето и да пристигате по море, бляскавите бели кули на Фоорт доминират над хоризонта.

Единствените ниски или скромни постройки на Фоорт са онези, където живеят хората, стекли се на острова в търсене на работа. Това са строителите, чистачите, охранителите, домашните прислужници, шофьорите, градинарите, продавачите.

На Фоорт има двадесет и седем голф-игрища. Има повече от сто цифрови телевизионни канала. Пет частни самолетни писти. На всяка улица могат да бъдат открити ресторанти и пиано-барове. Алкохолът е евтин. Клиниките и старческите домове са многобройни. Има три кина, един театър, няколко танцови зали и пет казина. Съществува голяма заемна библиотека с доста книги, но много повече филми, внасяни от северните страни. Всеки жилищен блок е заобиколен от обширен частен парк. Плажовете са чисти и разполагат с постоянна охрана.

Няма студиа за масаж, стриптийз-клубове, барове с танцьорки на масите, нито квартал на червените фенери. На Фоорт не съществуват престъпления, свързани с насилие, но понякога има случаи на безчестие, които властите разрешават бързо и ефикасно. Не са установени регулации за политически бежанци, но островът разполага със закони за постоянното пребиваване. Правилата срещу повторни нарушители са строги и еротоманите не са добре дошли.

Според слуховете в най-източната част на острова има пясъчна дюна, която свети в нощта. Допускайки, че това може да е една от крайбрежните инсталации на художника Тамара Диър Ой, за когото е известно, че прекарва определен период от време на Фоорт, нашият сътрудник взема решение да потърси мястото. Така и не го открива, нито успява да определи коя от стотиците дюни би могла да бъде въпросната инсталация. Все пак той се среща с неколцина местни, твърдящи, че са я виждали, но според двама от тях захранването на дюната често прекъсва и се нуждае от поправка. Никой не е наясно как да извърши този ремонт. Самият Ой е напуснал острова отдавна.

На Фоорт има няколко сладководни извора и никакви реки. Водата на острова идва или от пречиствателни станции, или от голямата обезсоляваща инсталация на северното крайбрежие. Над острова е надвиснал лек облак от замърсяването, причинено от работата на инсталацията, както и от тежкия автомобилен трафик и хилядите климатици из жилищните сгради.

Пътната мрежа дава достъп до всички части на острова. Движението е непрекъснато, ден и нощ. Всяка градска улица разполага със странична лента, използвана от средствата за придвижване на инвалиди и възрастни хора.

Най-големите бизнеси в областта на услугите и търговията на дребно са свързани с имотите: доставка на мебелировка и подови настилки, боядисване и вътрешен дизайн, градинарски услуги и така нататък. Търсенето на имоти от страна на купувачите обикновено се задоволява от предлагането поради смърт и инвалидизиране. Почти цялото население се състои от имигранти — хора, избрали да напуснат суровия живот в условията на военизираните икономики на северните страни. Като се изключат високите цени на имотите на свободния пазар, няма имиграционни ограничения, макар че завръщането на континента е трудно до степен на невъзможност.

Хората и от двата враждуващи съюза са добре дошли на Фоорт и на острова могат да се чуят всички езици, говорени на континента. Въпреки че властите на сеньорала твърдят, че на Фоорт няма райониране, хората от Фаяндланския съюз предпочитат да живеят в една част от град Фоорт, а глондианците — в друга. През цялата година се организират събития, свързани с корените на имигрантите, с носталгични изпълнения на познати мелодии, готвене на традиционни ястия и носене на фолклорни костюми. Нашият сътрудник посещава едно такова събитие и остава изненадан до колко късно е продължило, както и до каква безконтролна степен се напиват всички присъстващи. Валута: всички.

Гантен Асемант

Уханна пролет

Гантен Асемант е един от по-малките острови във Веригата на Гантените. Съществуването му извън нея едва ли би било известно на много хора, ако не беше едно знаменателно събитие, свързано с него: личната поява на художника Дрид Батхърст.

Събитието е ретроспективното изложение на негови творби, в което се планира да бъдат включени много от по-малките му картини, като едновременно с това има идея да бъдат представени и четири-пет от епичните му платна. Галерията определя датата за частното представяне и разпраща покани на известен брой подбрани гости. Въпреки че не са много, те живеят в различни части на Архипелага. Поради огромните разстояния поканите са разпратени дълго преди фактическото събитие. Малцината избрани са известни почитатели на творчеството на Батхърст, редовни клиенти и представители на големи галерии или негови познати в бранша и колеги. Поради неуседналия начин на живот на Батхърст и обичая му да пристига без предизвестие и да си заминава по възможно най-бързия начин, малко от тях преди това са го срещали на живо.

Пресата и визуалните медии не са поканени на изложбата. През целия си живот Батхърст показва нежелание за публичност — без значение дали е насочена към него или творчеството му. Никога не позволява телевизионни камери близо до него или картините му, така че никой от присъстващите не очаква да види на мястото представители на телевизията. Все пак почти пълното отсъствие на печатни или интернет-журналисти е изненада за някои. Това се възприема като индикация, че Батхърст е навлязъл в нов и вероятно противоречив период от живота си. Самата изложба навежда на мисълта, че той търси признание. Отсъствието на медиите е знак, че иска да отбегне славата.

В действителност се явява един репортер, успял да се сдобие с безплатния пропуск на някой от предварително поканените. Журналистът е младата стажантка на име Дант Уилър, която работи в местния вестник Гантенски новини. Както се развиват събитията по-късно, присъствието на тази млада репортерка превръща първоначалните намерения на организаторите за частно парти в инцидент с множество последици.

Галерията е малка и до този момент — незначителна. Нарича се „Синята лагуна“. Преди идването на Батхърст на острова е известна единствено с картините си от местни ентусиасти и аматьори, предназначени основно за продажба на туристите. За собственика на галерията, мъж с името Джел Тумер, това е истински удар, защото по това време репутацията на Батхърст — в личен и професионален план — е честа тема за новините.

Известността му като художник на символични или знаменателни пейзажи е във връхната си точка, а заможните колекционери на практика се избиват, за да купят огромните му платна. Наред с това съществува същинска индустрия от теоретични, анализаторски и академични изследвания, опитващи да разбулят енигмите, втъкани в картините му.

По-широкото му влияние се усеща и в работата на десетки млади или пробиващи художници, които искат да се представят като принадлежащи към същата школа-Батхърстови имажисти.

Освен това художникът редовно е хулен като ексхибиционист, бездарник, плагиат, популист, самозванец, обскурантист и опортюнист. Говорят се и доста други неща — в частни разговори и по далеч по-енергичен, отмъстителен и прочувствен начин — от редица съпрузи, бащи, годеници и братя из огромно число острови из целия Архипелаг.

Знаменитостта на Дрид Батхърст по това време не се дължи изцяло на работата му. Около по-публичните аспекти на личния му живот се носят безкрайни клюки и слухове, които пълнят популярните таблоиди и списания за знаменитости, иначе нямащи почти никакъв интерес към изкуството. Историите за подвизите — потвърдени и непотвърдени — на Батхърст се разказват, преразказват и преувеличават до неузнаваемост.

Неговите снимки са рядкост — всъщност известно е съществуването само на една, направена години преди това, когато учи живопис. Медиите продължават да я използват: на нея се вижда висок млад мъж със стройно телосложение, тесен ханш, със силни черти на лицето и сияйни руси коси. Враждебен и агресивен, но също така — уязвим.

Когато е на път, Батхърст и асистентите му взимат изключителни мерки, за да променят или скрият чертите му. Разбира се, той почти винаги е на път. В случаите, когато някой независим фотограф успее да се сдобие с негова импровизирана снимка, направена отдалеч или в неочакван за Батхърст момент, художникът прави всичко възможно да ограничи разпространението й: позоваването на правото на личен живот и заплахите за физическа разправа са редовен похват, но далеч по-често, за да бъде откупена снимката, в ход влиза значителното му богатство. Естествено, всичко това изостря вниманието към него.

По същата причина всички са любопитни как изглежда сега. Враговете му твърдят, че е започнал да остарява, че е надебелял, че буйните му коси са оредели или опадали, или че някой съпруг или любовник рогоносец е успял да го обезобрази.

Нищо от това не е истина, както незабавно откриват малцината избраници, на които е позволено да присъстват на частното парти на Гантен Асемант. Въпреки че вече не е крехкият, надарен с класическа хубост младеж от снимката, тялото на Батхърст се е развило добре и едновременно с това вдъхва усещане за здраве и пъргавина. Лицето му си остава с красив орлов нос привлекателно и изсечено, русите му коси се спускат по раменете. Движи се с котешка грациозност и излъчва мъжественост и сила. Тънките бръчки на съзряването, оформени в ъгълчетата очите му, само подчертават чувствените му черти.

Силата на личното му присъствие е изключителна. Всички гости го усещат ясно, сякаш привлечени от магнит. Хората неволно се взират в него или правят опити да го доближат, нетърпеливи да се вслушат в малкото разговори, в които участва.

Като се остави настрана изкушението от цената за една негова снимка, Батхърст е един от най-фотогеничните мъже, които някога са виждали. За да се премахне това изкушение, всички фотоапарати и мобилни телефони са временно конфискувани и прибрани в добре охранявано помещение. Гостите трябва да се задоволят само да го зяпат с отворена уста и с далеч по-неудовлетворителната утеха да разкажат на приятелите си, че поне са присъствали на събитието.

Въпреки осезаемото излъчване на знаменития Батхърст, над всичко доминират неговите платна. Петте огромни картини, до една завършени сравнително наскоро и следователно съвсем нови дори за голяма част от антуража му до момента на събитието, са окачени в галерията. Двете най-големи са изложени една срещу друга в двата края на галерията, а останалите три са подредени на стената срещу прозореца.

Галерията не е изготвила каталог, така че картините не носят имена. Дали това е личното желание на Батхърст или просто галерията е допуснала грешка? Изглежда, никой няма представа. Все пак ни е известно кои картини присъстват на изложбата, защото предприемчивата млада журналистка от Новини успява да изтръгне имената им от Батхърст или някой от приближените му асистенти, след което ги записва прилежно.

Следователно, обръщайки се назад, разполагаме със забележителната информация, че това е единственият случай, при който на едно и също място са изложени и петте картини от Цикъла на разрушението на Батхърст.

Последните мигове на спасителния кораб се намира на едната стена. Срещу нея, в другия край на галерията, е окачена Разтрошителите на земята. Подредени на стената помежду им, са именно трите картини, които днес са признати за върхови сред върховите произведения на Батхърст: Добродетелно великолепие и упадъчна надежда, Охотните раби Божии и Теренът на погиващия герой.

Само мисълта, че и петте шедьоври могат да бъдат на едно и също място по едно и също време, все още успява да спре дъха на човек.

Но дори присъствието на петте картини от Разрушението не описва напълно този изключителен момент. Батхърст е дал обещание да изложи и няколко от по-малките си картини. Представени са четири от тях — тихо изпълващи свободното пространство по стените. Зашеметени от Разрушението, гостите може би имат извинение, че не ги забелязват незабавно. Но те са там — четири платна, разположени дискретно на равнището на погледа, на леко неравната и не особено чиста стена на галерията.

На две от тях са скицирани детайли от Цикъла на Разрушението: едната изобразява главата на морската змия от Последните мигове на спасителния кораб, на другата е тялото на голата жена, която всеки момент ще бъде погълната от огнената вълна от връхлитаща лава в Охотните раби Божии. Всяка от тези така наречени скици би била достатъчна, за да бъде призната за върховното постижение на всеки друг художник. По-специално змийската глава (която всъщност е маслено платно в естествени размери носи изумително прозрение за огромното внимание, което Батхърст отделя на дребните подробности. С тези две платна, разположени до завършените картини, става възможно да се разбере майсторството и техниката, вложени от художника.

Но има и още две картини.

Първата е Покров, изложена за пръв и може би последен път. Покров е платно в рамка с размери приблизително петдесет на шейсет сантиметра. Художникът е изобразен с едва ли не шокиращи подробности. Веднага става ясно, че за основа е взета известната снимка — онази, която всички са виждали: позата, дрехите, изражението на лицето са същите. Единствената разлика е, че Батхърст е нарисувал себе си като по-възрастен: вместо младежа, сега виждаме мъж. В самата картина няма скрито послание. Гостите имат възможност да отместят очи от картината и да видят истинския човек, застанал недалеч от тях, почти като близнак на своето собствено творение.

Последното от по-малките платна се отличава от останалите, от разрушението, от покрова, непрестанното усещане, че художникът директно или индиректно поставя себе си във всяка картина. Тази е различна. Тя е портрет на жена и е озаглавена Е. М. Възпяващата ветрове. Един по един гостите идват пред картината, без да могат да откъснат поглед от нея, очевидно парализирани от силата й.

И мъже, и жени са смутени и очевидно възбудени от пламенното еротично звучене. Мнозина остават пред нея в продължение на минути, пренебрегвайки обаятелния художник, чието присъствие доминира в помещението, изпитващи нежелание да се отдалечат или да отстъпят на следващия мястото си пред картината. Някои изглеждат засрамени, други са шокирани. Един мъж се изчервява и извръща поглед. Никой не може да я игнорира, нито да отрече силното й въздействие.

Едва ли някой от присъстващите на тази закрита изложба е имал представа кой е моделът на художника, коя може да е „Е. М.“ Днес знаем, че това почти със сигурност е портрет на Есфовен Муй, и то благодарение на разследването на младата репортерка Дант Уилър. Именно Уилър при по-късните си проучвания в архива „Каместън“ установява връзката между Муй и Батхърст.

И пак благодарение на Уилър днес разполагаме със сигурни, достоверни снимки на тази картина. Миниатюрната цифрова камера, скрита зад ревера на сакото на Уилър, запечатва пет изображения на картината с Муй. Също като повечето присъстващи, и Уилър е емоционално завладяна от въздействието на портрета.

Без кадрите на Уилър картината на Муй щеше да е известна единствено на присъствалите в „Синята лагуна“. Тези малки изображения с ниска разделителна способност, дигитално обработени и съчетани, са в основата на всички по-късни репродукции.

Дотогава портретът на Есфовен Муй не е излаган на показ. Същото важи и до ден днешен. Картините от Разрушението бързо са разпределени между колекционери и национални галерии, скиците заминават за музея в Деррил, Голям дом. Покров не е предложена за продан, както и Възпяващата ветрове.

Любовният портрет на Муй, носещ прозрение за миналото на Батхърст и вътрешната му същност и представящ таланта му по неповторим, минималистичен, но блестящ начин, остава собственост на художника. За краткото време, през което портретът е изложен в галерията, присъстващите виждат тази жена през неговите очи — красива, с коси и дрехи, развени от вятъра, и поглед, изпълнен с незадоволено желание.

Няколко дни по-късно Батхърст и антуражът му напускат Гантен Асемант без излишен шум. Така и не се знае закъде заминава, но в биографията на Каместън се намеква, че става дума за Салей или някой от другите острови в тази група. Съдбата отрежда дълъг живот на Батхърст и пред него все още има много острови, които не е посетил. Благодарение на комисионните си от изложбата собственикът на „Синята лагуна“ Джел Тумер става богат човек. По-късно той дарява сградата на галерията заедно с всичко останало в нея на Гантенската сеньория, напуска острова и оттогава за него няма никакви сведения.

„Синята лагуна“ продължава да съществува и е отворена за посетители всеки ден. Повечето картини, изложени от Батхърст през онзи ден, се намират в сградата, но по очевидни причини само като репродукции — в някои случаи доста лоши.

Дант Уилър продължава да работи за Гантенски новини до края на стажа си, но след това се премества на Мурисей.

В последните години фериботните линии до Веригата на Гантените значително са се подобрили, но все пак островите си остават в отдалечените части на Архипелага. Качеството на хотелските услуги не е на международен стандарт, но около галерията могат да се намерят евтини пансиони, които препоръчаме поради цената.

Никъде на Гантените няма закони за постоянното пребиваване, но е добре да бъдат спазвани правилата за политическо Убежище.

Валута: гантенски кредит, архипелагски паралеон.

Гурн

Ледовит вятър

Морският капитан

Специалността ми не беше нещо особено, но и аз не бях кой знае колко прилежен студент. Изборът за колежанско образование на моя студен роден остров беше ограничен, освен ако човек не успееше да спечели стипендия на друг остров. Аз не успях и затова заедно с още много други мои връстници от Гурн се насочих към техническия колеж в Евлен. Този град, сгушен сред планините, подложен на последното захладняващо издихание на топлото морско течение от южните покрайнини на Архипелага, се радваше на относително умерен климат. За Гурн това означаваше, че почти всекидневно валеше дъжд.

Завърших първи курс, след което започнах да се готвя за задължителното прекъсване от една година. Това прекъсване беше начин администрацията да спести от разходи и едновременно с това да запазва броя на стипендиите, като технически поддържаше броя на студентите по-висок. Студентите нямаха избор по въпроса. Повечето от познатите ми си заминаха вкъщи, а онези от богати семейства вече се настройваха за няколкомесечна ваканция, като най-популярният избор беше продължителното пътешествие от остров на остров из по-топлите островни групи на юг.

Не направих нито едно от двете, защото неочаквано успях да си намеря едногодишна работа в северната част на Гурн.

Учех практическа сценична техника, специалност, в която се бях записал случайно, но която след първата или втората седмица започна да ми става интересна. В края на първата си година бях достатъчно мотивиран да разпратя няколко писмени запитвания в търсене на работа, така че когато временната позиция в град Омхуув се разкри, незабавно я приех.

Омхуув. Никога не бях чувал за това място, но съвсем скоро успях да го открия в отдалечена част на Гурн, която никога не си бях представял, че ще посетя. Намираше се в района Талек, в планините по северното крайбрежие, малко пристанище, където основната целогодишна индустрия беше опаковането, опушването и консервирането на риба. Преди да започна да разпращам автобиографията си, дори не ми бе хрумвало, че там може да има театър, но по всичко изглежда, бе така. Тиатер Шокаптайн, разположен в сърцето на града, затваряше врати през зимните месеци, но цяло лято поддържаше репертоар от драматични представления и смесица от забавни програми. Туризмът явно беше третата индустрия в Омхуув. От проверката в интернет научих, че из фиорда на Омхуув и околните хълмове скалното катерене, планинските екскурзии, водните спортове, ориентирането и тунелирането бяха популярни начини за отдих.

Потвърдиха, че мястото ми е гарантирано, но ми казаха, че така или иначе поради закриването на театъра през зимата няма смисъл да отивам до последните дни преди настъпването на пролетта. Завърнах се у дома в град Гурнак, където живееха родителите ми, и там прекарах последвалите студени месеци. После, след като от театъра пристигна електронна поща с повторна покана, заминах за Омхуув с един от автобусите, обикалящи острова. Пътуването ми продължи четири дни.

Първата ми задача бе да открия място, където да отседна. Бях разгледал един колежански уебсайт със списък от възможни адреси и в седмиците отпреди заминаването ми резервирах временно квартири на три от тях. Онази, която избрах след пристигането си, се намираше на втория етаж в къща близо до морето. Прозорецът на стаята имаше изглед към едно от по-малките предприятия за опушване на риба на кейовете, отвъд което се виждаха гладките води на фиорда. От другата страна планините се издигаха стръмно от морето и през първите няколко дни от престоя ми склоновете им си останаха покрити с преспи упорит сняг. По-късно, когато настъпи затоплянето същите планински склонове бяха прорязани от бели потоци, а надолу се изливаха десетки буйни водопади.

Отидох да пазарувам — в града като че ли имаше само един общ магазин за храна, но в сравнение с цените в град Гурн и Евлен тук ми се стори евтино, поне храната, която предпочитах, — а на следващата сутрин се разходих из тесните улички, за да потърся театъра.

Центърът на градчето се намираше надалеч от главното шосе, така че дори камионите, с техните огромни двигатели и гуми с дълбоки грайфери, ръмжащи по посока на вътрешността на острова, почти не успяваха да нарушат тишината. На една странична улица открих голяма, почти монументална постройка: бяла фасада и две декоративни кули, назъбени и боядисани в наситено синьо. През бялата стена на фасадата имаше дълъг електрифициран надпис, понастоящем незапален, с думите Тиатер Шокаптайн, оформени от електрически крушки. Непосредствено до името бе разположено изображение на стилизиран рибарски кораб, хвърлил мрежите си на фона на заснежените планини на фиорда в далечината. Над всичко това бе наложено обветреното лице на моряк с мушама и шапка.

Вратите на главния вход за театъра бяха затворени и залостени, а от вътрешната им страна бе залепена кафява хартия, за да не се изкушават хората да надничат. До стъпалата на входа имаше няколко стъклени витрини, но в тях не забелязах обявления за представления или театрални афиши на предстоящи постановки. Все пак сградата по никакъв начин не изглеждаше запустяла и очевидно беше добре поддържана. Боята беше съвсем прясна.

Притиснах лице към стъклото на вратите, опитвайки да зърна нещо във фоайето отвъд. Опитах бравата, без да правя опити да си отворя, но за да вдигна достатъчно шум, така че някой вътре да ме чуе.

След няколко секунди отвътре се появи мъж. Спря и ме огледа изпод един от кафявите хартиени листове, след което явно се сети кой може да съм и отключи вратата.

— Казвам се Хайки Томас — казах аз. — Трябва да започна работа тук.

— Хайки? Очаквах те миналата седмица — отвърна той, но не звучеше враждебно. Протегна ръка и двамата се здрависахме. — Аз съм Джейр. Заместник-управител. За момента все още няма никой друг от персонала, така че ни чака доста работа.

— Какво има за вършене?

Той ме пусна да вляза, затвори вратата пред студения вятър и ме поведе през фоайето, покрито с чаршафи, хвърлени през килимите и перилата. Свихме и минахме през два тесни коридора и неголямо стълбище. Сградата на театъра не беше отоплена и се осветяваше единствено от слаби крушки на високите тавани.

Джейр ми взе топла напитка от кафе-машината, която беше инсталирал в малкия офис зад гишето за билети. Разположихме се в тясната стаичка.

— Някакъв опит с работата в театъра? — попита той.

— Имахме практикуми по предмета.

Описах някои от тях, като, разбира се, разкрасих фактите, за да прозвучи по-впечатляващо. В действителност вече бях изпратил автобиографията си и допусках, че Джейр е запознат с нея. По-голямата част от практическия ми опит се състоеше в това да гледам другите, докато работеха зад кулисите, но интересът ми към сценичната техника беше искрен и бях прекарал доста време в четене на книги по въпроса и разговори с другите студенти.

Останах с впечатлението, че Джейр е доволен от факта, че има с кого да работи, и въпросите му съвсем скоро започнаха да ми звучат несвързано. Допуснах, че не беше особено впечатлен от новия си помощник, но това, изглежда, нямаше голямо значение. Оказа се, че не ме беше наел той. И двамата бяхме вредно наети. Аз — малко по-временно от Джейр. Той живееше в Омхуув целогодишно.

Постепенно започвах да сглобявам отделните парченца на Историята. Предишните собственици бяха продали театъра на нова компания, или документите по попечителството бяха прехвърлени, или пък ставаше дума за някакъв вид правен диспут. За момента театърът нямаше официален собственик, така че се нуждаеха от временен персонал, който да се погрижи за подготовката преди настъпващия сезон. Въпреки че Джейр живееше в града, не беше родом от Гурн, а от един от другите острови в най-западната част на групата Хета, малък индустриален остров на име Онна. Предишното лято бе започнал работа в театъра горе-долу на същата позиция, която сега заемах аз. Спомена, че за него това е голяма възможност, великолепен шанс да докаже на какво е способен като управител. Каза, че техническото оборудване в театъра не отстъпва по нищо на онова, с което разполагат други театри. Официалният екип по поддръжката все още не беше пристигнал и щеше да се забави поне още няколко дни.

След това Джейр ме изведе навън, за да ме разведе зад кулисите и да ме запознае с основните съоръжения. Разясненията му не ме затрудниха: курсът ми покриваше напълно основите на работата зад сцена в театрите.

Самият театър трябваше да отвори врати след зимната ваканция и заявките за участие вече бяха започнали да пристигат. Шоксттайн беше популярно и добре познато място в града. Проблемът — за Джейр — беше, че програмата неизменно си оставала лишена от въображение. Твърдеше, че предната година имали няколко пиеси, но след като бе поел управлението, установил, че за идното лято заявките за участие включват вариетета, комици, станали известни от телевизионния екран, естрадни групи, фокуснически представления. Имаше проблеми около наемането на музиканти, уточняването на специалните и допълнителните светлинни ефекти, уреждането на разрешения от телевизионните компании, разправиите с агенти, и всичко това в допълнение към обичайните грижи за набиране на работници, мерки за безопасност, счетоводство и така нататък.

Програмите, предвидени за края на сезона, отговаряха по-добре на предпочитанията му. В продължение на две седмици във времето около приключването на лятото бяха насрочени няколко пиеси, за които очевидно нямаше търпение. Междувременно се примиряваше с останалото. На кратко турне щеше да гостува и знаменита ясновидка — за нея Джейр също имаше големи очаквания. Ясновидците винаги пълнят залата, каза той. Както и един мим. Джейр обичаше пантомимата. Останалото обаче явно не го вдъхновяваше много. Подчерта, че ще имам предостатъчно възможности за работа.

По-късно, когато на Джейр се наложи да направи няколко телефонни обаждания, реших да се разходя сам из театъра и влязох в тънещата в полумрак зала. Седалките бяха покрити с широки прозрачни найлони. Настаних се на едно от луксозните меки кресла някъде на средните редове. Облегнах се назад и обърнах поглед към пищните орнаменти на гипсовия таван, грозда от малки полилеи, кадифения плюш по стените. Сградата очевидно бе реставрирана наскоро, но бе запазила атмосферата на традиционен театър.

Усетих как в мен се разлива чувство на удовлетворение. Единственият театър, който бях посещавал дотогава, беше общинската зала в Евлен, която обаче се финансираше и управляваше от местните власти като част от комплекса за отдих и забавления, включващ игрища за скуош, фитнес-зала, плувен басейн и заемна библиотека. Шокаптайн беше запазил традицията на миналото, но заедно с това в него имаше великолепие, живот и отдаденост на спокойния илюзионизъм на драмата, забавлението и артистичността.

На следващия ден отново заваля силен сняг. Сипеше се ден и нощ, гъсти, малки снежинки, нахлуващи с ветровете от фиорда откъм откритото море, трупаше се на преспи по улиците и край фасадите на къщите заедно с неуморните пориви, идващи от ледовете на североизток. Снегът бе нещо обичайно за жителите на района Талек. Снегът променяше настроението на всички — с него човек трябваше да се справя по практичен начин. Всяка сутрин и всяка вечер, а понякога и нощем, снегорините и камилите за почистване на Сеньорията излизаха и поддържаха улиците и кейовете проходими, за да могат магазините да работят, рибата да се разтоварва, доставчиците да идват и да заминават навреме. Поддържах печката в стаята си запалена ден и нощ, както и всички останали в градчето, смесвайки налитащите стени от сняг с прозрачен сив пушек от горящи дърва. За мен Омхуув започваше да придобива по-провинциален, средновековен вид, караше ме да се чувствам по-близо до стихиите и миналото.

Постепенно навлязох и във всекидневните си задължения. Джейр ми възложи проверката и изпитанията на всички механични съоръжения в театъра: въжета, капаци, окачване, осветление, озвучаване. Складът беше задръстен с декори от постановките от миналия сезон и тъй като повечето бяха излишни, се заех да ги натроша, запазвайки само онези части, които ми се струваха полезни или които според Джейр можеха да се използват за други представления. Установих, че всъщност знам за тези неща по-малко, отколкото си мислех, но понеже работех сам, скоро започнах да проумявам най-важното. Подбирах внимателно дървените парчета и ги подреждах в склада.

Джейр се тревожеше за малкото продадени билети. Театърът трябваше да отвори врати в първите седмици на пролетта, когато валежите най-после престанеха и снегът по планинските склонове се разтопеше. Поне такъв бе обичайният график, но според сведенията от архива годината бе на път да се окаже необичайно слаба. Джейр мърмореше и се оплакваше от липсата на интерес на публиката към някои артисти, особено към онези изпълнители, на които лично той отдаваше предпочитание. И по-специално към един от тях: човек, работещ под псевдонима „Комис“, прочут мим. Джейр се кълнеше, че Комис вероятно ще изнесе най-популярните представления за годината, както се бе случвало и в миналото, но за момента интересът към представленията му не се различаваше особено от този за останалите артисти.

Оставаха само две седмици преди първото представление, но виелиците все така ни връхлитаха всеки ден, водостоците бяха замръзнали, от двете страни на улиците се издигаха тъмни и мръсни купчини стар сняг, втвърден от собствената си тежест и безкрайната върволица от превозни средства.

Започвах да харесвам Джейр. Не говореше много, но винаги знаеше от какво имам нужда. Затрупваше ме с работа, но правехме редовни почивки и често плащаше обяда ми от бюджета на театър. Така и не разбрах какво точно си мисли за мен: понякога като че го забавлявах, друг път — дразнех, но през повечето работни дни се намирахме в различни части на сградата.

В един от тези дни, по време на почивката за чай, той ми каза:

— Видя ли вече призрака?

— Да ми изкараш акъла ли се опитваш?

— Виждал ли си го?

— Има ли изобщо такъв?

— Не съм чувал за театър без призрак.

— Има ли такъв тук? — попитах отново.

— Не ти ли прави впечатление колко студено е в склада за декори?

— Студено е, защото вратите често остават отворени.

Нямах представа какви намерения има. Оказа се, че бе започнал работа в Шокаптайн пет седмици преди пристигането ми, често след мръкнало, винаги сам, из много от помещенията в дълбините на огромната сграда, под и зад сцената, из дългите коридори, в самия купол.

Всеки, който работи в театър, таи в себе си суеверия, казваше Джейр: съществуват пиеси, чиито заглавия актьорите никога не произнасят, роли, които никога не приемат, монолози, които не биха прочели на глас в отсъствието на суфльор, въжета, които сценичните работници за нищо на света не биха издърпали, когато работят сами, странни и изненадващи смъртни случаи, възникващи на или извън сцената след необясними повреди в съоръженията, злополуки с реквизита и декорите, и свръхестествените последици от всичко това.

Джейр ми разказа за призраците, които според слуховете витаят във всеки друг театър, но тук, в Шокаптайн, като че ли напълно отсъстват, и отсъствието им го превръща в диво, скръбно, безутешно място.

— Не бях чувал за театър без поне един призрак — повтори накрая той.

— С изключение на този — казах.

Караше ме да изпитвам безпокойство, може би нарочно.

— Почакай и ще видиш — отвърна той.

Очаквах под вратата да повее хладно течение и да ме смрази или в далечината да се разнесе зловещ кикот, но точно тогава телефонът иззвъня, Джейр вдигна слушалката и без да престава да дъвче храната си, започна да говори с някой.

Всеки ден газех из тесните улички на отиване и връщане от театъра, пързалях се, мъчех се да запазя равновесие по неравния замръзнал сняг и помагах с каквото мога на Джейр в безкрайната му подготовка.

Въпреки че се справяше добре, макар и без ентусиазъм с всекидневната лавина от документи, основната грижа на Джейр беше закъснението на обслужващия персонал, за които бе получил новини, че са попаднали в капан някъде на континента във Фаяндландия, притиснати от визови регулации, атмосферни условия и нередовни фериботни линии. Дори и да успееха да се изплъзнат от бюрокрацията, големи райони от морето около Гурн, и по-специално в региона на Талек, си оставаха осеяни с плаващи ледове. И въпреки че повечето съоръжения можеха да бъдат въведени в експлоатация преди пристигането им, без пълночленен състав от технически персонал театралните представления бяха невъзможни.

Джейр прояви особено безпокойство, когато неочаквано пристигна съобщение от един от първите изпълнители, които трябваше да изнесат представление в театъра. Ставаше дума за фокусник, илюзионист, който се подвизаваше под псевдонима Господаря на мистерията.

Съобщението съдържаше някои откровени рекламни материали (включително снимки, на които безсрамно позираше, а външността и важният му вид ни се видяха изключително забавни), както и стандартен списък с изисквания, които явно бе намерил за необходимо да постави преди пристигането си: осветление, технически репетиции, вдигане и спускане на завесите, използване на сценична апаратура и така нататък. В това нямаше нищо необичайно и щеше да се уточни по време на обичайните технически репетиции, които по правило провеждат всички изпълнители, но заедно със списъка имаше и друг, допълнителен документ.

Беше подробен чертеж в съответния мащаб, с педантично нанесени размери и ъгли, на голям лист дебело стъкло. В долната част на стъклото с главни букви пишеше следното:

ЧАСТ ОТ ПРЕДСТАВЛЕНИЕТО МИ ИЗИСКВА МЕЖДУ АПАРАТУРАТА И ПУБЛИКАТА ДА БЪДЕ ПОСТАВЕНО ПРОЗРАЧНО СТЪКЛО. ТОВА СТЪКЛО ТРЯБВА ДА БЪДЕ ОСИГУРЕНО ПРЕДИ ПРИСТИГАНЕТО МИ СЪГЛАСНО НАШИЯ ДОГОВОР И ДА ОТГОВАРЯ СЪВСЕМ ТОЧНО НА ГОРНИТЕ ТЕХНИЧЕСКИ ИЗИСКВАНИЯ. СЛЕД ИДВАНЕТО МИ СТЪКЛЕНИЯТ ЛИСТ ТРЯБВА ДА БЪДЕ ИНСТАЛИРАН НА АПАРАТА, С КОЙТО ПЪТУВАМ И ДА ОТГОВАРЯ СЪВСЕМ ТОЧНО НА РАЗМЕРИТЕ.

ГОСПОДАРЯТ

— Мислиш ли, че родителите му са го кръстили така? — попитах аз.

— Така се е подписал в договора — отговори Джейр и ми показа копието.

Изглеждаше развеселен. Изпълнението беше ангажирано в края на миналия сезон от предишното ръководство. И наистина договорът съдържаше клауза, съставена с цветист език, вероятно продиктувана от Господаря на мистерията, уточняваща задължението от страна на театъра да поръча, достави и монтира съответното стъкло.

Освен с договора Джейр не разполагаше с друга информация за Господаря на мистерията. Изглеждаше примирен по въпроса и явно го виждаше като част от всекидневието в провинциалния театър — проблем, който трябваше да бъде разрешен в движение.

Една сутрин, докато снегът брулеше яростно улицата, на която живеех, както обикновено се борех с всяка крачка на път към театъра. Да не се подхлъзнеш и да останеш на крака винаги беше проблем, но тази сутрин трудностите се увеличаваха и от вилнеещия вятър. Отдавна бях усвоил техниката да гледам заледената земя пред краката си, като в същото време следвам посоката, накъдето се движа. Придвижването из снеговете на Омхуув беше опасна работа.

Ето защо останах изненадан, когато се сблъсках с мъж, който се движеше в противоположната посока, тъй като изобщо не го бях забелязал. Беше малко по-нисък от мен и когато се сблъскахме един в друг, рамото му ме удари в гърдите и се завъртях. Едва успях да се задържа на крака и то само благодарение на лишено от грация разкрачване и отчаяно протягане на ръце към земята, за да предотвратя болезненото падане. Залитнах към купчината замръзнал сняг, усетих остра болка в гърдите на мястото на удара и едва успях да си поема дъх.

Мъжът, с когото се сблъсках, пострада много повече. Докато аз се мъчех да остана прав, видях как първо отскочи от мен, а после сякаш полетя, като размахваше ръце. Накрая се просна по гръб в купчина мек сняг, натрупан през нощта от снегорините. Краката му останаха вирнати във въздуха. Втурнах се да му помогна, докато той се мяташе бясно, за да се освободи.

— Проклет глупако! — кресна ми той, като разтърсваше глава и плюеше сняг. — Защо не гледаш къде ходиш?

— Съжалявам! — казах аз. — Ето… хванете ръката ми!

Той се улови за нея и след продължително дърпане и викове, успях да го издърпам от купчината сняг. Изправи се с труд на крака и започна да разтърсва ръце и крака, за да изтупа снега от дрехите си.

— Едва не ме уби, невнимателен негоднико! — изкрещя той, докато вятърът не спираше да вие край нас. — В бъдеще гледай къде, по дяволите, ходиш, ясно?

— Вече се извиних.

— Не стигат само извинения. Като нищо можеше да ме убиеш.

— А вие гледахте ли накъде вървите? — казах аз.

Реакцията му ми се стори най-малкото крайна. Сега обаче той ме изгледа.

— Откъде си, проклет глупак такъв? — попита свирепо той и се наведе към мен, сякаш се опитваше да ме запомни. — Не съм те виждал. Не говориш като местен.

Все още се мъчех да си поема дъх. Мъжът войнствено приближи лице към мен.

Въпреки че агресивното му поведение ме изплаши, бях поразен в тази необичайна ситуация от хладнокръвната мисъл, че всъщност и аз не съм го виждал преди. Пътят ми до работа и обратно всеки ден си оставаше един и същ, неизменно съпроводен с пързаляне по замръзналата земя, и обикновено винаги виждах или се разминавах с едни и същи хора. Не се познавах с никой от тях, но лошото време по правило пораждаше мълчаливото усещане за мрачно взаимно разбирателство.

За пръв път обаче виждах това заядливо дребно човече. Въпреки че на главата си имаше качулка и през челото му беше вързан шал, очите му се виждаха — имаха блед, воднистосинкав цвят. Беше покрит със скреж и сняг, но забелязах, че има тъмни гъсти вежди, щръкнали мустаци и червеникавокафява брада. Друго не се виждаше, защото и той като мен беше дебело навлечен срещу студа.

— Вижте, съжалявам, ако сте се ударили — казах, въпреки че колкото повече мислех по въпроса, толкова по-малко отговорен се чувствах за злополуката.

— Град Гурнак, ето откъде си! Бих познал този противен акцент навсякъде!

Опитах да го отмина, да се отдалеча.

— Когато идваш в Омхуув, младежо, от теб се очаква да се държиш прилично. Ясно ли ти е?

Проправих си път край него и продължих да се придвижвам несигурно по хлъзгавата повърхност. Продължи да крещи нещо след мен, но от вятъра не успях да чуя нищо повече.

Неприятната среща ме разтърси, но не само заради физическия сблъсък. Разбира се, че си оставах чужд човек в малко градче, новодошъл, но до този момент най-лошото, което ми се бе наложило да изтърпя, беше умереното любопитство на местните хора, интересуващи се откъде съм и какво правя в Омхуув. Почти във всички случаи реакциите им бяха дружелюбни.

Добрах се до театъра и първо се стоплих в офиса с чаша горещо кафе в компанията на Джейр, а после се заех с всекидневните си задължения. В продължение на час-два бях разстроен и разсеян, но докато дойде време за обедната почивка, отново бях на себе си.

На връщане към къщи същата вечер обаче хвърлях по едно око за непознатия, изпитвайки усещането, че отново има вероятност да го срещна.

На следващата сутрин, недалеч от мястото, където живеех, той се появи внезапно. Явно ме беше причаквал, защото изскочи от една странична уличка между две къщи. Хвърли се напред като спортист, влизащ остро в противника си, и краката му ме уцелиха в пищялите. Свлякох се настрани върху отъпканите купчини сняг покрай улицата. В същия момент един голям товарен камион мина край мен само на сантиметри от главата ми.

Изправих се с усилие на крака, но нападателят ми вече ме бе изпреварил. Докато успея да запазя равновесие, беше отминал с твърда крачка по улицата, навел ниско глава между раменете си, с ръце в джобовете.

Настигнах го, хванах го за ръката и го завъртях.

— Какво ви прихваща? — извиках аз. — Едва не ме убихте!

— Значи сме квит, копеле. Остави ме на мира!

Той издърпа ръката си от мен с изненадваща сила и продължи напред.

— Вижте какво… случилото се снощи беше случайност. Това не е! Вие ме нападнахте!

— Ако имаш оплаквания, извикай полициерите.

Той се обърна към мен и още веднъж зърнах това с нищо неотличимо, но враждебно лице, заскрежените вежди, сключени от студа, увисналите мустаци, бледата кожа.

Пак го хванах, ядосан и изплашен, но той се освободи с невероятна лекота и продължи да крачи нататък. За ниския си ръст, изглежда, притежаваше изключителна сила.

Изтупах снега от ръцете и гърдите си. Опитах да се успокоя, да го изхвърля от ума си, но не беше лесно.

Загледах се по улицата след него, наблюдавайки начина, по който се движеше. Всичко в езика на тялото му говореше за гняв и враждебност, натегната като пружина ярост, нагнетена по ожесточен начин в приведената му фигура. Не знаех нищо за него, освен че от този момент нататък бях твърдо решен да се оглеждам на всяка крачка из града.

Изпълнен с болка от този втори груб сблъсък, останах на мястото си. Гледах след него, докато не изчезна от погледа ми зад ъгъла, някъде около автобусната спирка. От начина, по който размахваше ръце, предположих, че все още крещи нещо по мой адрес.

Джейр заяви, че е прекалено зает, за да се занимава с Господаря на мистерията, и както подозирах още от самото начало, възложи подготвителната работа на мен. Пристигането на великия изпълнител наближаваше.

Образът му вече беше част от всекидневието ни, след като Джейр беше окачил няколко от донякъде твърде показните снимки на Господаря във витрините до вратите на входа на театъра. Не ми оставаше нищо друго, освен да се залавям със задачата да намеря стъклото, което искаше.

Първият проблем се състоеше в това да открия кой може да достави толкова дебело стъкло с високото качество от указанията му. В Омхуув нямаше никакви изгледи за успех в това начинание и всички собственици на магазини в града, с които разговарях, ме увериха, че то трябва да бъде поръчано от специализирана стъкларска фирма в съседното градче Орскнис. Тъй като не желаех да рискувам да допусна грешка в някоя дребна подробност, взех колата на Джейр и лично отидох до Орскнис, където се свързах със стъкларите. Останаха слисани от педантичните ми изисквания, но очевидно допуснаха, че става дума за витрина на магазин. След това бързо уговорихме заплащането и доставката.

Снегът спря да вали през нощта след завръщането ми от Орскнис.

Когато станах и се облякох, видях, че дългоочакваното затопляне е настъпило почти изведнъж. Студеният североизточен вятър най-после стихна и само след няколко часа отстъпи на благоуханния бриз от юг. През целия ден изглеждаше така, сякаш нищо в Омхуув няма да се промени: въздухът, уловен във фиорда, сякаш бе замръзнал завинаги, а снегът по улиците и по планинските склонове бе толкова дълбок, твърд и плътен, че сигурно не би го помръднала дори гореща лятна вълна. Крачех заедно с жителите на Омхуув из улиците, все така опакован в топли дрехи, с приплъзване и залитане из познатите ледени бразди, а над нас грееше слабо слънчице. Омразният североизточен вятър откъм континента обаче тайнствено отсъстваше.

На втория ден вече нямаше никакво съмнение, че затоплянето е започнало. Из улиците потече водата от топящите се снегове, а от покривите надвиснаха опасно големи заледени късове. Хора от сеньорията бързаха от сграда на сграда, опитвайки да овладеят или насочат рухването на снега върху паважа. Вечер заспивах под съпровода на звука от бълбукане и течаща вода. Навсякъде из града имаше вода, но по-голямата част се оттичаше по градската канализация към фиорда.

Из всички улици се появяваха потоци и водопади и всекидневно чувахме предупреждения за очаквани лавини в планините над нас. Но зимата, разбира се, беше нещо обичайно за живота на това място и отдавна изградените бариери срещу лавини предпазваха градчето от повечето опасности. С удоволствие наблюдавах как стръмният планински склон, който се виждаше от прозореца ми, постепенно се превръща в дантелена шарка от бели водопади.

На третия ден топлият вятър донесе със себе си редовни превалявания, които обаче падаха само в късния следобед и спомагаха за по-бързото разтопяване на ледовете. Дните вече бяха приятни и дори топли, а южният бриз носеше мирис, който пробуждаше в мен детски спомени: някъде из по-топлите острови на юг от нас пролетта вече бе настъпила и по вятъра се усещаха ароматите на кедрово дърво, на розово плюскавиче и билки.

Джейр изглеждаше по-весел, защото заедно с промяната във времето сякаш се бе отключил някакъв подсъзнателен окуражителен сигнал. По пощата или по интернет пристигаха все повече заявки за билети. Всяка сутрин прекарваше повече от час пред компютъра в театъра, продавайки или потвърждавайки заявки за билети за дългия летен сезон пред нас.

Дебелото стъкло, което бях поръчал от фирмата в Орскнис, пристигна в уречения ден. Наложи се да помогна на шофьора и двамата му работници да го пренесем през претъпканото задкулисно пространство и да го оставим на сцената. Шофьорът ми даде меки подложки, върху които да го положим, но беше очевидно, че няма как да го съхраняваме там за постоянно.

След като доставчиците си заминаха, включих светлините на сцената и разгледах стъклото.

В спецификациите си Господаря на мистерията бе отбелязал минимално допустимото изкривяване и го измерих със специален уред — качеството на изработката се вместваше в изискванията. Освен това беше с точните размери, а четирите скосени отвора за монтиране на стъклото се намираха точно където трябва. Проверих на два пъти всички размери, доволен от крайния резултат. Все пак при превоза и пренасянето бяха оставени няколко отпечатъка от пръсти и се погрижих да го почистя и излъскам и от двете страни.

Джейр ми помогна да го преместим под една от лебедките, след което много внимателно го вдигнахме в галерията над сцената. Знаех, че е безопасно да остане там, но донякъде изпитвах тревога, че точно над сцената виси парче стъкло. Приличаше на голямо, прозрачно острие на гилотина — остро, тежко, смъртоносно.

В града затоплянето продължаваше и с това си дадох сметка, че в тези ранни седмици от пролетта фиордът се превръща в красиво и спокойно място. Планината, сторила ми се така пуста под покрова на снеговете, сега се раззеленяваше от треви, цветя и храсти. По стръмните склонове продължаваха да се стичат пенливи водопади и да се изливат в сините води на фиорда. Къщите и магазините, така мрачни в студа, най-после изваждаха на показ пъстрите си цветове: хората сваляха дървените и металните щори от прозорците, а вятърът повяваше пердетата. Боядисваха и почистваха домовете си, работеха в градините.

Пристигаха и посетители, някои с автомобили, други с автобуси. Ресторантите и занаятчийските работилници разтваряха врати. През деня улиците на Омхуув бяха пълни със скитащи пешеходци, обикалящи из примамливите бутици и галерии, докато кейовете продължаваха шумната си работа и над тях все така се носеше наситеният аромат на пушека, който използваха за консервиране на рибата. Във фиорда пристигаха все повече корабчета — някои докарваха нови посетители, други просто плаваха наоколо. На покрива на къщата, където бях отседнал, бяха свили гнездо две чапли.

Сезоните се променяха и в театъра. Работата ни се увеличаваше всекидневно, отчасти защото заявките за билети ни заливаха и много зрители се обаждаха в театъра със запитвания, но и защото техническият екип все още не беше пристигнал. Ледовете около острова бяха изчезнали заедно с настъпилото затопляне, но съществуваше някаква визова аномалия, която не позволяваше на големи групи хора да напускат континента едновременно. Тъй като дотогава бях живял сред спокойния неутралитет на островите, лесно забравях, че Фаянд, континенталната северна държава, намираща се най-близо до нашата част от Архипелага, е нация в състояние на война.

Един ден, малко преди откриването на сезона, се наложи да сляза в помещението под сцената, след като при изпитанията ми един от скритите капаци бе засякъл. Джейр каза, че трябва да разбера какъв е проблемът, загрижен за Господаря на мистерията, който щеше да пристигне през втората седмица. Илюзионистите често използват тайните капаци в пода на сцената, каза Джейр.

Мястото под сцената обикновено се използва и за складиране на непотребни предмети, така че извън сезона може да се препълни бързо. Една от първите ми задачи в Шокаптайн беше да разчистя там. По това време из помещението вече можеше да се ходи сравнително безпрепятствено. Когато театърът не работеше, долу почти не достигаше светлина, така че се налагаше да проверя механизма в тъмното, наведен над кожуха на мотора с фенерче в ръка. Нямаше отопление и ме облъхваше студено течение.

Ръката ми се намираше във вътрешността на кутията и точно опипвах скобите на капака, когато внезапно усетих нечие присъствие. Съвсем близо до мен. Сякаш някой или нещо бе помръднало, измествайки въздуха, без да издаде звук.

Замръзнах на място, все така с ръка в кутията, с глава и рамо, притиснати към корпуса. Бях обграден от тъмнина, защото фенерът стоеше на земята и лъчът му бе насочен през един сервизен отвор откъм пода. Вслушвах се, без да смея да обърна глава.

Тишината бе пълна, но усещането за присъствие ме заливаме. Беше близо, наистина близо до мен.

Съвсем бавно започнах да изваждам ръката си от вътрешността на машината, за да се изправя и обърна, да се огледам, да осветя наоколо с фенера, да се уверя, че няма никой. Мълчанието продължаваше, но докато обръщах глава, с периферното си зрение забелязах нещо бяло и овално, сякаш увиснало във въздуха.

Поех си изненадано дъх и се обърнах изцяло към него. Формата бе маска, лице, но ужасяващо стилизирано, почти като детска рисунка. Беше замръзнало, неподвижно, но по някакъв начин, който не бих могъл да обясня, знаех, че е живо.

Веднага щом го погледнах, лицето се оттегли плавно, изчезвайки в мрака почти незабавно. Не издаде звук и не остави следа.

Сърцето ми препускаше. Грабнах фенера, завъртях го приблизително в посоката на привидението, но разбира се, там нямаше нищо. Изправих се и си ударих главата в тавана, или по-точно в пода на сцената над мен. От удара се изплаших още повече, отстъпих бързо, изтичах нагоре по стълбите и се втурнах зад кулисите на сцената. Треперех.

Малко по-късно ме забеляза Джейр.

— Чух, че вдигна доста шум — каза той. — Да не видя нещо там долу?

— Млъквай, Джейр — отвърнах, засрамен от реакцията си пред нещо, което бях зърнал само наполовина. — Ти ли беше там?

— Значи си видял нещо! — каза той. — Не му мисли. Случва се във всеки театър. Рано или късно.

Техническият екип най-после бе получил разрешителното си за заминаване от властите и пътуваше към нас. Сега проблемът пред тях бе множеството фериботи, на които трябваше да се прекачат, заобиколните маршрути и междинните пристанища, където се товареха и разтоварваха стоки и чували с поща. Не очаквахме да се появят по-рано от ден, най-много два преди първото представление за откриването на сезона.

Продължавах да се трудя също толкова усилено, както и дотогава, но вече имах и една тревога в повече наум. Притесняваше ме тежестта на дебелото стъкло, което бяхме издигнали на тавана — то висеше отгоре и се полюшваше, когато се появеше течение или размествахме декорите. Тихомълком го проверявах от време на време, за да се уверя, че все още е сигурно закрепено, но освен това не можех да направя кой знае какво повече. Господарят на мистерията трябваше да пристигне за представлението на втората седмица.

Два дни след като забелязах привидението в помещението под сцената, имах още едно сходно изживяване. За пореден път бях съвсем сам и отново се намирах в една от по-трудно достъпните части на театъра. Бях се покатерил в по-високата от двете ложи вляво от сцената. Джейр ми беше съобщил, че има някаква електрическа повреда. Понякога при включване крушките в ложата примигваха. Вероятно се дължеше просто на лош контакт, но ложите в Шокаптайн бяха доста популярни и местата бяха запазени за повечето представления. Непременно трябваше да го поправим, преди да дойде публиката.

Както обикновено работех на слабата светлина от високия таван на залата, която почти не стигаше до вътрешността на ложите. Разбира се, за да работя безопасно по окабеляването, се налагаше да прекъсна напълно захранването, така че щом се озовах в ложата, вътре цареше пълен мрак.

Пълзях на четири крака, стиснал фенерчето между зъбите си и вдигах мокета, за да стигна до кабелите под него, когато внезапно пак усетих, че близо до мен има нещо, което дотогава го нямаше.

Първият ми инстинкт беше да не обръщам внимание, да се съсредоточа върху онова, което вършех, с надеждата, че усещането ще отмине. Миг по-късно обаче размислих и с рязко движение вдигнах глава и скочих на крака.

Бялата маска отново беше там! Този път се появи между завесите, които затваряха дъното на ложата. Успях да я зърна само отчасти, защото както и предния път в същата секунда тя се оттегли и почти незабавно изчезна.

Знаех, че зад завесата се намира вратата за ложата, а отвъд нея беше страничният горен коридор, използван от публиката, за да стигне до местата си. Хвърлих се през ложата, отметнах завесите и разтворих вратата. Почти паднах в коридора. Тази част на театъра нямаше прозорци и с Джейр обикновено не включвахме осветлението в коридора. Насочих лъча на фенера първо в едната, после в другата посока, за да зърна натрапника.

Разбира се, не видях нищо.

Разтреперан, нервен и леко изплашен, слязох бързо долу и потърсих Джейр, който работеше на компютъра в офиса си.

Не казах нищо. Вместо това се стоварих на един от свободните столове край стената. Треперех и издишах дълбоко.

— Мълчалив призрак ли беше или вдигаше шум? — попита Джейр, без да вдига поглед към мен. — Издава ли стенания? Беше ли облечен в древни одежди, носеше ли главата си под мишница, дишаше ли тежко, дрънкаше ли с вериги или просто се рееше?

— Не ми вярваш, а? Там има нещо. Вече на два пъти го виждам! Ужасяващо е.

Оглеждах ръцете си, защото бях работил с навити ръкави. Космите по тях се бяха изправили.

— Не забравяй… това е театър. Всичко, което се случва в театъра, е реално!

При последните си думи Джейр се обърна, приведе глава като ловуващо животно и изръмжа с оголени зъби.

В края на деня, докато крачех по обичайния си маршрут из улиците, успях да зърна брадатия си нападател. Напрегнатата му, приведена походка не можеше да се сбърка и веднага щом го забелязах, застанах нащрек. Отстъпих и продължих да го следя с поглед, докато не се уверих, че не ме вижда.

Вървеше далеч пред мен в същата посока и не се обърна. Нямаше съмнение, че е той, но понеже времето се бе подобрило значително, вече не бе така навлечен, за да се предпазва от студа. Напротив, носеше доста широки плажни шорти, ярко сини, и жълта риза, която се развяваше зад него на всяка крачка.

Изпитвах нервност само от факта, че го бях зърнал, затова изчаках тихо на улицата, наполовина прикрит от навеса на някакъв магазин, докато човекът не зави по една странична алея.

Техническият екип най-после пристигна. Веднага щом се настаниха по квартирите си и се запознаха със съоръженията в театъра, работата ми се промени напълно. Всичките ми рутинни занимания из сградата — чистене, проверки, калибриране и ремонти — бяха поети от други хора. Бях впечатлен от професионализма на екипа: двама мъже и три жени, които само за два дни успяха да подготвят и приведат в техническа готовност целия театър за премиерната вечер.

Програмата за първата седмица се състоеше от разнообразни вариететни представления. В театъра започнаха да пристигат първите трупи — приблизително по едно и също време с екипа по поддръжката — и ги посрещнах с едва сдържано любопитство. Тиатер Шокаптайн бързо се преобразяваше от студена, зле осветена и преди всичко празна сграда в място, където работеха много хора, носещи със себе си целия шум, другарство, кавги, дребни проблеми и усещане за обща цел, характерни за всяка група мъже и жени, работещи заедно.

Зад кулисите сградата кънтеше от изграждането на декори в последната минута, прожекторите се калибрираха и настройваха, вдигаха се и се спускаха декори, разнасяха се инструкции на висок глас откъм балкона и така нататък. Появиха се и трима музиканти от съпровода. Междувременно уредникът на официалните части от сградата наемаше временен помощник, който да помага за почистването и подготовката на залата, продажбата на билети и освежителни напитки, и организираше спешната медицинска помощ за всяко представление. Бях като хипнотизиран от усещането за заетост и целенасоченост, но собствената ми роля в работата почти напълно бе елиминирана от всички тези новодошли.

В премиерната вечер изгледах по-голямата част от представлението от кулисите, но съвсем скоро съжалих за това. Изпълненията бяха от възможно най-обикновените и лишени от въображение, от онзи вид забавление на живо, за който дори нямах представа, че все още съществува в театрите. Конферансието на шоуто беше комик на средна възраст, чиято специалност бяха долнопробните шеги — обидни най-вече поради отсъствието на оригиналност и хумор в тях. Представлението, което водеше, се състоеше от жонгльор, оперетно дуо, вентрилоквист, велосипедист акробат, сопрано и трупа танцьорки. В края на шоуто си дадох сметка, че съм останал единствено заради танцуващите момичета. Едно от тях ми се стори наистина хубаво и усмивките, които ми отправи на няколко пъти, ми се сториха насърчителни, но щом направих опит да я заговоря, веднага ме отряза.

След онази първа вечер повече не си губих времето да гледам представленията и бях озадачен, но и изпитвах облекчение от това, че на публиката наистина им харесваха.

Очаквахме Господаря на мистерията да се появи в средата на тази първа седмица. На сутринта в деня, когато трябваше да пристигне — бяхме разчистили място на претъпкания паркинг зад сградата специално за него, — с Джейр седяхме в офиса. Той въвеждаше седмичните приходи и разходи в компютъра, а аз седях безцелно и по-скоро се наслаждавах на тишината.

Следобед имахме матине, но за момента временната ни самота доста напомняше на онази от зимните месеци.

— Виждал ли си наскоро твоя призрак, Хайки? — попита внезапно Джейр, без да отделя очи от монитора на компютъра.

— От последния път не.

— Сигурен ли си?

Искаше ми се да бях запазил за себе си реакцията си от по-рано, вместо да се разкривам пред Джейр, защото не спираше да ми се подиграва за срещите ми с призрака.

Запазих мълчание.

— Просто си помислих, че си забелязал какво стои зад теб — каза Джейр. — Това е всичко.

Разбира се, обърнах се да погледна и за моя изненада и (за секунда) ужас онова безизразно лице, подобно на маска, се намираше точно до мен, спотайващо се над рамото ми. Не успях да се овладея: скочих на крака стреснато и се обърнах, за да го погледна по-добре.

— Хайки, запознай се с господин Комис, нашата звезда за последващата седмица.

До стола ми стоеше слаб мъж, облечен в костюм на мим. Беше пременен от главата до петите в някакъв вид мека, черна, поглъщаща светлината материя, прилепваща плътно към тялото му. Ясно се виждаше единствено лицето му, и то защото бе боядисано в ярко, едва ли не ослепително бяло. Всички черти на лицето му бяха напълно скрити от погледа, а на мястото им бяха нарисувани нови, стилизирани като на анимационен герой: озадачено преобърнати вежди, намръщена уста, две нарисувани черни точки вместо нос. Дори клепачите му бяха изрисувани, така че когато мигаше, на мястото на двете истински се появяваха две стилизирани яркосини очи.

— Комис, запознай се със заместника ми Хайки Томас.

Мимът вече се бе хванал на работа. Свали несъществуващата шапка от главата си с преувеличен жест и я завъртя с размах пред гърдите си, като в същото време ми се поклони. Щом се изправи, за момент завъртя невидимата шапка на протегнатия си показалец, подхвърли я във въздуха, поклати глава наляво-надясно, следвайки движението й, и с внезапно гмуркане напред успя да я накара да се приземи върху темето му. После отново се поклони с усмивка.

— Ъ-ъ, добро утро — произнесох неадекватно.

Мимът Комис ми хвърли мимолетна усмивка, след което се обърна и скочи пъргаво назад върху едно от свободните бюра, където кръстоса крака.

Миг по-късно вече ядеше въображаем банан, като го белеше бавно с точни движения и почистваше с пръсти жилките, които не се бяха отделили от плодовата му сърцевина. Ядеше банана с огромно внимание и дъвчеше замислено. Когато приключи, облиза подред пръстите си и метна настрани обелката, така че да се приземи някъде на пода в офиса.

Повдигна едната половина на задника си и разигра продължително изпърдяване, след което прогони миризмата с помахване на ръка и извинително изражение.

След още няколко секунди подостри невидим молив, духна на връхчето му, за да паднат и последните стърготини и го използва, за да почисти едното си ухо.

Когато с Джейр си взехме по чаша кафе от машината, Комис отказа предложението ни за истинска чаша от напитката и внезапно в ръцете му се появиха въображаеми чинийка и голяма чаша, очевидно препълнена до ръба с парещата течност. Засуети се с нея, като я държеше предпазливо, духаше леко през повърхността и я разбъркваше с невидима лъжичка, а после отля малко от съдържанието на чашата в чинийката, за да сръбне от нея. Представлението му продължи до момента, когато с Джейр изпихме кафетата си, след което остави чашата настрана.

Когато опитах да го заговоря, не ми отвърна (но сложи ръка на ухото си, преструвайки се, както реших, че е глух). Джейр поклати глава в моя посока, давайки ми да разбера, че няма смисъл да се занимавам.

Комис продължи да изпълнява въображаемите си подвизи.

Най-накрая, тъй като егоцентричното му поведение никак не ме забавляваше, реших да си тръгвам. Докато пресичах офиса, Комис изигра пантомима от внезапен страх и предупреждение, като се сви на бюрото и посочи към пода с умолителен поглед.

Не успях да се сдържа. Прескочих внимателно банановата кора и излязох в коридора.

След този случай забелязвах Комис, накъдето и да се обърнех в театъра. Представлението му бе предвидено за третата седмица от сезона и ранната му поява означаваше, че на практика се мотаеше в краката ни през цялото време. Намирах безкрайната му пантомима за дразнеща, но безвредна и полагах необходимите усилия да не му обръщам внимание. Обаче се оказваше, че винаги е някъде наблизо, понякога ме имитираше, понякога изскачаше пред мен, за да ми покаже котката, която се преструваше, че държи, или моя снимка, която току-що беше направил, или опитвайки да ме увлече в света си от фантазии, като ме замерваше с топки, или припкаше пред мен, преструвайки се, че отваря и затваря несъществуващи врати. Нито веднъж не проговори, нито веднъж не издаде какъвто и да е звук. Постоянно очаквах някой ден да го уловя в момент, когато не играе ролята си, но доколкото можех да преценя, явно бе отседнал и спеше някъде из сградата на театъра. Винаги когато идвах на работа, той беше там и винаги когато си тръгвах вечер, оставаше след мен. Така и не разбрах какво знаеше Джейр за него, какви отношения имаха, ако изобщо съществуваха такива. Очевидно имаше нещо повече от онова, което споменаваше Джейр, може би дори граничещо с интимност, но не проявявах чак такъв интерес, така че не се поинтересувах.

Осъзнавах, че работата ми в Шокаптайн вече се заключаваше единствено до дреболии и със съгласието на Джейр наближаваше своя край — всъщност заминаването ми бе насрочено за края на следващата седмица, преди започването на поредицата от представления на Комис, когато очаквах и да получа заплащането си.

Последната ми задача, преди да си тръгна, беше да осигуря на Господаря на мистерията цялата помощ, от която би се нуждаел след пристигането си. По този повод изпитвах известна нервност: седмиците, прекарани в Тиатер Шокаптайн, ми бяха показали, че професионалният интерес към работата зад сцената е едно, а симпатията към хората, които се подвизаваха пред публиката — съвсем друго.

Предварително изфабрикуваната реклама на Господаря за мен бе знак, че двамата едва ли щяхме да се сработим добре. За моя изненада обаче се оказа, че в реалния живот присъствието на този човек беше тихо, почти невидимо, очевидно срамежливо и възможно най-скромно. Например при пристигането си в Омхуум, не извести никой от театъра, така че в началото никой от нас дори не си даде сметка, че е там. Двамата с асистентката му бяха седели в столовете във фоайето толкова дълго и така ненатрапливо, че накрая някой от гишето за продажба на билети бе отишъл да ги попита дали може да им помогне с нещо.

Когато го видяхме костюмиран и готов за шоу, се беше превърнал във впечатляваща, екстровертна фигура, с пълен репертоар от театрална жестикулация, произнесени на висок глас и нерядко забавни забележки, излъчващ безкрайна самоувереност в собствените си възможности.

Главната му илюзия, с която завършваше представлението си, се състоеше от реквизит, който за публиката изглеждаше прозрачно ясен, но при все това бе свързан с внимателна и прецизна техническа подготовка.

Наричаше илюзията си „ДАМАТА ИЗЧЕЗВА“.

Публиката виждаше гола сцена с фон от спуснати завеси, а в средата се намираше голяма, метална конструкция, изработена изцяло от стоманени тръби. Имаше четири скосени стъпенки с тежка кръстачка високо над тях, достатъчно здрава, за да издържа на тежест. Публиката виждаше, че като цяло апаратът е пред очите й: нямаше завеси, нямаше тайни капаци, нямаше скрити панели — само стоманена конструкция, поставена в средата на голата сцена. Докато изпълняваше номера, илюзионистът можеше да заобикаля, да минава през и зад конструкцията, като през цялото време оставаше видим. След това показваше на публиката голям стол, който се окачваше на кръстачката с помощта на въжета и скрипец.

Асистентката му — преобразена от относително привлекателна жена в края на двайсетте си години до замайващо, обаятелно видение благодарение на оскъдния си костюм, разкошна перука и грим — сядаше на стола и завързваха очите й.

Докато малкият оркестър в основата на сцената свиреше напрегната мелодия под неуморен барабанен бой, фокусникът с мъка завърташе макарата на лебедката, а столът и асистентката на Господаря на мистерията се издигаха към върха на масивната конструкция, като се въртяха съвсем леко около оста си. Веднъж щом асистентката се окажеше горе, илюзионистът подсигуряваше въжето и произнасяше няколко хипнотизиращи думи. Асистентката се отпускаше в стола и изпадаше в транс. А той изваждаше голям пистолет и го насочваше право към нея! Когато барабанният бой достигнеше най-високата си точка, фокусникът натискаше спусъка. Столът политаше надолу заедно с развиващото се въже и се разбиваше шумно и сред ярък блясък на сцената. Но дамата вече не се намираше в стола и наистина беше изчезнала напълно.

Методът бе едновременно по-прост и далеч по-сложен, отколкото някой в публиката би могъл да си представи. Илюзията се постигаше чрез комбинацията от сценично осветление и огледало. Или в този случай — полуогледална повърхност. Или в действителност — от лист дебело стъкло, същото, което бях поръчал за Господаря на мистерията от съседното градче.

Стъклото беше закрепено за предната част на металното скеле. Заради начина, по който го огряваше светлината, и с помощта на още светлини, скрити зад предните стъпенки, стъклото оставаше изцяло невидимо за всички присъстващи сред публиката. Всичко, случващо се в апарата или зад него, бе напълно видимо. Докато издигаха младата жена към кръстачката на върха, всичко, което можеше да бъде видяно, се случваше в действителност: тя наистина беше там, на стола, под кръстачката.

При изстрела на пистолета обаче (който нарочно произвеждаше шумен гърмеж, изхвърляше голям пламък и облак от пушек) едновременно се случваха две неща. Първо светлините на сцената се променяха. По-специално се изключваха светлините, скрити в стъпенките, а предното осветление се усилваше. В резултат стъкленият лист пред конструкцията се превръщаше в огледало. Заради посоката на светлината и ъгъла, под който стоеше стъклото, то преставаше да бъде прозрачно и вече отразяваше образа на завесите (иначе невидими за публиката) отвъд арката на авансцената. Тези завеси бяха идентични със завесите за фон на главната сцена и осветени по подходящ начин. От гледната точка на публиката вече не можеше да се види нищо от вътрешността на стоманения скелет. В същия момент въжето, издигащо стола, биваше прерязано от малка вградена гилотина до лебедката. Това освобождаваше стола, който се разбиваше драматично на сцената с развиващото се след него въже. Асистентката се улавяше за кръстачката и увисваше, невидима за публиката. Без да се пуска, продължаваше да се люлее дръзко там, докато завесите не се спуснеха пред нея след което, далеч от погледите на зрителите, се приземяваше атлетично на сцената.

Всичко това се постигаше с лекота, но представляваше техническо предизвикателство за мен, за сценичния работник на име Деник и осветителя. Бяхме работили цяла сутрин и цял следобед, за да се научим да издигаме конструкцията (която Господарят бе докарал със собствения си минибус) и да уредим спускането на дебелото стъкло от тавана, преди да бъде прикрепено сигурно за нея. После трябваше да го ориентираме под точния ъгъл към скритите завеси, а най-накрая — да направим няколко поредни технически репетиции не само по сглобяването на апарата, но и по светлинните ефекти. Въпреки че те, разбира се, бяха компютризирани, всички светлини трябваше да се насочат по точния начин, за да бъде постигнат желаният ефект.

Господарят държеше изключително строго на тази подготовка. Планът беше по време на представлението на живо той да излезе пред главната завеса, за да представи няколко дребни фокуса с участието на представители от публиката, които канеше на сцената. Докато се случваше това, двамата с Деник излизахме на сцената зад завесата, за да спуснем масивната конструкция. Закрепвахме я здраво, включвахме скритите светлини, тествахме, за да се уверим, че всичко работи, и опразвахме терена, за да може Господаря да представи коронния си номер.

Репетирахме отново и отново.

По време на една от последните репетиции, без никой от нас да си даде сметка за това, Комис бе намерил начин да се окаже в сервизната галерия под тавана. И някак се бе прехвърлил до мястото, където стояха окачени фалшивите завеси отвъд авансцената. Когато техникът дръпна шалтера, за да промени осветлението, Комис внезапно се оказа напълно видим пред цялата зала, очевидно възседнал кръстачката — поява, вместо изчезване, лудуващ наляво-надясно като маймуна в клетка.

Джейр бе влязъл в залата, за да наблюдава, и в този момент започна да аплодира.

Това беше последната сламка. Напуснах сцената и тръгнах към офиса. Исках да си събера багажа и да се махна оттук.

Не знам как го направи, но Комис слезе бързо от мястото си горе и се затича по коридора след мен. Все още се преструваше на маймуна и тичаше с широко разкрачени крака и полюляване, докосвайки пода с кокалчетата на пръстите си.

А аз сторих нещо, за което моментално съжалих. Стигайки до половината коридор, имитирах отварянето на невидима врата, минах през нея, погледнах назад. В момента, когато Комис достигаше вратата, я затръшнах в лицето му.

За мое изумление той се изправи в очевидна болка и изненада, а лицето му се изкриви така, сякаш се бе блъснало в невидимата врата. После мимът изгуби равновесие и падна като отсечен. Остана проснат възнак, с разперени ръце и крака, напълно неподвижен. За момент си помислих, че наистина съм го ударил, докато не осъзнах, че празните му, втренчени очи всъщност са очите, нарисувани на клепачите му.

Искаше ми се да не го бях правил! Имах чувството, че по някакъв начин съм паднал до нивото на вбесяващата му игривост.

Отидох в офиса и поседях сам, усещайки объркване, но и гняв, като продължавах да недоумявам защо мимът ме провокира по този начин. След известно време Джейр дойде да ме потърси.

В края на краищата не напуснах Тиатер Шокаптайн. Джейр прояви изненадващо съчувствие, но обясни ексцентричното поведение на Комис с неговата високо чувствителна и артистична натура и ми каза, че трябва да се помъча да проявя по-голямо разбиране към театралния талант. Спорихме за това. Дадох израз на голяма част от раздразнението и безсилието си, натрупали се от момента, в който видях този човек.

Накрая Джейр ме помоли да остана поне до края на идната седмица, тъй като сценичната работа, която вършех по апаратурата на Господаря, беше от критична важност и не знаеше дали за оставащото им време можеха да проведат техническите репетиции с някой друг.

Съгласих се, а Джейр обеща да държи Комис и маймунските му навици надалеч от мен. За момент в съзнанието ми мина една неприятна картина — как Комис пощи косата ми с маймунските си пръсти в търсене на солени люспи пърхот. Останах.

Първото представление на Господаря премина без трудности. Както и второто, както и всички останали. Двамата с Деник работехме добре заедно. Всяка вечер, както и на двете матинета в средата на седмицата, номерът се изпълняваше успешно.

Господарят на мистерията приключи едноседмичния си ангажимент в Тиатер Шокаптайн, след което помогнах на Деник да разглоби реквизита му и да отнесем частите на демонтираната конструкция до минибуса. Съгласно договора можехме да задържим стъклото и след заминаването на Господаря с Джейр обсъдихме накратко какво да правим с него. Възможностите ни не бяха много: можехме да го подарим или да опитаме да го продадем, да го счупим и да го изхвърлим, или да го оставим на съхранение някъде в театъра. Джейр посочи, че през цялата седмица местата са били почти напълно продадени и ако Господарят на мистерията изяви желание да се завърне за нови представления в Омхуув следващата година, театърът без съмнение би го ангажирал. При това положение по-разумният вариант беше да спестим време и пари, като запазим стъклото.

Така че съгласно това решение с Деник поставихме стъклото обратно в предпазната мрежа от конопени въжета и го издигнахме до сервизната платформа на тавана над сцената. Там то остана да виси, бляскаво и смъртоносно, полюшващо се тихо като огромно острие всеки път когато разтваряха вратите на склада за декори и вятърът нахлуваше през тях.

Вече можех да си тръгна, така че приготвих багажа си, купих си билет за дългия обратен път по обиколния маршрут на автобусната линия и се върнах в театъра, за да се сбогувам с всички.

Последните ми две-три седмици тук бяха минали в сянката на конфликта ми с Комис и се наложи да положа съзнателно усилие на волята, за да си напомня, че всъщност придобитият опит беше от невероятна полза за мен. Дори неприятните усещания един ден можеха да ми се отплатят добре, ако успеех да продължа кариерата си в някой друг театър. Осъзнавах болезнено ясно, че се уча, че имам още какво да науча, че ме очакват още две години следване в колежа в Евлен. Може би като най-неопитен член от екипа другите ме бяха подложили на нещо като посвещаване. Размисли преди заминаването, вероятно прекалено късно. Все още кипях от раздразнение.

Открих Джейр почти веднага и той ми благодари за помощта, която му бях оказал през изминалите седмици. Отговорих по същия начин, признавайки колко съм му задължен.

После добавих:

— Кажи ми за Комис. Защо беше всичко това?

— Той винаги изнася представления, когато носи костюм или репетира. Просто трябваше да играеш заедно с него.

— Направих го — казах аз. — Донякъде. Колко добре го познаваш?

— Не по-добре от останалите изпълнители, които идват. Изнася представления в този театър вече няколко години подред и има огромен брой почитатели в града. Почти всички билети за следващата седмица са продадени.

— И живее тук, в театъра?

— Наема квартира някъде в покрайнините, но когато играе на сцената, се нанася винаги в една и съща гримьорна — най-малката, с която разполагаме, на най-горния етаж на кулата. Рядко напуска сградата. Така и така си тръгваш — защо не отидеш да го видиш? Кажи му довиждане. Ако имаш късмет, дори може да поговори с теб. Когато не играе ролята си, е съвсем различен човек.

— Добре.

Джейр имаше способността да придава нормалност на всичко, което откаченото малко човече бе сторило около мен.

Ръкувахме се, благодарих му отново и преди да съм размислил, изтичах нагоре по спираловидното стълбище, водещо до най-високия етаж на сградата. Преди рядко бях идвал в тази част. При пристигането си бях поразчистил гримьорните, но иначе нямаше голям смисъл да се навъртам там.

Докато се изкачвах по стъпалата, не ме оставяше мисълта, че той вероятно вече знае, че съм тръгнал към него. Понякога като че ли предвиждаше намеренията ми по свръхестествен начин. Наполовина вече очаквах някой нов номер: да се е скрил някъде и изведнъж да изскочи пред мен, преструвайки се на голям паяк, или да хвърли мрежа върху мен, или някакъв друг глупав номер.

Леко задъхан от изкачването, почуках тихо на вратата, докато разглеждах залепената на нея блестяща звезда и старателно изписаното му име отдолу. Нямаше отговор и почуках отново. Давайки си сметка, че тъй като Комис е мим, може би ще е грешка да очаквам да ме покани с думи, бутнах вратата и тя се отвори. Изпълнен с опасения, влязох вътре и включих лампата.

Нямаше го, така че незабавно отстъпих назад. Бях успял да зърна обичайните огледало и маса, познатите моливи и блокчета с грим, сгъваемия параван, костюмите на закачалката. Единствената особеност в стаята беше тясно походно легло, разположено край стената. Всекидневните му дрехи бяха хвърлени на него.

Изгасих лампата и затворих вратата. После моментално пак я отворих. Включих лампата.

Всекидневните му дрехи се състояха от жълта риза и яркосини плажни шорти. Едва сега забелязах, оставена на един стол до леглото, и театралната дегизировка: гъста червеникава брада, увиснали мустаци, фалшиви вежди.

Върнах се зад кулисите и видях Комис, застанал съвсем сам на сцената. Намирах се сред сенките, доста по-навътре в театъра. Вярвам, че не подозираше за присъствието ми, защото за разлика от друг път се бе съсредоточил напълно в работата си. Движеше се по сцената и правеше разчет на движенията си. С тебешир нанасяше миниатюрни знаци върху дъските, след което репетираше за кратко пантомимата си на същите места. Видях как се бореше с чадър срещу вятъра, видях как прави опит да махне парче хартия, залепнало за лицето му, видях как се подготвя да вземе вана. Вършеше всичко това тихо и умело, без съзнанието, че прави нещо пред публика или пред свой колега, когото обичаше да изтезава с безкрайните си шеги.

Присъствието му в живота ми винаги дотогава ме бе подтиквало да предприемам действия, за които по-късно можеше и да съжалявам. Нямаше как да пренебрегна откритието, което току-що бях направил в гримьорната му, че без да подозирам, вече се бях срещал с Комис на няколко пъти в моменти, когато не играеше ролята си. Имах чувството, че разбирам що за човек е в действителност. Осъзнавах всичко това, докато се насочвах към сервизното стълбище, дори и в мъглата на бликащия от мен гняв, дори докато дълбоко в себе си разбирах, че онова, което се канех да направя, не беше правилно.

Стигнах до сервизната рампа на тавана, намерих конопените въжета, които задържаха огромния стъклен лист на мястото му и разхлабих две от тях. Оставих ги достатъчно стегнати, за да не падне стъклото. Вероятно.

Когато погледнах надолу към сцената, както и очаквах, видях, че драснатите с тебешир знаци на Комис се намират точно под висящото стъкло.

Напуснах театъра незабавно, излизайки през големите врати на складовото помещение за декори отзад, които нарочно оставих открехнати, за да може вътре да нахлува постоянно течение. Изпитвах страх и вина, но нямаше и не можех да се върна назад.

Извън театъра, из тесните градски улички, слънцето грееше и от дългия фиорд към сушата нахлуваше приятно свеж ветрец. Все още имах известно време до заминаването на автобуса и тръгнах бавно по по-дългия път, първо надолу до най-близкия кей, а после по тесния път, следващ бреговата линия на фиорда. Преди това не бях минавал оттук и моментално изпитах желание. Намираше се доста по-ниско от основните райони на градчето, близо до водата, и едва долавях шума от непрестанния трафик, който се движеше из града.

За мен това бе момент на символично освобождение: макар и за малко, бях изоставил измисления свят на театъра, изкуството на илюзията, на светлосенките, димните завеси и огледалата, на хората, играещи роли, които се преструваха, които се представяха и държаха различно от истинския си аз.

Онзи пантомимен артист бе най-крайната форма на тази обичайна дейност: измислиците му нямаше как да бъдат реални, дори и във фантазията, която сам създаваше. Освободен от всичко това, се разхождах по тихия път, усещайки топлите слънчеви лъчи, защитен от бриза, загледан в новата пролетна зеленина, внезапно разцъфналите цветя, признаците за настъпващото лято. Мислех за дома.

После зад гърба ми, натрапливо и настоятелно, се разнесе шум от стъпки. Някой бързаше по пътеката след мен с бърза крачка, едва ли не тичешком.

Хвърлих поглед назад и осъзнах, че преследвачът ми вече ме застига. Виждах малката му решителна фигура, яркосините плажни шорти, развяващата се жълта риза.

Когато забеляза, че поглеждам назад, той вдигна юмрук и извика:

— Искам да си поговоря с теб, приятел!

Внезапно си дадох сметка в каква опасна ситуация се намирах. Вече ми бе известно докъде можеше да се простре насилието, на което беше способен Комис, когато не играеше ролята си — тук, в близост до морето, не се виждаха къщи, не минаваха коли, по самотния път не се разхождаха други пешеходци. Имаше само дървета и цветя и дълбоките, мълчаливи води на фиорда.

Не извиках в отговор. Изпитвах напълно реален страх от този човек, от онова, което можеше да ми стори. Все така спотайващата се в мен вина се задълбочи: може би вече бе разкрил капана, който му бях заложил на тавана над сцената.

Обърнах се и побягнах, но зад мен Комис също се затича.

Виждах пътеката пред себе си: нямаше никакви признаци, че доближавах края му, че скоро ще изляза на главния път, сред градските къщи. Простираше се по протежение на брега почти до следващия скалист нос, оформен от стръмния планински склон, срещащ повърхността на водата.

Носех малка част от багажа си и тежестта му ме бавеше. Комис ме настигаше.

Внезапно осъзнах какво трябваше да сторя.

Захвърлих чантите си настрана и се обърнах да го посрещна. Вече се намираше съвсем близо до мен и видях как повдигна рамо и променя ритъма на стъпките си точно както направи в деня, когато се бе хвърлил към мен на твърдия лед, за да ме подкоси безмилостно. Приготвих се да посрещна сблъсъка, но едновременно с това вдигнах и двете си ръце, напрегнати до крайност от въображаемата тежест, и издигнах помежду ни огромен лист дебело стъкло.

Изправих го вертикално, като го държах за краищата, и го натиснах към земята, за да може да остане в това положение и без да го подпирам.

Отскочих назад и в същия миг Комис се сблъска със стъклото. Първо го удари с тяло, но почти веднага блъсна и главата си в него и падна назад.

Стъклото се наклони към мен и отскочих, за да не ме затисне. Може би се разби на каменистата повърхност на пътеката, но в този момент между мен и Комис вече нямаше нищо.

Стоеше недалеч от мен, обърнат настрани и превит, и държеше главата си в ръце. Непрестанно протягаше едната си ръка надолу, да разгледа дланта си, сякаш в нея се събираше кръв. Отръска кръвта от нея и нададе нисък вик, изпълнен с болка. Извади носна кърпа, избърса челото си, зарови нос в нея. Главата му се клатеше нагоре-надолу. Виждах колко тежко вдишва и издишва и точно както и преди за момент бях убеден, че наистина съм го ранил.

Изведнъж изпитах странно разкаяние и загриженост, направих крачка към него, за да видя дали не се нуждае от помощта ми, но веднага щом се озовах по-близо, реалността ме застигна. Чух думите, които използваше по мой адрес, поредица от злобни обиди и заплахи.

Отдалечих се. Грабнах багажа си и тръгнах бързо по пътеката. След като се поотдалечих, видях едно място, откъдето с известни затруднения можех да се изкатеря по склона през обраслите храсти. Недалеч чувах грохота на уличното движение.

Когато започнах да се изкачвам, погледнах назад. Комис все още бе там, където го бях оставил, превит в същата мъчителна поза. Достигнах пътя, бързо се ориентирах къде се намирам и открих правилната посока към центъра на града и автобусната спирка.

Не чух нищо повече от Комис. През целия път за вкъщи и дълго след това не спирах да мисля за него — кой знае, може би още лежеше край фиорда, където го бях оставил, а може би не. Нерядко се замислях с угризения на съвестта и за тежкия стъклен лист, който може би още висеше над сцената, а може би не.

Джуно

Заслужен мир

Джуно е малка, независима държава, разположена на три острова, намиращи се в субтропичната зона на Средпътното море.

Въпреки че в средата на лятото често е горещо и влажно, през по-голямата част от годината климатът е умерен благодарение на Южния осцилиращ поток. И трите острова са силно залесени, а обширни райони от тях са обособени като ловни резервати. На най-големия от тези острови, Джун Майо, има планинска верига, оформяща южния му бряг: веригата е богата на минерални залежи, в това число желязо, поташ и мед. На втория по големина остров, Джун Секс, в шистовите пластове очевидно има неограничени залежи от петрол. Тези продукти се изнасят от единственото пристанище в страната: Джуно Ексеус, огромен индустриален район, който обезобразява дълга ивица от северната брегова линия на Джун Майо.

Джуно е едно от най-процъфтяващите места на Архипелага — освен това е основен източник на замърсяванията във въздуха в световен мащаб, пряко и косвено.

За посетителите той може да се окаже трудна и непривлекателна дестинация по въздух или море, защото, като се изключат местните нередовни фериботни линии, до островите няма редовен транспорт. Поради разположението си по отношение на Екватора, свързващите полети трябва да бъдат резервирани на частни начала. На тази географска ширина са разрешени само субвортикални полети, което предизвиква закъснения. Единственото действащо летище на Джуно е под управата на Фаяндските военни власти. На теория Фаяндската федерация е известена, че трябва да се оттегли от летището, но на практика по-голямата част от населението на Джуно предпочита федерацията да не напуска. Търговията с военната база е оживена и в двете посоки.

Основният ни съвет към възможните посетители: обърнете внимание на трудностите и потърсете други дестинации.

Частичната изолация от Архипелага е превърнала Джуно в убежище за хора, изпитващи неприязън към централизираната власт. Въпреки че съществува формален сеньор, преди двеста и петдесет години семейството му е прогонено насилствено и оттогава не са събирани десятък или налози, а триостровната държава е продължила да действа под формата на относително стабилна анархия. Островите са обявени за „отворени“, което позволява нерегулирана емиграция за политически бежанци.

При обявяването на независимостта настъпва прилив от имигранти от всички части на Архипелага и именно тези хора са били впрегнати на работа в мините. Техните потомци все още живеят на Джуно, където извършват основния физически труд. Невъзможно е да се получи повече информация за условията, при които те работят и живеят. Известно ни е, че заплащането им е изключително добро, но не им се разрешава да се свързват с външния свят.

По същото време джунианците отменят закона за постоянно пребиваване и на всеки няколко седмици от войната на Судмайор пристига несекващ поток от дезертьори. Съдбата на тези младежи след пристигането им технически спада към три основни категории.

Черните барети от ескуадите на военната полицерия са разположени на летището и винаги са в готовност за залавянето на дезертьори и от двете страни. След това ги подлагат на превъзпитание. Фаяндските дезертьори се връщат на фронта, а на глондианските войници се дава изборът да постъпят във фаяндските военни части или да преминат допълнителен курс по превъзпитание. Някои бегълци от войната все пак успяват да избегнат срещата с черните барети и възприемат крайно независимия начин на живот в държавата. След по правило мъчителен период на приобщаване повечето от тези млади дезертьори решават да останат в Джуно. Към третата група спадат хората, които съвсем скоро осъзнават, че мястото, където са се озовали, не се различава чак толкова от мястото, откъдето са избягали, възползват се от немарливия граничен контрол и продължават нататък.

За разлика от обитателите на почти всички останали острови из Архипелага народът на Джуно е въоръжен до зъби. Не само че в тази държава има повече оръжия отколкото хора, но е изчислено, че на всеки човек се падат по цели двайсет, като се броят новородените, възрастните хора и сезонните работници (на които е забранено да притежават оръжие). С всяка изминала година това съотношение нараства.

Като се изключат ловът и риболовът, основният начин за почивка в свободното време на Джуно са организираните три пъти годишно военни игри на най-малкия от островите, Джун Анте. В тези военни игри свободно се записват и джунианци, и работници от имиграцията. В случай на успех за сезонните работници има огромни парични награди — като, както се твърди, изборът им на оръжие е ограничен, а оръжията, които могат да използват, не разполагат с обхвата и точния прицел на онези в ръцете на джунианците, но така или иначе никога няма недостиг на желаещи за участие. За джунианците съществуват възможностите да се сдобият със земи и друга собственост от останалите участници. Използват се бойни муниции.

Журналистката Дант Уилър е изпратена като кореспондент, за да отрази враждебните действия във войната, бушуваща сред замръзналите равнини и глетчери на Судмайор. В продължение на шест месеца Уилър изпраща ужасяващи истории за екстремните условия, на които са подложени и двете страни в тези безкрай ни, свирепи бойни действия, след което обаче е отзована обратно в Мурисей. По обратния път Уилър е в компанията на група млади дезертьори, пътуващи за Джуно, за да се възползват от както се надяват, либералните закони за политически бежанци там. Затрогващите описания на Уилър на онова, което изстрадали шестимата младежи във войната, последвани от жестокия разказ за онова, което им се случва след пристигането в Джуно, печелят „При Оноре“ в категорията „Разследваща журналистика“ за Островитянски всекидневник, а младата репортерка получава парична премия и повишение.

По-късно Уилър пише документалната книга Военните игри в Джуно: Заслужен мир?, която също е наградена с „При Оноре“ в категорията „Литература на неутралитета“.

Валута: всички търговски сделки на Джуно се извършват с конвертируеми бонове, но не успяхме да установим каква валута биха използвали посетителите. Допускаме, че архипелагският паралеон би бил приемлива разменна единица и вероятно е възможно да обмените пари при влизането си в страната.

Киайлен

Сива болезненост

Близо до южния континент Судмайор, Киайлен е първоначално населен като неутрален гарнизонен остров. Идеята по онова време е войските на воюващите сили да използват голия, отдалечен и дотогава пустеещ остров за база, вместо да се настаняват със сила на гъстонаселените цивилни острови на други места. Частично са построени две бази, в двата срещуположни края на острова, с цел да се насърчи окупацията, но макар Киайлен да се използва като междинно пристанище за зареждане с гориво, провизии и прочее, гарнизонните постройки остават неизползвани.

По-късно властите в Киайлен преустройват една от базите за строго охраняван цивилен затвор. Подготвена е и килия, позволяваща нахлуването на прилива, предназначена за Керит Сингтън, безмилостния убиец на обичания от всички пантомимен артист Комис, но Сингтън е осъден на смърт, така че килията никога не влиза в употреба. След като остава неизползвана повече от сто години, килията е оставена на стихиите. По-късно затворът е понижен до втора категория — за затворници, излежаващи дългосрочни присъди, но с по-ниска степен на сигурност.

На Киайлен няма планини, но югоизточната му част представлява високо плато, изложено на южните вихрушки. Вледеняващият зимен вятър Конлаатен носи след себе си тежки снеговалежи с продължителност от няколко месеца. Модерните селища са разположени в северната четвърт на острова, която е по-защитена от студа.

Град Киайлен, административният център, е мястото, където са домовете на повечето надзиратели и административни работници от затвора. Има дребна манифактура, а когато морето не е замръзнало, действа малка рибарска флотилия. Това е безрадостно, обветрено място, където често падат дъждове и суграшица. Слънцето рядко се показва. През по-голямата част от годината небето остава мрачно и пепелявосиво. Във вътрешността на острова се добиват въглища от дълбоко находище.

Поради близостта си до южния континент Киайлен често е първата спирка по пътя на войниците, решили да дезертират от бойните фронтове. Спогодбата за неутралност определя регулациите за постоянно пребиваване, съгласно които на дезертьорите е гарантирано убежище, ако по свое желание успеят да достигнат някой от трите острова. По традиция местните жители посрещат радушно тези отчаяни и нещастни младежи, но строго погледнато Киайлен не е свободен остров, поне според дефиницията на Спогодбата.

Поради скорошното разширяване на военните действия и съответно по-големия брой дезертьори острови като Киайлен изпитват трудности в осигуряването на подслон и работа. Сега съществува неофициална политика бегълците да бъдат насърчавани да продължат към други острови. Все пак много остават и в резултат на това ескуадите на черните барети нерядко нахлуват на територията на острова. Това е нарушение на Спогодбата, но изглежда, хората не могат да направят нищо срещу него.

Посетителите са добре дошли, тъй като Киайлен не е богато място, макар че в интерес на истината разполага с някои атракции. Южната скална стена предоставя сериозни изпитания за любителите на голите каменисти склонове, но е опасно да се отдалечавате от маркираните места за почивка. През зимата е по-добре да не се предприемат разходки по скалите, тъй като островът не разполага със спасителна служба или бърза помощ. Бившите килии за наказание посредством естествения ефект на прилива също си струва да бъдат посетени, но само по време на отлив. Още веднъж: бъдете много внимателни. На Киайлен тунелирането е разрешено, а близо до мините за въглища има учебна зона. Местната архитектура е уникална; малкото обществени сгради са иззидани от камък.

Валути: архипелагски паралеон, гантенски кредит.

Лана

С два коня

Разположен в тропиците северно от Екватора, Лана всекидневно се намира на пътя на пасатите от конските ширини. Разделен наполовина от север на юг от висока планинска верига, състояща се от няколко угаснали вулкана, островът се радва на два различни вида климат.

Източната му страна, изложена на преобладаващите ветрове, има разнообразен терен, в някои части пустинен, а в други — покрит от гъсти гори. Склоновете на планината от тази страна са стръмни и голи. Два-три от върховете са любима дестинация за катерачи и любители на скалните разходки поради предизвикателството, което предлагат, и изумителната гледка, откриваща се към Средпътно море. Всяка година тук се провежда неофициална конвенция на планинарите — на новопосветените в спорта се предлага обучение на по-лесните склонове, а по-добрите се катерят по отвесните скални стени и надвисналите зъбери.

Западната страна на острова, оставаща в дъждовната сянка на планината през по-голямата част от годината, има горещ, сух климат, смекчаван от периоди на силни дъждове напролет. По това време тази страна на Лана е покрита с пищен килим от диви цветя, привличащи посетители от много съседни острови, които идват, за да се насладят на краткия цъфтеж преди настъпването на лятото.

Град Лана, порт в най-западния край на острова, разполага с естествено пристанище в залива, около който е разположен. Въпреки че градът има и модерен квартал, където банките и застрахователните дружества осигуряват работа за местните, поетите, художниците и композиторите предпочитат Стария град на Лана. Там, сред тесните улички, много от които тръгват стръмно нагоре още от пристанището, има лабиринт от малки къщи и студиа, които могат да бъдат наети евтино.

Тъкмо в една от тези къщи в късната зима се нанасят гениалният мурисейски поет Кал Кейпс и неговата млада съпруга Себен. След кратък период, по време на който двамата се настаняват в новата си къща, Кейпс изпраща вест на своя близък приятел Дрид Батхърст с поканата да посети Лана, за да види с очите си красотата на местните цветя.

За изненада на Кейпс Батхърст не само се появява точно когато го очакват, но и за пръв път художникът пътува сам. Тримата прекарват заедно седем дни, през които не напускат нито за миг къщата на Кейпс. На много от съседите им е добре известно кой живее в къщата, а и бързо разбират кой е техният гост. Въпреки че няма запазено свидетелство за това, напълно е вероятно посещението му да е предизвикало много слухове и предположения из тесните улички на Стария град и неговите таверни.

Батхърст си тръгва пръв. Една сутрин се спуска бързо до пристанището, за да хване ранния ферибот. Не разговаря с никого. Лицето му е скрито под качулката на наметало въпреки свирепата жега от слънцето.

Кейпс и съпругата му остават, но продължават да не напускат къщата. Минават десет дни, но от къщата няма признаци за присъствието на поета и жена му, нито някакво раздвижване. Накрая съседите са разтревожени и влизат в къщата с взлом.

Краят на пролетта е и последните диви цветя вехнат в свирепата жега. Телата на Кейпс и Себен са открити веднага, в различни стаи на къщата. За хората, които ги намират, не става ясно каква е причината за смъртта им, но при аутопсията се разбира, че Себен е удушена, а самият Кейпс е взел отрова, извлечена от серума на трайм.

В бележника на Кейпс е намерено късо стихотворение. То остава незабелязано сред другите му вещи, докато известно време след това един изследовател от Семелския университет не получава възможност да прегледа по-подробно запазената документация. По-рано Кал Кейпс е избрал Семел като предпочитано място за съхранение на неговия архив и повечето му чернови, бележници, писма и така нататък вече се намират в специална колекция.

Откритието на това ново стихотворение, Пътят на Ундреон, изважда на бял свят една от най-хубавите последни творби на Кейпс. В нея се разказва за стара история, древен мит: от времената на боговете, приключенията и великите подвизи. Ундреон и Урчеон били братя: двамата се сражавали заедно като герои във война, но в края й Ундреон отнема съпругата на Урчеон и с внезапното й и страстно съгласие я изнасилва многократно, принуждавайки брат си да гледа. Ундреон попада в ада, Урчеон убива съпругата си и после поема отрова от усойница.

Четиринадесет строфи. Датата, надраскана на листчето хартия от ръката на Кейпс, съответства на деня, когато Батхърст е забелязан в Стария град — със забулено лице и забързан към пристанището.

Люс

Спомен за любов

Дълбоко в северното полукълбо се намира Люс — малък, но стратегически разположен остров близо до източната външна извивка на Катаарския полуостров. Въпреки че попада в дъждовния пояс на субтропичния регион, местоположението му в сянката на континента и високият му и изложен на стихиите релеф са допринесли за оформянето на оголен, обветрен пейзаж с огромни запустели райони от скали и чакъл. Тук горещият вятър (наречен Кирук Ахисар, „Носещ фин прах и цветен прашец“) духа приблизително през две трети от годината. Няма планини, но западната част на острова е хълмиста равнина.

Всички населени места се намират на западния му край, където дълбоката лагуна и скалистият риф оформят естествен порт. На пръв поглед изглежда, че преди войната Люс е бил пустинен остров — факт, повтарян многократно от Фаяндския съюз, който го заграбва преди съставянето на Спогодбата, въпреки че археологическите изследвания свидетелстват за обратното. Каквато и да е истината, Фаяндландия контролира острова от стотици години и го използва като междинна станция за войските, които придвижва от или до театъра на бойните действия.

На Люс посещенията от цивилни могат да бъдат осъществявани само под военен надзор или след получаване на специално разрешително. Във всеки случай островът няма с какво толкова да привлече обикновените посетители.

Цивилните жители почти без изключение са имигранти от други части на Архипелага и работят по обслужването и поддържането на военната инфраструктура.

Град Люс е малък и компактен и не се разпростира много по-надалеч от района на пристанището. На кея са разположени главно огромни складове, където се съхранява военна екипировка. Има военна болница, обширно гробище и няколко евтини ресторанта. Близо до морето, както и в лабиринта от тесни улици ще намерите няколко бара и бордеи.

Един чакълест път води до оживено летище във вътрешността на острова.

Веднъж седмично в град Люс се отбива цивилен ферибот. Войниците го използват, когато заминават в отпуск или когато след уволнение искат да се завърнат по домовете си на север. Заради разположението на Люс пътуването до най-близките острови може да отнеме цяла нощ — фериботите са големи и удобни, но не по джоба на повечето войници.

Люс е и сцената на смъртоносна въздушна катастрофа. Два военни транспортни самолета, захождащи към пистата от вортикални височини и следователно извън контрола на въздушното движение, се сблъскват в полет. Единият самолет превозва двеста редови полициери от Фаяндландската гранична полицерия, които трябва да се присъединят към фронта за предстояща офанзива. С другия пътуват повече от сто пехотинци, разпределени за клина на същата атака. Загиват всички, в това число и останалите пътници на борда на самолетите: екипажи, старши офицери и цивилни работници. Общият брой на жертвите достига триста петдесет и двама мъже и жени, повечето от тях — около двайсетгодишни.

Въпреки че сблъсъкът става над град Люс, съдбата е благосклонна и по-голямата част от отломките падат в морето или над ненаселени райони, така че на земята няма допълнителни жертви. Открити са всички тела, но останките не са разчистени — един от самолетите пренася бронебойни зарядни глави с обеднен уран. На мястото, където падат, фаяндските власти създават изолирана зона. Телата на повечето жертви са погребани в отделен район на гробището в град Люс.

Някои от роднините на загиналите идват, за да приберат тленните останки на своите любими хора и в продължение на месеци на острова пристига върволица от покрусени посетители, обикновено изтощени от продължителното пътуване през Архипелага. Често пъти това изпълнено с усложнения пътуване е само встъпление към лабиринта на военната бюрокрация, която се изправя непробиваемо между тях и останките на техните синове и дъщери.

Сред пристигналите е и авторът Мойлита Кейн. По-късно тя заявява, че се е опасявала от възможността да се сблъска с далеч по-голяма неотстъпчивост от страна на властите поради две причини. Първо, тя няма роднини сред загиналите, но отива по свое желание от името на сестрата на един от загиналите млади редови полициери. Освен това не е в приятелски отношения с режима на Фаяндландия. Скорошна нейна книга разкрива публично факта, че и двете враждуващи страни използват психотропни газове. Употребата им е забранена от много години, но въпреки това тихомълком са въведени отново и използвани на фронтовите линии. Книгата й води до нова забрана и предизвиква буря от взаимни обвинения и скандали. Въпреки че тя поддържа неутрална страна по въпроса, книгата й е базирана на опита й във Фаяндландия и води до обявяването й за персона нон грата на фаяндска територия. Подложена е на системен тормоз.

Предполага се обаче, че от високо равнище идва заповед пребиваването й на Люс да премине възможно най-безпроблемно, защото ковчегът с тялото на младежа й е предаден почти незабавно след пристигането й на острова.

Получава и силно увредена книга с меки корици — единствената негова вещ, която са успели да идентифицират. В нея тя открива името му, изписано старателно на първата страница. По-голямата част от книгата е силно обгоряла и разкъсана.

Налага й се да се върне по обратния път без никакво специално съдействие от фаяндците. Въпреки че Кейн е скромна жена и не се интересува от публичността, литературната й репутация се е разпространила из островите и кратката й визита на Люс пробужда силен интерес и симпатия сред жителите им. Докато очаква акостирането на идващия ферибот, тя е фотографирана на голия, напечен от слънцето кей в компанията на почетната ескуада, застанала мирно зад гърба й. В едната си ръка Кейн държи овъглените останки на книгата с меки корици, а другата е отпуснала леко върху покрития със знамето ковчег.

Докато спускат подвижното мостче към кея, един млад репортер пристъпва напред и се обръща почтително към нея по име. Разменят няколко думи.

След това той я пита дали убитият войник е неин близък роднина, може би син?

— Не — отвръща Кейн. — Беше просто приятел, друг писател. И не беше войник в истинския смисъл на думата. Беше мобилизиран от наборната комисия на Граничната полицерия.

По-късно, когато почетната ескуада качва ковчега на борда на кораба с бавни стъпки и преплетени ръце под него, я виждат да стои до подвижното мостче, да гледа към пристанището и тихо да плаче.

Манлейл

Наполовина завършено

Наполовина започнато

Малък остров в умерените ширини на северното Средпътно море, близо до северния континент, Манлейл от векове е известен единствено със своя риболов. Водите край континенталния шелф в манлейлския регион са изключително богати на разнообразна риба и уловът се изнася до всички части на Архипелага.

С настъпването на войната обаче всички острови в тази част от морето са проучени за възможни стратегически цели. По това време Спогодбата за неутралност не е в сила и много островчета са реквизирани и превърнати в наблюдателни и подслушвателни постове, летища, дълбоководни пристанища, учебни полигони и други подобни. В случая Манлейл е секвестиран насилствено от Глондската република и на него започва изграждането на подземни ракетни площадки. На хората от острова остава единствено да стоят и да наблюдават безсилно случващото се.

Спасението на острова идва под формата на набързо съставените Първи протоколи от онова, което с времето ще се превърне в Спогодбата. Обявена е протекция по силата на неутралитет, глондианците се изтеглят позорно, а мирът се завръща на Манлейл и много други островчета като него.

След себе си глондианците оставят наследство от няколко дълбоки тунела, прокопани дълбоко в скалите. Изкопните работи разкриват, че скалите на Манлейл са предимно стари и стабилни формации от варовик — мек, но издръжлив камък, подходящ за амбициозни проекти, свързани с тунелирането.

Слуховете за това достигат и до Джорден Йо, художничката, известна със своите земекопни инсталации. Използвайки фалшиви документи, за да докаже, че е спечелила от глондианските окупатори права за разработка на минерално находище, Йо превозва техниката си, наема необходимите местни специалисти и тунелирането започва. Не много след като се разнасят слуховете за нейните инсталации, на Манлейл започват да пристигат стотици тунелисти на свободна практика. Съвсем скоро техните проекти влизат в конкуренция с този на Йо.

Тъй като са наясно със случаите на други острови, от Манлейлския департамент на Сеньорията инвестират по-голямата част от натрупаните богатства на острова в отчаян съдебен иск, чиято цел е да опази острова от безразсъдното тунелиране. След продължителни и често отсрочвани съдебни процедури, в крайна сметка печелят делото.

По това време Джорден Йо отдавна е напуснала Манлейл, осъзнавайки, че в противен случай я грози опасността оборудването й да бъде конфискувано от властите. Тя вече е излежавала затворнически присъди на други места. Много от останалите тунелисти на свободна практика обаче продължават да ровят и копаят до последния възможен момент. Някои от тях са изведени насила едва след намесата на разпратените пристави.

Накрая битката е спечелена и последният от тунелистите си заминава. Някои влизат в затвора. Манлейл е в безопасност пред перспективата да бъде тунелиран и много други острови, чувствайки се изложени на същия риск, използват случая като прецедент, за да въведат свои собствени законодателни мерки против тунелирането. Животът на острова бавно се завръща към ритъма на предишните години.

Все пак са нанесени много непоправими щети и сега повече от половината остров е прокопан от дълги, вретеновидни пасажи в скалистата му основа. Много от тях имат сервизни отвори. На средното ниво на прилива, които са причина за всекидневни прииждания на вода. Няколко от по-малките хълмове започват да пропадат, а с всеки прилив част от северното крайбрежие се руши. Скоро наводненията и срутванията се разпространяват дълбоко във вътрешността на острова. Дори и днес в много райони на Манлейл не е безопасно за разходки.

Все пак основните южни и източни райони на острова са си такива, каквито винаги са били, а търговският риболов е възобновен. Островът е приятно и интересно място за посещения, с множество исторически забележителности. Главният му порт, град Манлейл, има няколко малки хотела и пансиони, подходящи за двойки и семейства, а кухнята, основана главно на екзотични морски специалитети, е неустоима. Най-подходящи за посещение са лятото и есента, защото през зимните бури Манлейл изключително шумно и дисхармонично място. Не е препоръчително да показвате какъвто и да е интерес към тунелирането.

Валута: архипелагски паралеон, гантенски кредит, обракски талант.

Мийкуа/Трем

Вестоносец / Бърз скитник

Дронът

Дроновете идваха привечер. Ако успееше да завърши дневните си задължения, Лорна Менерлин изключваше компютъра си и се спускаше бързо по неравните скални стъпала до плажа. От там можеше да наблюдава завръщането на безпилотните самолети, носещи се ниско над морето.

Когато морето бе спокойно, яркоцветните светодиоди на корема на всеки дрон се отразяваха от повърхността на вълните. В някои вечери машините прелитаха една след друга, понякога на интервали от цели минути, но повечето пъти бяха толкова много, че роякът им връхлиташе острова в блещукаща формация. Докато прелитаха над плажа и реагираха на радарните си устройства, улавящи, че пред тях се издигат високи скали, всички едновременно се издигаха нагоре. След тях се носеше лекият шепот на заглушените им турбини, усещане за незнайни, вече прекосени разстояния, тайни изследвания, необозначени ветрове.

Като предпазна мярка срещу хората от охраната, които идваха по протежението на брега и я разпитваха защо е на плажа по това време, Лорна винаги взимаше със себе си табулатора, Но през тази, както и в повечето подобни вечери, не го включи.

Табулаторът висеше на каишката край хълбока й. Усещаше как вибрира нежно в режим на готовност, отзовавайки се на локационния пулс от всяка приближаваща машина и идентификацията от нея. В този режим табулаторът засичаше дроновете числено: толкова и толкова — разпознати и отбелязани, толкова толкова завърнали се. На сутринта Лорна щеше да се заеме оценката на по-комплексните количествени резултати, след като бъдеха свалени в базата и изпратени по наземната линия до компютрите на МКИ.

В картографската зала персоналът оглеждаше покритието на океана, а после се заемаше със задачата да проследи всеки отделен дрон обратно до точката на излитането му, използвайки сателитните данни, за да анализира маршрута му. После, работейки в екип с останалите картографи, Лорна неуморно започваше да прехвърля изображенията в главното хранилище за данни. Но дори и в пълен състав те винаги изоставаха — все още се опитваха да разплетат сведенията отпреди повече от две години. Картографските данни от тази вечер вероятно нямаше да бъдат обработени в продължение на още две или повече години. Постепенно закъснението се увеличаваше.

Лорна трябваше да е напуснала МКИ и остров Мийкуа още преди няколко месеца, когато изтичаше договорът й, но се бе почувствала в капан от внезапното изчезване на Томак. Как можеше да си тръгне, без да открие какво се е случило с него? Патта, нейната съквартирантка, очевидно беше на мнение, че е време Лорна на продължи с живота си, но за Лорна това бе нелогично и невъзможно. Томак я беше напуснал, оставяйки толкова неизказани думи, толкова невзети лични решения.

Все още го обичаше до болка. Защо я бе напуснал по този начин? Нямаше как да се адаптира към някакъв нов живот, докато не научеше какво е станало.

Тя се взря над морето, под пръснатите светлини на дроновете, по посока на мрачния съседен остров, където беше разпределен Томак. Това беше истинската причина, поради която винаги когато можеше слизаше вечер на плажа, но и донякъде й бе станало навик. Вече нямаше надежда. Мълчанието бе най-жестокият й товар.

Другият остров си имаше име: Трем, кръстен на митологичния спътник на Мийкуа, вестоносеца. Трем яздеше редом с Мийкуа, беше неин бранител, защитник, бързият скитник, който отминава. Но островът, носещ неговото име, си оставаш тъмен и нисък на фона на хоризонта, безжизнен и натежал, толкова далеч от представата за лекокрил скитник, колкото изобщо беше възможно. Трем се намираше точно срещу заливчето, на около час път с лодка от Мийкуа през плиткия проток, и винаги когато прелиташе роякът дронове, тя виждаше как светлите им следи се разделят наляво и надясно от него.

Трем беше картографиран отдавна, но по ирония за него се знаеха най-малко подробности заради секретността, която го обгръщаше. Беше един от няколкото затворени острова в околностите на Мийкуа, заграбен от военните още преди години. Дроновете бяха програмирани да го отбягват. Никой не можеше да го доближи без разрешително. Всеки, който отиваше там, трябваше да подпише документ, че се задължава да не говори за видяното и никога да не разкрива начина, по който използваха острова. Повечето хора дори не си признаваха, че са го посещавали. Официално беше престанал да съществува. Дори да го гледа човек, на теория, беше в разрез с военните закони, въпреки че цивилните картографи в МКИ и обикновените хора, живеещи в града, можеха да посещават плажа и се възползваха от правото си.

На картата на Средпътното море Трем не съществуваше. На мястото му не беше нарисуван остров. Имаше единствено море, безчестно празна зона южно от Мийкуа. Някой на шега беше добавил океанска дълбочина и сини контурни линии. Легендата с малки сини букви гласеше: ОПАСНОСТ.

Постепенно картата на Архипелага на сънищата се оформяше, но тъй като дроновете се самонасочваха на реагиращ принцип (програмирани по-скоро да се избягват един друг и да странят от солидни обекти, отколкото да търсят определени цели), по-голямата част от данните им се основаваше на случайни маршрути, от което следваше, че често се презастъпваха. Завръщанията им неизбежно разкриваха неидентифицирани океански пространства.

Цифровите изображения, на които се виждаше суша или по — скоро брегова линия, бяха относително редки и този факт нерядко изненадваше посетителите на картографския институт. На повечето хора морето изглеждаше като претъпкано с толкова много острови, струваше им се невъзможно да е чак толкова сложно човек да картографира зоните със суша. Само че по-малко от пет процента от Средпътното море се състояха от земя, а останалото беше океан, лагуни, скалисти плитчини, плажове и така нататък. И този процент си оставаше работно предположение. Истинската цифра нямаше да стане известна, докато не завършеха картографирането. Сателитните снимки, все така ненадеждни заради зоните на темпорално изкривяване, им бяха предоставили временна осреднена оценка, но съставянето на подробни, надеждни карти си оставаше наложително.

Поне финансирането за МКИ беше добро. Хората, водещи войни, имаха нужда от карти.

Теренът на много от островите, гледан отгоре, се състоеше от непрекъсната гора или безинтересни земеделски площи без каквито и да е отличителни характеристики. Много острови бяха необитаеми. Там където имаше реки, обикновено бяха къси или тесни, или и двете, или скрити сред растителност. Езерата бяха рядкост. Планинските вериги също бяха проблем по технически причини: дроновете имаха максимална работна височина и когато наближаваха този таван, бяха програмирани да променят курса си. Работата с бреговата линия си оставаше далеч по-удовлетворителна: пристанищата, полуостровите, високите скали, укрепленията и устията на реките обикновено можеха да се идентифицират и локализират по сходства с определени, вече известни острови или в съответствие със съществуващи карти, изготвени от местните населения.

Дроновете бяха програмирани да засичат и картографират пътища, градчета, железопътни линии, самолетни писти, къщи, източници на замърсяване и много други, създадени от човешка ръка обекти. В повечето случаи откриваха единствено следи от море.

Поради тези причини напредъкът им бе безкрайно бавен. Когато започна работа в Мийкския картографски институт, Лорна си представяше, че ще картографират Архипелага на сънищата изцяло, от край до край. Както откри съвсем скоро, тази гигантска задача беше едва в началото си, затрупана под нарастваща планина от данни. Единствените надеждни следи, с които разполагаха, бяха индивидуалните маршрути на дроновете при всеки полет и въпреки че тези маршрути можеха да бъдат проследени на фона на сателитните данни и компютърните записи, обемът на презастъпванията и огромният брой безинтересни снимки превръщаха работата им в безкрайно отсяване на информация.

Едва наскоро, когато младежкият й идеализъм отстъпи място на опита, тя установи, че следва примера на своите колеги. Започна да се концентрира върху една определена островна група, като игнорираше всички останали данни или ги предаваше в ръцете на другите.

Избраната от нея област беше гроздът от рифове, скалисти образувания и островчета в южните морета близо до Панерон, по-неофициално известни като Спиралната островна група, съставена от над седемстотин острови с имена. Първата й работа беше да ги организира в таблица — гигантска задача сама по себе си. Много от имената се дублираха, из целия Архипелаг наричаха едни и същи острови по различен начин — нещо, което не бе изключение и за Спиралата. Едно име на патоа, произлизащо от местно название, друго, използвано от жителите на различни острови, някои от които в непосредствена близост. Поне половината от известните острови в Архипелага нямаха собствени названия, но при все това базата й от данни вече надхвърляше пет хиляди отделни имена на острови.

Никой в МКИ не беше посещавал Панерон или Спиралата, никой в МКИ дори не познаваше хора, които са били там. Не съществуваха официални въздушни снимки или чертежи на Спиралата и разбира се, нямаше налични карти. Сателитните изображения, както винаги произволно изкривени, намекваха за спирала от острови, като онези в центъра й изглеждаха по-големи, отколкото вероятно бяха в действителност, тези в покрайнините — по-малки, а останалите — огънати в пропорции, чиито реални размери нямаше как да бъдат изчислени.

Стотици книги описваха Спиралата, като в най-добрия случай част от сведенията бяха неясни или поетизирани, а останалите — написани в изкусителния ритъм на архипелагската литература. Само един сборник с моряшки опашати истории, разказани на архаичен мореплавателски жаргон, по случайност се бе превърнал в най-надеждния наръчник за Лорна. Моряците все пак се ориентираха, измерваха, водеха дневници, независимо от всичките си преувеличени истории за чудовища и могъщи бури. Имената бяха единственото сигурно нещо — културата на островите беше устна и писмена, не визуална.

Понякога някой дрон прелиташе над район с малки острови и чукари и от време на време Лорна успяваше да идентифицира по нещо и да добави поредното парченце в своя бавно оформящ се пъзел.

От известните седемстотин острова в Спиралата беше картографирала едва три.

Такава беше тази задача. Знаеше, че дори и да доживееше да стане баба и да останеше на работа в МКИ до края на живота си, по това време щяха да са картографирани не повече от една четвърт от островите на Архипелага. Може би все пак тогава щяха да знаят всичко за Спиралата, дори за много от големите острови по други места. Но не и за всички. Даже след години.

Тя и останалите й колеги бяха картографирали малко повече от две хиляди признати за съществуващи острови. Подготвяха се картите на още пет хиляди. Отвъд тях се простираха най-малко още десет или двайсет хиляди острови с неизвестни размери, значение и местоположение. Мащабът на задачата си оставаше невъобразим и обезкуражителен.

Докато над нея тихо отминаваха и последните формации от дронове, Лорна тръгна по чакълестия плаж към една гладка каменна издатина. Камъчетата хрущяха и се набиваха още по дълбоко под краката й. Тя закрепи несигурно кутията на табулатора върху скалата, облегна се с гръб на скосената й повърхност с лице към морето и отпусна ръце. Томак беше заминал преди почти две години и вероятно все още беше на Трем. Нито веднъж през тези дълги месеци тя не бе получила каквато и да е вест от него.

Преди да тръгне, я бе предупредил:

— Заглушават островите, които използват — каза той. — Над Трем има екран.

— Трябва да има някакъв начин да се обадиш.

— Над острова има плътен комуникационен екран. През него не могат да преминат нито звуци, нито радиовълни. На острова не може да стъпи никой без разрешително и на никого не е позволено да го напуска.

— Защо тогава отиваш там?

— Знаеш, че не мога да ти кажа.

— Тогава, моля те, не отивай.

През последните им три седмици заедно бе продължила да го умолява, но една вечер, след като бяха стояли заедно на плажа, наблюдавайки прелитащите дронове, една моторница го бе откарала до малък кораб, очакващ край брега. Преди тази финална вечер бяха отишли на кратка почивка заедно, сърцераздирателно и обезсилващо изживяване за Лорна, но единственото, което бе заявил Томак, беше, че не може да се противопостави на военните закони. Беше дал обещание да се завърне веднага щом може, но до този момент го нямаше.

Като цивилна тя внезапно се бе озовала извън живота му. Скоро след заминаването му, чувствайки се предадена от него, изоставена и изпаднала в дълбока самота, тя му бе отмъстила по свой начин. Физическата й връзка с един от графичните асистенти не бе продължила дълго, а след това в нея започнаха да се надигат смазваща вина и отвращение от собствения й егоизъм. Брад Искилип, въпросният асистент, все още работеше в нститута, но каквото и да бе имало помежду им, то беше приключило по недвусмислен начин. Дори вече й се струваше, че е било много отдавна, макар и не чак толкова назад във времето, колкото заминаването на Томак. Повече от всичко тя искаше Томак да се завърне, за да може тихо, мълчаливо и веднъж завинаги да сложи точка на грешката.

Когато небето притъмня още повече, тя извади бинокъла от калъфа и го вдигна пред очите си. Фокусира го върху мрачното, назъбено туловище на Трем, знаейки, че ако някой от патрулите случайно мине по плажа и я забележи, ще си има сериозни неприятности. Работата й в картографския център едва ли щеше да я защити.

В началото почти не успя да различи острова в тъмното — стръмните му планински склонове едва ли не се сливаха с фона на небето. После, щом очите й започнаха да свикват с тъмнината, намери централния планински масив. От брега се виждаха пет от върховете.

Опитните й очи на картограф съставиха вътрешен план: петте върха, които се виждаха, трите, които оставаха отвъд тях и не се забелязваха, равнината на северната страна на острова срещу нея, хълмистия терен в далечния край, някъде по крайбрежието — град. Очертанията и характеристиките я изпълваха с раздразнение, защото никога нямаше да получи възможността да ги провери или картографира. Опасност, пишеше на мястото, където трябваше да се издига Трем.

Първата от светулките припламна толкова бързо, че замалко да я пропусне. Хвана по-здраво бинокъла, надявайки се да зърне друга. След няколко минути забеляза и втора и почти незабавно — още една. Нагласи леко фокуса, разширявайки зрителното поле.

От мрачните склонове на далечния остров се появяваха внезапни светлини, внезапни мълчаливи припламвания, като миниатюрни експлозии, прекалено далечни, за да бъдат чути. Толкова надалеч от нея, без какъвто и да е намек за реалните им размери. По навик започна да ги брои — прекарваше времето си в анализиране на данни, така че за нея това се бе превърнало в автоматичен рефлекс.

Двуцифрено число само през първата минута, после пауза. Бързо последвана от още двадесет и пет и поредната пауза, която се проточи толкова дълго, че тя си помисли, че зрелището е свършило. Накрая финален изблик от пламтящи светлини, винаги бели и интензивни, сега групирани заедно, без да оформят някаква разпознаваема конфигурация.

Когато свали бинокъла, откри, че някой стоеше недалеч от нея. Беше мъж и очертанията му едва се виждаха срещу бялата извивка на водната линия. Не беше чула приближаването му по чакъла.

Тя бързо свали ръката, с която държеше бинокъла, опитвайки да го скрие. Просто за всеки случай, ако не го бе забелязал, въпреки че разбира се — беше.

— Може ли и аз да погледна?

— Знаеш, че е незаконно — отвърна тя.

Естествено, разпозна гласа му. Облекчението и раздразненията преминаха през нея едновременно и за кратко.

— Ти също.

— Наблюдавах дроновете — каза тя и посочи табулатора.

— А, да, разбира се. — Той наведе глава и се отдръпна. — Няма как да отговориш друго. Но знам каква е истинската причина да си тук.

— Остави ме на мира, Брад — каза тя.

— Както желаеш. Знаеш ли какво предизвиква припламванията?

— Не. А ти?

— През повечето вечери те виждам да гледаш нататък.

— Значи ти сигурно също наблюдаваш. — Той пристъпваше насам-натам някак раздразнено, но пак успяваше да не издаде нито звук върху чакъла. — Трябва да са свързани с военните. Или с дроновете.

— И аз мисля така.

— Дроновете са наши.

— Използваме данните от тях. Това не значи, че ги контролираме. Ако ти или който и да е от института можехте да взимате решението накъде да ги насочите, щяхте ли да ги карате да завиват в случайни посоки? Защо избягват местата, които искаме да видим, и не прелитат над тях? Знаеш кой осигурява финансирането.

Тя искаше да се отдалечи от него, но той успя да застане между нея и най-краткия път до стъпалата. Лорна преметна каишката на табулатора през рамо, след което тръгна през чакъла надолу, решена да го заобиколи. Вече беше твърде тъмно, за да различи каквито и да е подробности, но знаеше къде е той и освен това беше сигурна как би я гледал.

Краката й отново хрущяха по чакъла, любопитен кух звук, сякаш стъпваше по плитък пласт от камъчета върху тавана на пещера. Чу Брад зад себе си.

Когато започна да се изкачва обратно към върха на скалите, хвърли един последен поглед към морето, към Трем. Без бинокъла нямаше как да бъде сигурна, но й се стори, че проблясъците продължават. Тя спря и погледна надолу. Брад трябваше да е някъде там, но беше твърде тъмно.

Отново вдигна бинокъла пред очите си, но Трем пак се беше превърнал в неясна сянка. Обичайната празнота, която не разкриваше нищо, освен единственото качество, което нямаше как да се скрие: реалното му присъствие, там, отвъд пролива.

На върха на стълбите се простираше зле поддържаната градина около Института и в мрака бризът откъм морето се чувстваше по-осезаемо. Сливаше се с ароматите на цъфналите нощни цветя, които растяха сами навсякъде, и ставаше все по-хладен с настъпването на кратката нощ. Отвъд масивната главна постройка, в долината долу, която се отваряше към Мийкуа Порт, светлините на града се виждаха като ярка лента, следваща течението на реката.

Лорна спря за момент, за да си поеме дъх след изкачването на скалите, мислейки, че Брад вероятно скоро щеше да я настигне.

Прозорците на института светеха отвътре, но зад всяко стъкло имаше спусната завеса, така че беше невъзможно да се надзърне. Лорна знаеше, че по това време някои от картографите все още са приведени над чертожните таблети и компютърните терминали, макар че повечето сигурно вече бяха приключили с работата за вечерта. Някои вероятно бяха останали, за да се възползват от бара, но по правило в края на деня почти всички от персонала просто се прибираха по домовете си. Лорна и приятелката й Патта по изключение живееха под наем в един от малките служебни апартаменти на института, който се намираше в главната постройка.

Отвъд Института — градът, височините на веригата хълмове във вътрешността на Мийкуа. Понякога работниците от института отиваха на екскурзии из възвишенията, но заради ронливите скали хълмовете не бяха безопасни за катерене и проучвания. Самата тя никога не се бе отдалечавала много от брега. Предпочиташе да оставя мрачните върхове на личната им мистерия, като фон в живота си, неизследвана енигма.

Сред хълмовете имаше и други, по-осезаеми загадки: Мийкуа беше важна част от военните инсталации и бази, пръснати из този сектор на Архипелага. Големи райони от хълмистата вътрешност на острова бяха с ограничен достъп за цивилни, дори за членовете на МКИ, които фактически работеха за проекта с дроновете. Някъде отвъд първата верига възвишения зад града беше базата, където тези дронове се завръщаха, където кацаха, на някое мрачно, неосветено място, контролирано от роботи, събиращи и съхраняващи данни, информация, която се състоеше в нещо повече от картографските подробности, получавани от института: разузнавателна информация, сведения за минни залежи, вероятни петролни находища, оръжейни складове, енергийни източници. Нищо от тази неприятна практичност не беше част от собствената енигма на Лорна. Тя изпитваше по-дълбоко, по-лично чувство за липса, след като бе изгубила Томак.

Изчезването на Томак вероятно можеше да се обясни по-скоро с онова, което се криеше във вътрешността на този остров, отколкото от некартографираните планини на другия. Но за нея Мийкуа бе остров като всеки от хилядите други из Архипелага, дивеещ със своя крайбрежен манталитет, крайморска култура, обърнал гръб на военните цели и стратегии, които подхранваха икономиката на острова във вътрешността му, вместо това гледащ към некартографираните морета, безгрижно радващ се на топлината, дремещ под слънцето, сънуващ денем.

Дроновете излитаха отново преди изгрев, шепнещи над покривите на града, насочени към откритото море. По времето, когато Лорна се събуждаше, всичките бяха изчезнали, но привечер щеше да се завърне нов, изпратен по-рано, рояк. Пътешествията на дроновете траеха дълго: захранваните от слънчеви панели батерии можеха да поддържат леките безпилотни самолети във въздуха с дни или седмици. Много така и не се завръщаха. Някои биваха свалени от войници: от врага, разбира се, но имаше известни случаи, при които и мичмани от приятелски части използваха дроновете за малко учебна стрелба с оръдието, ако сметнеха, че са се отклонили прекалено близо до някоя база или укрепление. Други се разбиваха, когато софтуерът им откажеше, и се сблъскваха помежду си или с нещо на земята, но по-голямата част оставаха без електрическа енергия, отдалечили се прекалено много на юг или на север, уловени в капана на дългата нощ, преди батериите им да могат да се пробудят с изгрева.

Но имаше и други, и точно за тях Лорна обичаше да мечтае понякога. Из целия Архипелаг хората разказваха истории за дронове, попаднали в капана на собствения си софтуер. По някакъв начин успяваха да се заблудят из даден терен, хълмиста верига, поредица от остри скали, пръснати острови, които задействаха радарните системи за отбягване на препятствия и принуждава дрона да започне да се върти в затворен кръг, от който никога нямаше да избяга.

Лорна беше чувала за повече от трийсет острова, които се бяха сдобили с такива дронове, обикалящи непрекъснато в кръг планинските им възвишения или прелитащи по крайбрежието, или насочващи се храбро към открито море само за да се завърнат заради засечената бариера на съседен остров. Една такава двойка острови в Обракската верига по случайност бе създала виртуалните очертания на цифрата осем, по които уловеният дрон обикаляше непрекъснато, без възможност за бягство, ден след ден, нощ след нощ.

Понякога Лорна си представяше как ако усилията по картографирането продължат достатъчно дълго, накрая всеки остров ще има свой собствен дрон, обикалящ около него непрекъснато, носещ се на мълчаливите си, сребристи криле.

Когато на сутринта пристигна в офиса, изтегли поредната поредица от снимки от района на Спиралата — датата на заснемането им показваше, че са направени преди почти две и половина години.

Както обикновено, Лорна се захвана с предварителното сканиране, при което се филтрираха и отхвърляха приблизително деветдесет и пет процента от всички снимки: безполезни, непотребни изображения на повърхността на откритото море, неидентифицирани части от сушата, някои замъглени поради движението, други просто разфокусирани.

Във втория етап на претърсването попадаха фрагментите, които имаше вероятност да бъдат разпознати по някакъв начин и следователно можеха да се свържат със съхранени от по-рано изображения: зърнати отгоре плитчини, дълги рифове, струпване на рибни пасажи, големи, изпъкващи скални формации или земни повърхности, които можеха да се окажат ясни изображения на планини, части от река или селища, дори кратки отсечки от брегова линия. Имаше сканиращи и сравняващи програми, които можеха да се справят с тази задача, така че Лорна предаваше изображенията на компютъра и го оставяше да сортира каквото успее. Понякога, веднъж на всеки няколко седмици, някой от компютрите докладваше за съвпадение, предизвиквайки развеселено облекчение и радостни възгласи сред членовете на екипа.

Материалът, който оставаше след цялото това филтриране, трябваше да бъде прегледан ръчно от самата нея. Това бяха ясните изображения, онези, които съдържаха в себе си обещание за идентификация. Това беше истинската й работа — и в нея влагаше най-много време. Опитваше се да намери съответствия и съвпадения на терминала си с помощта на сложния компютърен софтуер.

Тази сутрин най-обещаващият резултат беше поредица от петнайсет последователни снимки, направени от един дрон. При комбинирането им се получаваше скалиста брегова линия, за която компютърът намери повече от сто и петдесет възможни съвпадения сред вече съществуващия снимков материал. Лорна трябваше лично да прегледа всяко от тях и да ги сравни с новополучения. Специално в този случай проблемът се състоеше в това, че скалите, изглежда, бяха с вулканичен произход, което може и да значеше, че са били формирани относително наскоро и следователно нямаше да съвпаднат с нищо, което им бе известно. Софтуерът правеше корекции за височина, ъгъл и цветови вариации, но дори и по този начин крайното решение винаги оставаше нейно или на някой от останалите картографи.

От друга страна, снимката можеше да е просто от някой от стотиците острови в Спиралната група, които до този момент не беше идентифицирала. Имаше и случаи, когато моделът на претърсване на дрона не можеше да се установи или беше погрешно отбелязан. Редовно губеха много часове в търсене на някой съвсем друг остров в някоя съвсем друга част на океана.

Прекара деня нормално вглъбена в рутинната си работа: на обед си взе дълга почивка и отиде на разходка с Патта, а към края на следобеда остави работата настрана и реши да се заеме с натрупаната кореспонденция. Картографският проект на Института се финансираше от различни университети и водеха постоянен двупосочен обмен на информация с всички части на света. Картографите в секцията на Лорна бяха длъжни всекидневно да поемат част от тази работа.

Канеше се да приключва за деня, когато терминалът й тихо излъчи съобщение за пристигащи данни, след което започна да изтегля огромен файл.

Беше детайлна графика и се зареждаше бавно. Очакваното време за сваляне беше две минути. Първата реакция на Лорна беше да я остави и да я разгледа както трябва на следващия ден. Беше рано вечерта и планираше по стар обичай да се разходи до плажа долу, за да погледа завръщането на дроновете. Когато погледна екрана обаче, внезапно осъзна какво изобразяваше графиката или поне какво твърдеше заглавието в горната й част.

Беше изключително подробна карта на остров Трем. Топографски представляваше тримерно изображение на физическите му характеристики, с указания за всички градове и селища, а също пътища и неидентифицирани „инсталации“, за които Лорна веднага си даде сметка, че сигурно са военни бази. Имаше дори особено подробна мореплавателна информация, показваща всички крайбрежни дълбочини, рифове, плавателни канали и така нататък.

Въпреки че никога дотогава не беше виждала изображения на Трем, цялостният вид на картата й беше познат и използваше същите условни знаци, които включваше работата им. Една необичайна маркировка обаче, която забеляза от пръв поглед на картата, беше наличието на множество малки черни точки, оградени с бяло кръгче. Картата имаше легенда, която, разбира се, й беше толкова добре позната, че обикновено почти не я поглеждаше. Тази на картата на Трем индексираше точките с буквата „Й“. Нямаше друго разяснение.

Незаконната карта грееше от терминала пред нея, видима за всеки, който би влязъл случайно в офиса. Като се стараеше да остане напълно спокойна, Лорна първо я запази в криптираната част на личната си карта за съхранение на данни, след което я разпечата на хартия. Веднага щом свърши, прибра и хартиеното и дигиталното копие в чантата си.

Взе табулатора и кутията с бинокъла, излезе от офиса и тръгна по пътеката, водеща надолу към плажа.

Първите дронове вече се задаваха от юг. Преполовявайки пътя по стълбите, Лорна забеляза рояка от блещукащи светодиоди, носещи се над тъмното море. За момент спря да ги погледа, Както винаги очарована от необикновената красота на случайните им формации, гмуркащи се, преплитащи се една през друга, калейдоскоп от светлини, отразяващ се във водата.

Беше обезпокоена и мъничко изплашена от неочакваната поява на картата на Трем в терминала й. Нямаше никакво законно извинение да я е получила или да я задържи: съществуването на забранените зони беше известно на всички от екипа и нямаше как да се престори, че не е разбрала какво държи в ръцете си. Въпреки всичко я искаше: картата на Трем беше директна връзка с Томак, възможен начин да открие къде е той, може би дори да стигне до него.

По някакъв трудно определим начин това променяше всичко. До момента преди пристигането на картата за нея Трем си оставаше неразрешима загадка, бариера. Можеше да мечтае за непознатия Трем, но след като разполагаше с физическите подробности на мястото, безпомощните й фантазии бяха заменени от усещането, че трябва да действа.

Реши да не се спуска до плажа и вместо това се върна по стълбите до върха на скалите. Докато изкачваше последният къс пасаж, забеляза, че горе Брад Искилип стоеше там, а силуетът на едрото му тяло се очертаваше на фона на светлините от Института. В този момент осъзна кой й беше изпратил картата.

— Това ли търсеше? — каза той.

— Как си се сдобил с нея? Мислех, че…

— До всички забранени зони има достъп, стига наистина да го искаш. Не беше трудно да я намеря. Освен това знам как може да се доплава до Трем. Ходи ли ти се до там?

— Не зная. Дори не съм мислила за това.

— Имаш ли невзет отпуск?

През необлагородената градина към тях вървяха двама от колегите им. Лорна се озърна с виновен вид.

— Не можем да говорим тук за това!

— Съквартирантката ти в апартамента ли е?

— Патта? Не… излезе на вечеря в града.

— Добре. Няма да отнеме дълго.

Първата вълна от пристигащите дронове отмина в бръснещ полет над главите им заедно с шепнещия повей и тихото бръмчене на моторите.

Брад се обърна и тръгна пред нея към главната сграда. Лорна осъзна, че я водеше, но разбира се, такъв беше и обичаят му. По време на онези няколко седмици миналата година, за които не спираше да съжалява, винаги беше такъв. Беше самоуверен, решителен, искаше винаги да владее положението.

Позволи му да я изпрати до вратата на апартамента й, но там мина пред него, вкара ключа в бравата и се обърна.

— Не искам да влизаш, Брад — каза тя. — Вече не смятам, че би било правилно.

— Значи според теб трябва да обсъдим посещението до Трем тук в коридора?

Гласът му беше висок, неприкрит. И двамата се огледаха наляво и надясно. Едва ли имаше опасност някой да ги подслуша.

— Ако влезеш, ще ми кажеш какво знаеш, след което те моля да си тръгнеш.

Той кимна, което можеше да значи всичко.

Лорна отвори вратата и двамата влязоха вътре. Тя остави лампата в коридора включена и го отведе право в стаята си. Щом се озоваха вътре, в пристъп на втори неочакван трепет на вина тя си даде сметка колко нормално й се струваше той да е там с нея. По времето на кратката им връзка беше редовен посетител в стаята й. Патта например бързо бе свикнала с появите му в апартамента им. Лорна не искаше всичко това да започва отначало. Изпитваше сигурност по този въпрос. Но дори и така Брад беше нещо повече от приятно прекарване за една нощ, и най-малкото за известно време, в мрачния период, когато бе осъзнала, че напълно е изгубила контакт с Томак, беше повярвала, че може дори да започне да го обича. Всичко това сега се завърна като нежелано напомняне просто заради това, че стоеше до нея, заради присъствието му отново в стаята. Този път обаче нещата бяха приключили, още преди месеци. Все още искаше Томак, единствено Томак.

— Трябва да пресечеш пролива до Трем — каза Брад. Беше затворил вратата с крак зад себе си. — Не знам какво си намислила и вече наистина не ме е грижа. Миналата година беше пределно ясна.

— Съжалявам, Брад. Не исках да нараня чувствата ти. Тогава си казахме всичко. Беше просто една грешка…

— Е, сега е в миналото, а аз продължих с живота си — отвърна той. — Изцяло за новото начало съм. Вярвам, че мога да ти бъда от полза. Наскоро се сдобих с правото да използвам корабчето на един приятел, яхтата му. Упражнявах се да я управлявам и направих няколко дълги плавания по крайбрежието. Струва ми се мога да мина през пролива до Трем без никакъв риск.

— Имаш предвид без риск да потънем? — Брад кимна утвърдително. — Ами бреговата охрана?

— Там, където намерих картата, която ти изпратих… намерих и файл с доста информация за начина, по който патрулират около острова. На теория е също толкова добре защитен, колкото и Дворецът на сеньора, но в действителност охраната по бреговата линия е немарлива. Ако прекосим пролива през нощта, няма да се натъкнем на нищо.

— Прекалено е опасно!

— Не смятам така. Разгледа ли добре графиката на морето около острова?

— Почти не обърнах внимание. Картата беше на екрана ми само няколко секунди. Нямаше как да я оставя там.

— Водите са плитки, обикновено спокойни. Приливът е умерен. Има скали, но всички са в западния край на залива. Самият залив има широк плаж, където лесно мога да акостирам. Би било опасно единствено, ако времето се окаже лошо, но ако случаят е такъв, изобщо няма да отидем.

— Защо го правиш, Брад?

— Поради много причини.

— Продължавай.

— Ами например се чувствам виновен за случилото се миналата година. И двамата изпитваме неудобство, но специално ти току-що се беше разделила с Томак. Възползвах се от теб. Искам да поправя това. По онова време думите ти не ми харесаха, но вече съзнавам какво значи той за теб. В известен смисъл не съжалявам за нищо, защото наистина те харесвах. Но случилото се просто не биваше да се случва.

— Брад, казах ти, че съжалявам.

Сянката на спомена надвисна над тях, изпълнена с мълчалива заплаха. И преди беше чувала същите думи от устата му, в друг контекст, не в тази стая, а в друга. Тогава бяха дошли с неизказани заплахи — твърдото му убеждение, че тя не може да се справи без него, неколкократните му твърдения, че се нуждае от присъствието му. Беше успял да я изправи на крака, а после я бе повалил, подкопавайки увереността й в самата нея, в работата й, във вярата й в Томак, донякъде дори в собствения й здрав разум. Тогава това я бе ужасило, беше й помогнало да промени мнението си за него. В продължение на няколко седмици бе отказала дори да се намира в присъствието му. Но това се беше случило тогава. През изминалите месеци разстоянието се бе увеличило и вече беше в безопасност.

Тя каза тихо:

— Спомена, че има няколко причини.

— Ами всичко това. Случилото се между нас, желанието ми да поправя нещата. Това е главната причина. Единствената друга е далеч по-сложна. Заради факта, че ни нареждат да не отиваме до Трем, че на никого не е разрешено да ходи там. Прилича ми на предизвикателство. И двамата сме картографи, Лорна, обучени сме да вярваме, че картата е обективен факт. Ако едно място е там, ако един остров съществува, то трябва да разполагаме със свободата да го картографираме. Единствената причина Трем да не се намира на картите ни е политическа. Някакво правителство някъде там е взело решението, че е в интерес на националната му сигурност Трем да се озове във властта му, и внезапно островът престава да съществува. Само че това не са нашето правителство и нашата война. Някоя от северните страни трябва е сключила сделка със сеньорията. Често срещано явление. Във всеки случай резултатът е абсурден. Виждаме острова с очите си — денем и нощем. Всички, които живеят на Мийкуа, знаят, че Трем е там, знаят го и хиляди други хора. Така че защо да не може да го сложим на картата? За мен това е предизвикателство. Просто искам да отида там, да се поразходя на него.

— А после ще се върнеш ли тук? — попита Лорна, а той вдигна рамене. — Ами аз, ако аз дойда с теб? Каниш ли се да ме оставиш там?

— Какво смяташ да направиш, ако успея да те прехвърля дотам?

— Трябва да разбера какво се е случило с Томак. Зная, че звучи отчаяно, но не съм получавала вест от него, откакто замина. Може да му се е случило какво ли не: болест, злополука. Или да е станал жертва на някакво престъпление. Не зная дори дали все още е жив. Допускам, че е, но това е единственото, което мога да сторя — да го допусна. Нямам начин да съм сигурна. Само че допреди няколко минути, когато ми изпрати картата, никога не ми беше хрумвало, че мога да отида на острова. Все още не съм съставила план, не съм изготвила списък на нещата, които трябва да свърша.

— Защо просто не отплаваме някоя нощ, когато приливът е подходящ? Ще акостираме, ще се разходим малко. Поне за мен ще е някакво удовлетворение, а ти ще придобиеш представа за мястото. Няма нужда да оставаме дълго и ако е толкова лесно, колкото си мисля, някой друг път ще отидем пак.

— Не зная — каза Лорна. — Трябва ми малко време да помисля.

Стоеше права, а табулаторът и бинокълът все още висяха на рамото й. Искаше да ги остави, но инстинктът я предупреждаваше, че Брад би го възприел като един вид сваляне на гарда от нейна страна. Подканяше я настоятелно, сякаш искаше от нея да вземе незабавно решение. Какъв смисъл би имало да доплават до Трем? Как би й помогнало това да открие Томак?

— Ще остана известно време в бара — каза Брад. — Ако искаш да обмислиш нещата или да знаеш нещо повече, ще ме намериш там.

Той си тръгна и тя го изпрати до вратата. Изчака, докато се отдалечаваше по коридора, чу как летящите врати се затварят зад него и едва тогава се върна в стаята си. Затвори решително вратата след себе си с ритник също като Брад. Чак тогава си позволи да свали тежкия табулатор и бинокъла от рамото си.

Приготви си лека вечеря в кухнята, изпи чаша чай. Скоро Патта щеше да се прибере, така че когато се върна в стаята си, Лорна се увери, че вратата е затворена и заключена. Едва тогава пусна компютъра си и извика картата на Трем на екрана. Отначало направи оглед от чисто професионален интерес, отбелязвайки си мащаба, гъстотата на контурите, нивото на детайла. Но очите й неизменно се връщаха към инсталациите без описания. Знаеше, че ако Томак е някъде на острова, трябваше да е в някоя от тях.

Докато преглеждаше детайлите, отново видя и точките, отбелязани с „И“. В разположението им не се забелязваше никаква логична схема: просто грозд тук или там, други точки, пръснати по лицето на една от централните планини. Общо бяха десетки, може би стотина.

Когато чу, че Патта отваря и затваря входната врата, Лорна тихо изключи компютъра, увери се, че криптираната флашка е скрита на сигурно място и отиде да потърси съквартирантката си. Патта се беше скарала с приятеля си и сега плачеше тихо в стаята си. Лорна остана известно време да поговори с нея.

После тръгна към бара, за да намери Брад. Беше късно и очакваше вече да си е тръгнал, но за нейна изненада все още беше там. Седеше сам на една ъглова маса и работеше на лаптопа си. Когато се насочи към него, той затвори капака на лаптопа и й махна да дойде. Заведението скоро щеше да затвори — посетителите бяха малко и в другия край. Персоналът вече беше свалил ролетката над бара.

— Взе ли решение? — попита Брад.

— Решение за какво?

— Искаш ли да отплаваме някоя нощ до Трем? Мислех, че разбра какво предлагам.

Откъм бар-плота се разнесе дрънкане на чаши и някой от персонала пусна музика по уредбата. След няколко секунди музиката престана и зад бара се разнесе висок смях. Никой не се интересуваше какво правят Брад и Лорна.

— Все още не разбирам каква полза би имало просто да отидем на острова — каза тя. — Ако е нощем, няма да видим нищо, няма да можем да навлезем във вътрешността му, а и шансът да ни забележат и арестуват е голям.

— Значи отговорът е не.

— Отговорът е може би. Засега искам да разбера дали знаеш нещо повече, което все още не си ми казал. Спомена, че има и други файлове.

— Ще ти ги препратя.

— В тях има ли нещо, което ще ми помогне да открия Томак?

— Едва ли.

— На картата забелязах инсталации, които не са маркирани. Какво ти е известно за тях?

— Същото, което и на теб. Навярно и ти си стигнала до подобно заключение. Сгради, използвани от военните. Пуснах сравнително сканиране. В архива има една стара карта отпреди повече от сто години и по това време са съществували само пристанището и няколко къщи по крайбрежието. Тези колиби са почти единствените нови строежи от тогава. Не вярвам в тях да има нещо интересно, като постройки. Хората все трябва да живеят и спят някъде. Но като се изключат жилищните постройки, за какво се използват другите, е съвсем отделна работа. На острова има нещо, което искат да запазят в тайна и според мен вътрешността на тези сгради е част от нея.

Осветлението в бара примигна — познатият сигнал, с които персоналът даваше да се разбере, че затварят.

Лорна каза:

— Има още нещо от картата, което не разбирам. Онези точки отбелязани с „И“.

— Ами мога да ти кажа какво са, защото проверих. Но не смятам, че ще ти помогнат да откриеш Томак.

— Продължавай.

— Чувала ли си за художничката Йо? Прави арт-инсталации в подземни кухини?

— Джорден Йо. Разбира се! В училище ни преподаваха за нея. А в университета изучавахме творчеството й.

— Тя произлиза от твоята част на света, района, който се опитваш да картографираш. Остров, наречен Аннадак, в Спиралата. Вероятно знаеш и това? Добре. Наложило й се е да напусне Аннадак в нещо като немилост. Не съм сигурен какво се е случило там, но не е станало преди да се сдобие с огромна субсидия от „Лотерия-Колаго“. Използвала е парите, за да си осигури аренда на Трем за доста продължителен период. Работила е на острова около пет години. По-късно го е нарекла нейния чирашки период. Използвала е планините на острова, за да се упражнява в тунелиране и техники за прокопаване и разширяване на каверни. Изкопала е много тунели — с различни диаметри, различни форми и дълбочина. Някои от тях са само дупки в скалата, но други преминават от единия до другия край на планината. Било е огромна операция. В един момент е имала над сто помощници. Мнозина от тях са прекосявали пролива от тук, от Мийкуа.

Лорна почувства внезапно вълнение. Историята на изкуството беше останала вторичен или свободноизбираем курс за нея, но винаги беше смятала Йо за вдъхновяваща фигура като жена, изградила и продължила кариерата си въпреки непрестанната съпротива и еснафщина. Из Архипелага съществуваха много острови, където сложните и понякога ужасяващи тунели, прокопани от Йо и нейните хора, вече се смятаха за сериозни образци на модерното инсталационно изкуство.

Беше се издигнала на върха, подложена през целия си живот на безкрайните критики, предразсъдъци и понякога физически опасности, като доста от по-консервативните острови бяха прокарали закони, за да й забранят да стъпва на тяхна земя. Беше прекарала общо поне две години от живота си в един или друг затвор. Но всеки, който видеше творчеството й днес, нямаше как да не почувства грандиозната й визия, величествените мащаби на постижението й. Споменът за нея оставаше жив заради огромните прокопани планини, изкуствените долини и проходи, където приливите и ветровете изпълняваха музиката на морето, небето и земята.

— Нямах представа — каза Лорна. — Джорден Йо е работила на Трем! Просто изумително.

— Йо твърди, че не иска нищо от оставеното след нея на Трем да се счита за образец от работата й. Описва Трем като класна стая, изпитателна лаборатория. Експериментира с техники, за да открие как трябва да бъдат обработвани скалните пластове, учи се как да променя посоката на проходите или да я обръща напълно, за да реагират на вятъра. Напуска Трем, докато арендата все още се води на нейно име. Доколкото ми е известно, тунелите повече или по-малко все още са си такива, каквито ги е оставила.

Лорна каза:

— Откъде си намерил тази информация? Беше ли ти известна вече?

Брад почука върху капака на компютъра си:

— Намерих я тази вечер, докато те чаках. Самият Трем никога не се споменава. Също като с картите. Цензурата е старателна. Животът на Йо обаче е документиран в подробности и въпреки че никога не споменават Трем, възможно е да се направи връзка с острова. Например колко острови има в непосредствена близост до Мийкуа? Само един, разбира се. Ето такива детайли обикновено се изплъзват от вниманието на цензорите.

— Връща ли се някога на Трем, след като става известна?

— Няма такива сведения. Но запазва арендата на свое име до смъртта си. След това правото върху острова е прехвърлено на името на Сеньорията, а по-късно е дадено на хората, които го притежават и днес.

Внезапно всички светлини в помещението на бара изгаснаха, като остана осветена само нишата на самия бар-плот. Другата група посетители вече се беше разотишла. Лорна и Брад излязоха.

В коридора Брад каза, сякаш искаше да спечели още време:

— Е, ами тогава…

— Благодаря ти за всичко, което направи, Брад. Ще се видим утре в работата?

— Лорна…?

— Какво? — Но тя знаеше какво иска. — Не, Брад.

— Няма да се случи нищо лошо. Само тази вечер.

— Не. Не искам. Нито пък ти, ако помислиш малко.

Тя му обърна гръб и се насочи към онази част от сградата, където се намираха жилищните помещения. Когато зави към стълбите, махна с ръка, без да поглежда назад. Наполовина очакваше да я последва, но от него нямаше и следа, докато приближаваше вратата на апартамента. Прибра се бързо.

Докато се приготвяше за лягане, чу Патта в съседната спалня — ходеше насам-натам, слушаше музика. Лорна отиде да я види. Патта се чувстваше по-добре, но вече изпитваше гняв към приятеля си, сълзите й бяха пресъхнали. Направиха си чай и поседяха, за да си правят компания. След това Лорна се върна в стаята си и затвори вратите между двете помещения. В спалнята й цареше тишина и малко по-късно вече се бе унесла в сън.

Събуди се внезапно, със смразяващото усещане, че не е сама. Усети полъх и дъските на пода изскърцаха — звук, който й беше познат, когато сама минаваше през тази част на стаята.

През завесите на прозореца нахлуваше неясна остатъчна светлина и на фона й Лорна забеляза силуета на мъж, застанал недалеч от леглото й. Тя си пое ужасено дъх и опита да извика, но беше парализирана от страх. Инстинктивно се помъчи да се изправи, но винаги спеше гола, така че вместо това вдигна ръка през глава и придърпа завивките, опитвайки да се скрие

Напълно.

— Лорна?

Беше Брад — моментално разбра, че беше Брад.

Тя успя да проговори:

— Не, махай се!

— Лорна, аз съм, Томак. Все още пазя ключа. Не исках да те изплаша.

— Томак! Не!

Не му повярва. Обаче гласът не беше на Брад. Знаеше, че трябва да е Томак, но начинът, по който се бе появил, мълчаливо в мрака, я ужасяваше. В продължение на няколко секунди всичко й се струваше нереално. Наполовина все още се намираше в съня си отпреди да се събуди, не успяваше да помръдне и дъхът й излизаше на пресекулки.

Протегна ръка към нощната лампа и я включи. Във внезапния блясък видя, че беше Томак, или поне приличаше на него. Беше вдигнал ръце, за да скрие лицето си.

— Не! Не включвай лампата! — Гласът му бе настоятелен и изплашен.

Той се наведе бързо, като с едната си ръка продължаваше да крие лице, а с другата затърси неуверено ключа. За момент беше толкова близо до нея, че можеше да го докосне, но нещо я накара да се отдръпне от него. Той намери лампата и я изключи също толкова внезапно, колкото тя я беше включила.

Очите й останаха заслепени от остатъчните образи след блясъка.

— Лорна… не бива да ме виждаш.

— Томак, наистина си ти, нали?

— Да.

— Тогава ме прегърни! Ела при мен! Нека те видя. Светни. — Заливаше я облекчение и тя се изправи бързо в леглото. Усети как една от възглавниците се изплъзна и падна на пода. — Толкова ми липсваше! Защо не ми се…?

— Лорна, налага се да ми се довериш. Мога да остана само за няколко минути и не искам да ме гледаш. Миналата година имаше злополука. Добре съм, не пострадах сериозно.

— Каква злополука? Сега добре ли си? Защо никой не ми е съобщил?

— Цялото място е… не ни е разрешено да се свързваме с хора извън острова. Дори не трябва да съм тук сега. Ако ме заловят, ще загазя здравата. Не мога да ти кажа какво се случи по време на злополуката, но искам да знаеш, че вече е в миналото. Добре съм. Попаднах в близост до експлозия, не успях да се отдръпна навреме и имаше пожар. Най-после раните ми заздравяха.

— Това е ужасно! Обгорял ли си? Томак… седни до мен.

— Не мога. Но исках да ти го кажа лично. Трябваше да те видя. Известни са ми доста неща. На Трем имаме достъп до почти всичко. Зная какво се случи миналата година, когато се срещаше с онзи мъж, мъжът, който работи тук. Разбирам всичко. Няма значение. Чувствай се свободна да правиш каквото пожелаеш.

— Разбира се, че има значение! Къде беше досега и защо поне не ми писа?

— Не мога да ти кажа. Общуваме като пасивни приемници… знаеш какво значи това. Не ни е разрешено да изпращаме. Нищо от това обаче не е важно. — Гласът му се разнасяше от мрака, толкова познат, но й звучеше носово, неестествено, чуждо. И това беше Томак, когото бе обичала така дълго? Докато очите й свикваха с тъмното, отново започваше да различава формите му. Все още стоеше недалеч от леглото. Нощем отвън никога не влизаше достатъчно светлина, но все пак беше достатъчно, за да разкрие силуета му срещу прозореца и тънките завеси. — Зная, че си мислиш, че съм избягал от теб — прибави той. — Нямаше, няма как иначе да постъпя. Но ми е известно и че възнамеряваш да посетиш Трем, и дойдох да ти кажа да не ходиш там. При никакви обстоятелства. Ако вече си направила планове, не бива да ги изпълняваш. Островът е опасно място.

— Моля те, Томак. Просто поседи малко с мен. Искам да те прегърна.

— Не. — За момент и двамата замълчаха, Лорна — шокирана от отказа му. После той каза: — Дори не трябва да съм тук сега.

— Какво става там? На острова? То ли те отдалечи от мен?

— Опасността. Важността на онова, което се изгражда там.

— Не можеш ли поне да ми кажеш какво е то?

— Официално е комуникационна мрежа. Това е единственото, което мога да кажа.

— Има ли нещо общо с тунелите?

— Защо мислиш така? — Тонът на Томак внезапно се бе променил, затвърждавайки нещо.

— Или дроновете. Често говореше за тях, колко са полезни, какъв потенциал имат. Винаги ги наричаше пасивни комуникационни устройства, пасивни приемници.

— Не мога да ти кажа нищо. Трябва да вървя.

— Моля те, недей! — Тя започна да се изправя, за да застане срещу него, но той като че ли се сети и направи бърза крачка в мрака. Усети ръцете му на раменете си, как я натискат надолу. — Не можеш ли просто да ме прегърнеш?

— Лорна, трябваше да ти кажа лично всичко това, защото искам да ми повярваш. Няма как да ти го кажа по-внимателно, но вече няма да се върна. Всичко свърши. Наистина съжалявам, но мога да кажа единствено това. Стой надалеч от острова, стой надалеч от мен.

Той вече се насочваше към вратата, защото силуетът му се отдалечаваше от завесите. Лорна се обърна, напипа ключа на лампата и я включи. В продължение на две секунди, три секунди видя Томак в електрическата светлина, докато той си тръгна приведен към вратата. Носеше зелено сиви военни дрехи, които правеха тялото му обемисто, като с наднормено тегло. Косата му бе дълга и се спускаше на вълни по врата, но на темето имаше плешиво петно. Нещо се бе случило с главата му: беше по-голяма, отколкото си я спомняше, с различна форма.

Когато стигна до вратата, в последната половин секунда, той се обърна и погледна право към нея и тогава тя видя лицето му. Белезите от изгаряния издуваха, зачервяваха и дълбаеха чертите му: беше обезобразен, белязан, променен завинаги.

Вратата се затръшна зад него и няколко мига по-късно се чу затварянето и на входната. На пода издрънча хвърлен ключ.

Седеше в леглото си и почти веднага се разплака. Сълзите рукнаха от нея, безкраен поток, породен от нещастието. Трябваха й пет-шест кърпички, а възглавницата й се намокри.

После престана да плаче.

Припомни си как по-рано същата вечер утешаваше приятелката си Патта. Болката бързо премина в гняв, насочен срещу Томак, и през останалата част от нощта стоя будна, презирайки го заради онова, което току-що беше направил и начина, по който го беше направил. От време на време, в отчаяние, си припомняше колко дълго го бе обичала и как й бе липсвал, и напълно объркана усети как гневът й преминава в болка.

Когато слънцето се показа, тя се облече и излезе да се разходи край скалите. В синьо-бялото море, огрян от утринната светлина, се простираше позлатеният Трем.

Три седмици по-късно, след няколко горещи, задушни дни в непрекъснат дъжд, Лорна и Брад слязоха до пристанището в град Мийкуа и натовариха яхтата с храна и напитки. Яхтата беше по-малка, отколкото си я представяше Лорна, но почти нова и оборудвана с модерни навигационни прибори и устройства за управление. Брад посочи двете главни платна, изработени от неотразителен, почти прозрачен материал. След смрачаване не се виждаха, нито можеха да бъдат засечени с радар, обясни й той, бяха от същия материал, който използваха за крилете на дроновете.

Слънцето залязваше, но все още излъчваше топлина и през пристана се носеха вълни от влажен въздух. Брад се съблече, оставайки само по шорти, и се зае с подготовката за отплаване. Лорна също се съблече само по бански костюм и седна наполовина в сянката, наполовина в непоносимата жега, докато Брад не заяви, че са готови за тръгване.

Щом се озоваха отвъд вълнолома на пристанището, се появи достатъчно ветрец, за да създаде поне илюзията за временна прохлада. Трем се издигаше на хоризонта, зелено-кафяв в далечната морска мараня и горещината.

Брад следваше бреговата линия на Мийкуа и само след час стигнаха до малък, тесен и уединен залив, където нямаше други плавателни съдове. Хвърлиха котва, скочиха във водата и плуваха в прохладата, докато слънцето залезе и над водата не се спуснаха тъмни сенки.

Върнаха се на борда и хапнаха. И двамата поглеждаха през морето към Трем, където планините улавяха повечето полегати лъчи от запад. С падането на нощта влажността сякаш се увеличи. Лорна лежеше, останала без дъх, на носа на яхтата, поклащаше ръка над водата и гледаше движението на фосфоресценцията в плиткото море под тях.

Брад слезе под палубата и включи оборудването за нощна навигация. Лорна продължаваше да клюма в тежкия въздух. Чуваше стъпките на Брад в каютата точно под нея, но си мислеше за Томак, за онова, което се беше случило, какво й бе казал през онази нощ, внезапността на всичко това. Продължаваше да я боли, но изпитваше и омраза към него. Споменът я измъчваше, но вярваше, че най-после започва да се възстановява.

Когато Брад излезе от тясната каюта, тя седна и се вгледа в него, възхищавайки се на гъвкавия му гръб и на силните му ръце. Гледаше как върти ръчната лебедка, даваше си сметка, че харесва спокойните му движения и мускулестото му тяло, и си припомняше времето, когато двамата бяха любовници и толкова му се възхищаваше.

По някакво неизказано съгласие това пътуване стана така, сякаш го бяха планирали предварително в подробности. Преди два дни Брад бе обявил, че е готов да отплава за Трем, а Лорна бързо бе отговорила, че ще го придружи. И двамата си бяха взели отпуск, без да знаят колко дълго ще отсъстват. Лорна не спираше да си повтаря, че има нужда от почивка, че от МКИ й дължаха това време.

В тясното пространство на каютата имаше само една койка. Лорна го забеляза веднага след като се качиха на борда, но не каза нищо. В миналото помежду им бе изказано прекалено много. Но после, преди да отплават, Брад небрежно й бе показал, че в едно от шкафчетата има хамак, който можеше да се окачи на открито на палубата. Тя не очакваше нищо — очевидно същото се отнасяше и за Брад.

Включиха двигателя и излязоха от заливчето, а после заедно вдигнаха почти невидимите платна и започнаха да се отдалечават в морето — в пълна тишина, като се изключеше плисъкът на водата в корпуса.

Няколко минути по-късно един от приборите издаде тих предупредителен сигнал и Брад незабавно огледа морето около Трем с бинокъла за нощно виждане. След като известно време се взира през него, го подаде на Лорна, показвайки й накъде да погледне. Трябваха й няколко мига, за да приспособи очите си към изкуствено усиленото изображение, но съвсем скоро успя да различи дълъг катер ниско във водата. Заради приближаващия ефект на мощния бинокъл изглеждаше разположен съвсем близо до основата на скалите и не помръдваше.

Брад взе бинокъла и прекара още известно време във взиране в плавателния съд. Междувременно яхтата продължаваше бавно напред, направлявана от автопилота.

— Какво ще правим? — попита Лорна.

— Нищо. Намираме се в международни води. Имаме пълното право да бъдем тук. Освен това поне на теория имаме правото да акостираме на острова. Всеки остров в Архипелага е неутрална територия — затова е създадена Спогодбата. На практика обаче в секундата, в която навлезем във водите на Трем, този катер ще се насочи към нас, за да провери какво сме намислили. Това е патрулен катер за бързо реагиране, въоръжени са до зъби. Тези хора са дошли, заграбили са острова и са разположили наоколо въоръжени катери, за да държат всички останали на разстояние. Само при мисълта за това ме обхваща гняв! Злоупотребяват с нашия неутралитет и превръщат острова в свое владение. Правят каквото си искат, а ние не можем да им попречим, защото ако се опитаме да се отървем от тях, ще заявят, че сме нарушили неутралитета си.

Той хвърли поглед към небето: нямаше никакви облаци, но заради тропическата омара в атмосферата звездите бяха забулени в бледооранжево от скритото зад хоризонта слънце. Въздухът бе топъл, но все пак с Лорна бяха облекли леки ризи. Имаше постоянен бриз.

Лорна продължи да наблюдава катера през бинокъла. След няколко минути започна да се отдалечава. Движението му бе отчетено и от навигационното оборудване на яхтата. Катерът се носеше бързо покрай брега на Трем и скоро стана почти невъзможно да различат очертанията му на фона на мрачните назъбени скали, дори и с помощта на усилвателя за нощно виждане. Не след дълго навигационното оборудване на Брад издаде различен звук, сигнализирайки, че целта, засечена от радара, вече е извън обхват.

Брад продължи да плава спокойно, а след като над морето падна мрак, завъртя руля и яхтата се насочи право към Трем.

— Все още ли възнамеряваш да акостираме? — попита Лорна.

— Този път не. Този катер не е единственият им патрул.

От идването на Томак, от среднощното му посещение, вътрешната решимост на Лорна да открие какво се случва на Трем бе намаляла значително. Поне за това Томак бе успял. В нея оставаше дълбокото желание да открие къде е и какво му се беше случило, но с всеки изминал ден желанието намаляваше. Болката, която й беше причинил, се бе втвърдила до отбранително чувство за гняв — вече в общи линии под контрол, — който обаче не успяваше да остави зад гърба си толкова лесно, колкото усещането за загуба.

Скоро след като напуснаха убежището на заливчето, Лорна отиде да седне до Брад в миниатюрната рубка заради олюляването на яхтата от вълните. Нощта бе гореща и имаше чувството, че е останала без дъх. Тя се облегна на едно от перилата, усещайки вятъра в косите си и водните пръски — и двете я разхлаждаха приятно, докато в същото време люлеенето на яхтата я държеше физическа напрегната и при всяко поклащане стягаше мускули. Въпреки предишните си резерви тя постепенно се поддаваше на чувствената природа на това приключение. Брад се намираше близо до нея и докато извършваше маневри, тялото му често докосваше нейното. През нея пробягваха тръпки от усещането за присъствието му и въпреки че само допреди две-три седмици никога не би си признала подобно нещо, изпитваше приятното чувство, че по някакъв начин отстъпва и му се отдава. Но липсваше принуда, беше несъзнателно решение.

Бяха само двамата — той и тя. Можеше да вдъхне аромата на изсъхнала сол по силните му ръце.

От известно време светлините на Мийкуа се виждаха, но само като бледо, размазано сияние на фона на тъмните хълмове от вътрешността. Сега се намираха много по-близо до Трем и с исполинските размери на централната планинска верига островът закриваше звездите като тъмен блок. По тези брегове почти нямаше светлини.

— Нещо се движи! — извика внезапно тя, забелязвайки как една светлина се плъзна ниско над морето. Беше се появила бързо иззад масивния остров.

Осъзна колко се страхува, че патрулите могат да ги открият. Брад се вгледа напред и се пресегна да вземе бинокъла. Преди да го включи обаче, каза:

— Знаеш ли какво е това! Един от нашите дронове.

Лорна взе бинокъла от него, но после го остави. Изправи се, за да запази по-добре равновесие върху клатушкащата се палуба. Непрестанното, ниско движение на безпилотния самолет й беше напълно познато, разбира се, но никога дотогава не се бе намирала толкова близо до някой от тях, когато летяха над морето. Светлата точка пресече курса на яхтата, а после лъчът на светодиода се отдалечи и изчезна в нощта.

Скоро се появиха още дронове, насочени към Трем от различни далечни посоки. Първо се виждаха като точки светлина — групирани, се забелязваха по-лесно. Лорна се помъчи да ги преброи, както правеше обикновено, но съвсем скоро вече не успяваше да се справи. Водени от сензорите за близост, дроновете непрестанно се виеха един около друг като нишки от развиващо се кълбо прежда. Не след дълго първата група отмина яхтата, ниско и спокойно над вълните, с блещукащи многоцветни светодиоди. Гледката развълнува Лорна.

Брад застана до нея, пазейки равновесие на палубата над каютата. Яхтата се люлееше и Лорна го хвана за ръката.

Беше взел картата на Трем и сега насочи лъча на фенерчето си към нея, за да я виждат и двамата.

— Току-що определих положението ни — каза Брад. — Все още се намираме извън териториалните води на Трем.

Той посочи плиткия залив в западната част на острова. Намираха се в самия край на картата. Въпреки че беше тъмно и повечето райони на острова си оставаха неосветени, Лорна различаваше основните му черти — по-специално стръмните планински зъбери. Най-високият от тях, който фактически се намираше и най-южно, беше мястото, където Йо бе провеждала много от изкопните си работи. Брад насочи фенерчето към тази част от картата и там имаше десетки отбелязани проходи на Йо, пръснати по склона, който гледаше към тях.

Първата вълна дронове се насочи към Мийкуа, като някои прелетяха точно над главите им. Лорна вдигна очи към тях. Когато минаваха през звездите, прозрачните им криле проблясваха. Шепотът на моторите им се долавяше едва-едва заради шума на морето. Проследи как дроновете изплитат пътя си по посока на главния остров.

— Идват още — каза Брад, като посочи на юг.

Над хоризонта се виждаше друга група от светли точки, насочени към Трем и Мийкуа. На това разстояние светодиодите изглеждаха бели, но щом се приближиха достатъчно, Лорна различи и цветовете. Отначало маневрираха по съшия начин като първата вълна — до един завиха покрай масива на Трем, следвайки бреговата линия, като летяха ниско над вълните, — но после без предупреждение водещата група направи остър вираж встрани от острова и започна да набира височина по посока на морето. Някои от тях като че летяха право към яхтата.

После един по един дроновете завиха пак, насочвайки се отново към Трем и започнаха да кръжат, набирайки още височина. Зад тях останалите вълни от дронове правеха същите маневри. За около минута небето над яхтата бе осято с различни светлини — въртящи се в кръг, издигащи се все по-нагоре.

Лорна и Брад стояха заедно на леко поклащащата се палуба, с извити нагоре глави, наблюдавайки рояците от самолети.

После като по даден необяснимо как сигнал всеки светодиод на дроновете внезапно изгасна. Над тях се разстели прозрачен мрак.

Брад се хвърли към рубката, взе бинокъла и опита да открие невидимите дронове. След няколко неуспешни опита подаде бинокъла на Лорна, която също не можа да намери каквато и да е следа от апаратите.

Усещаха, че машините все още кръжат над тях. Топлият морски въздух като че ли вибрираше под натиска от преминаването им.

Когато очите й се адаптираха, Лорна започна да забелязва слабо разкривяване на звездната светлина, когато високо над тях преминаваха криле на дронове. Посочи го на Брад и двамата останаха с лица към небето и трепкащите от преминаването на крилете звезди. Когато ръката на Брад се плъзна в нейната, Лорна не се възпротиви.

Първата експлозия се разнесе, докато все още се опитваха да забележат дроновете над себе си. Двамата чуха нисък, басов удар, а после и тътен, но по времето, когато се бяха обърнали към източника на звука, всичко, което видяха, бяха остатъците от пламъци и нажежен дим на горния склон на най-южната планина на Трем. Докато се взираха натам, възникна втора експлозия, като този път видяха блясъка, преди звукът да ги е достигнал.

— Трябва да е от дроновете!

Лорна не успя да отговори, защото видя още една експлозия. Тази по-ниско в планината, почти на морското равнище.

— Разбиват ли се? — извика Лорна.

— Нищо на борда на дроновете не може да предизвика такава експлозия. Разполагат единствено с мотор, насочваща система и оборудване за сканиране.

В същия момент обаче експлозиите зачестиха и склонът на планината бе наполовина огрян от изригващите пламъци. Лорна грабна бинокъла и го фокусира там, където планината беше най-ярко осветена. Полюшването на яхтата и фактът, че й се налагаше да пази равновесие, правеха почти невъзможна задачата да задържа бинокъла насочен само в една точка, но скоро откри, че ставаше по-лесна с изключено нощно виждане.

Брад взе бинокъла от нея за около минута, по време на която се появиха поне двайсет нови експлозии, след което й го върна.

— Фокусирай върху онзи скат високо вдясно — каза той. — Вижда се как влитат право в тунелите!

Заради високото увеличение и несигурната си опора Лорна не успяваше да различи дроновете в непрестанно подскачащия образ. Но на светлината от взривовете виждаше, че мястото, където се разбиват апаратите, бе пълно с тунели на Йо. Отново и отново зърваше мрачните отвори, странно, акуратно оформени: кръгли, квадратни, триъгълни, асиметрични, изправени, легнали правоъгълници, овали.

В момент, когато успя да задържи стабилно бинокъла, от един от тях изригна унищожителен огън. Нещо в дълбоките недра на планината експлодираше или освобождаваше енергия, когато в нея нахлуваха дронове.

Експлозиите не продължиха дълго. По ниските склонове на планината изригнаха светлини, като последно разцъфване на фойерверки, след което склоновете отново се смълчаха.

Внезапно двамата едновременно си дадоха сметка, че навигационните прибори в рубката издават непрекъснат предупредителен сигнал. Брад се извърна рязко и погледна на юг.

— Бинокъла… бързо!

Тя му го подаде, включвайки системата за нощно виждане.

— Скрий се в рубката, Лорна! Този патрулен кораб се е насочил към нас.

В тъмното нямаше как да се види каквото и да е по повърхността на морето без помощта на уреди, но веднага щом пропълзя в рубката, Лорна забеляза екрана на радара. Непрестанният сигнал разкриваше нещо голямо, приближаващо към тях на морското равнище, с висока скорост. Нямаше съмнение какво може да бъде.

Брад скочи в рубката и я изблъска настрани. Сграбчи руля и го завъртя силно. Яхтата реагира незабавно и зави от Трем в северна посока, към Мийкуа.

— Не можем да им се изплъзнем — каза той. — Но поне ще се отдалечим на известно разстояние в международни води.

Лорна отиде с бинокъла в каютата и го скри. После се върна в рубката.

Когато погледна назад, патрулният катер беше толкова близо, че се забелязваше и с просто око като тъмна сянка. Летеше към тях с висока скорост, оставяйки гигантска бяла вълна след себе си.

— Ще ни таранират! — извика тя.

— Надявам се, че няма.

И двамата крещяха. Лорна ужасено обви кръста на Брад с ръка и се притисна близо до него. Няколко секунди по-късно патрулният кораб ги застигна, а после в последния момент зави встрани, но мина толкова близо, че вълната от носа му ги измокри до кости и наводни рубката. Не се чуваше звук от двигател — единствено шумът от връхлитащата водна стена.

Малката яхта се отклони и разклати неудържимо от масивната диря на по-големия кораб, загребвайки още вода. Лорна и Брад бяха отнесени надалеч от руля, потопени в пороя от солени води, нахлуващи в рубката. Лорна падна по лице, а Брад се стовари върху нея и я притисна по лице във водата. Той се забори да запази равновесие и успя да се изправи. Помогна й да стане, докато тя плюеше и опитваше да си поеме дъх.

Патрулният кораб вече обръщаше и се връщаше към тях Можеха единствено да се хванат възможно най-здраво за перилата на рубката и да се притиснат към стените. Този път катерът мина още по-близо до тях, направи внезапен завой и блъсна малката лодка със сивия си корпус в момента, в който вълната от носа му я повдигаше. Брад и Лорна изкрещяха и завикаха ужасено — яхтата полетя нагоре, а после се плъзна странично в морето сред пръски пяна и внезапно нахлуващ порой от морска вода. И двамата излетяха от рубката в морето, пляскайки с ръце и крака в тъмната нощ и бурните вълни. Силата на носовата вълна и кипящата турбуленция ги потопиха на няколко пъти под повърхността. Докато все още се опитваше да поеме дъх след удара в рубката, Лорна усещаше как я връхлита ужасът, че ще изгуби контакт с Брад или с останките на яхтата, но когато вълнението около нея започна да се успокоява, главата му внезапно изскочи на повърхността. Тя доплува до него и двамата се уловиха един за друг, опитвайки да си вдъхнат кураж.

Откриха разбитата яхта недалеч. Беше полегнала, почти напълно под водата, но все още плаваше.

Брад извика:

— Стига да успея да се кача на борда… имаме шанс. Яхтата ще се изправи сама. Помогни ми да заобиколя до кила.

Доплуваха до онази страна на яхтата, където корпусът все още се подаваше на повърхността. Брад показа на Лорна как да се хване за края на палубата и после се провря в потопената рубка. Тя зачака в тъмното, треперейки от ужас и от шока, че се намираше в морето. След известно време почувства как яхтата се раздвижи, когато Брад направи нещо във вътрешността и. Разнесе се внезапно стържене на мотор и почти незабавно Лорна усети как лодката се мъчи да се изправи. Направи опит да се прехвърли на палубата, но силите започваха да я напускат.

Брад се появи, подаде й ръка и я издърпа. Тя падна в наводнената рубка. Двамата се сгушиха там, докато водата плискаше около тях. Усещаше как постепенно се сковава — от студа, от внезапното потапяне, от несправедливостта на бруталните и безжалостни действия на човека, управляващ катера.

Когато яхтата отново се изправи, макар и пълна с вода, Брад включи помпата, която започна да изхвърля водата. Докато нивото постепенно спадаше, двамата огледаха каютата, опитвайки да определят какви са щетите и какво може да са изгубили завинаги.

По-голямата част от оборудването на борда бе непокътнато, но навигационните прибори бях повредени от водата и извън строя. Помощните мотори, които използваха за стабилизиране в изправено положение и отводняване, още работеха. Бинокълът липсваше, както и повечето дрехи и храна, които бяха донесли на борда. Главният бордови двигател изглеждаше незасегнат, но не пожела да запали от стартер. Брад продължи да опитва, докато след няколко минути моторът не се закашля високо и не заработи нормално.

Вече не се виждаше и следа от патрулния катер.

Единственото им желание беше да се доберат до сушата живи и здрави. Свалиха платната — повредени при сблъсъка — и се насочиха към град Мийкуа само с помощта на двигателя. Стояха заедно на руля, прегърнати. Лорна не спря да трепери, докато не стъпи на брега.

Помнеше къщата на Брад. Когато влязоха вътре, обстановката я порази със своята привичност — купчините книги, натрупаните стари вестници, залепените по стените снимки, трите му чудати котки, усещането за мъжки хаос. Мирисът на дома: домовете на другите хора винаги имат такава миризма, която никога не можеш да определиш, но винаги помниш. Радваше се, че е там, но отиде и отвори прозорците, за да проветри, вътре беше горещо — Брад каза, че климатикът му е развален. Тя остана до прозореца, за да се успокои. Една от котките дойде при нея и отърка муцуна в крака й. Отдолу се носеше шум от трафик; от отсрещния ресторант се чуваше музика. Заради светлините на град Мийкуа беше невъзможно да зърнеш морето, всичко там изглеждаше потопено в мрак.

Брад остави багажа си и застана до нея. Сложи леко ръка на рамото й.

— Дрехите ти са мокри — каза той и прокара ръка по гърба й.

— И твоите.

— Да ги свалим ли напълно?

Съблякоха се и се случи отново. Не беше влюбена в Брад, но беше нещо познато. Двамата бяха преминали през нещо и бяха оцелели. Сега го харесваше повече от всякога. Той правеше усилие и тя също, по свой собствен начин. Вече беше голяма, а и той винаги се бе справял добре в леглото.

На сутринта, когато се събуди до него, Лорна стана и отиде до прозореца, откъдето загледа как магазините в града започваха да отварят. Уличното движение още беше слабо и топлият бриз довяваше до нея аромата на цветя. Небето бе посребрено и искреше в ранните слънчеви лъчи. Виждаше тъмните форми на Трем, на хоризонта, там, но не там.

Отново правиха любов, после се облякоха и слязоха до ресторанта за закуска на терасата с изглед към пристана. Зад улицата, на която живееше Брад, теренът започваше да се издига към възвишенията във вътрешността на острова — заради изгледа към пристанището, морето и далечните острови, зоната бе предпочитана и наоколо строяха много други къщи и апартаменти. Лорна отдавна не беше идвала в тази част на града и се наслаждаваше на сутрешния фон от магазини и офиси, на светлината в небето, внезапните звуци, безкрайния шум от разговори.

По-късно слязоха до пристанището, за да огледат по-добре яхтата и да преценят кое може да се поправи или подмени. Във влажния хаос на каютата едва оставаше място и за двама им, така че Лорна седна на дъсчения кей, докато Брад оглеждаше вътре. Тя носеше широкопола шапка, за да се предпази от слънцето. Наблюдаваше мързеливото движение из и около пристанището, чувствайки се щастлива за пръв път от месеци насам. От време на време Брад се появяваше и оставяше по нещо на дъските до нея. Веднъж тя се наведе и го целуна. Той се усмихна широко и отново се скри във вътрешността на яхтата.

Над тях прелетя дрон, а прозрачните му криле проблясваха в сребристо на слънцето.

Лорна вдигна очи към него, също като много от хората наоколо. Разбира се, дроновете бяха нещо познато за живота в Мийкуа, но рядко ги виждаха през деня. Този летеше паралелно на брега, но когато се озова над пристанището, зави стръмно и отлетя към откритото море. Лорна заслони очи срещу слънцето, за да го проследи с поглед. След около половин минута апаратът отново направи завой, този път накланяйки се остро в посока, която отново щеше да го отведе към сушата. Само след няколко секунди прелетя над носа и изчезна от поглед.

Брад се появи от рубката.

— Навигационните прибори проработиха — каза той. — Току-що засякох сигнал от дрон. Видя ли го да прелита?

— Да.

Повече не говориха по въпроса, но същия следобед, докато се разхождаха из града, от горещата омара изникна дрон, летящ успоредно на бреговата линия. Лорна моментално почувства сигурност, че е същият апарат. Тя се спусна тичешком по една от уличките, водещи към пристана, и проследи как дронът последва същия маршрут, по който бе минал и сутринта.

Брад погледна нагоре към планините, а после към скалите, издигащи се източно от града. Планини за заобикаляне, сложна, назъбена брегова линия с много каменисти възвишения, още хълмисти острови в околността. Предостатъчно за избягване.

Късно същата нощ дронът отново прелетя над град Мийкуа.

По времето когато Лорна се бе завърнала на работа в Института и отново се опитваше да различи поне нещо в снимковия материал, уловеният в капан дрон се бе превърнал в обичайна гледка над Мийкуа. Обикаляше около острова непрекъснато, като му трябваха около седем и половина часа, за да направи пълен кръг, така че по правило прелиташе три пъти дневно, Но от време на време се появяваше и четвърти път. Летеше в слънчевите лъчи или в тъмното и крилете му с цветовете на дъгата пречупваха лъчите на звездите или слънцето, моторът му работеше безшумно и сигурно, зеленият светодиод на носа му изпращаше своя сигнал за определена цел, докато се плъзгаще във високото, въздухът реагираше на преминаването му и щом местността се смълчаваше, внушаваше усещане за необяснима мисия, безкрайна задача, тих, потаен повей.

На Трем нощните експлозии продължиха.

Местерлин

Бавно течение

Местерлин е родното място на Кал Кейпс, поет и драматург, всепризнат за един от най-видните синове на острова. Въпреки че често прави продължителни обиколки из Архипелага, за да изнася речи и да провежда четения на творбите си, Кейпс се връща на Местерлин винаги когато има възможност. Среща съпругата си Себен Хелалди, също поетеса, по време на едно от посещенията си. Поддържат постоянна резиденция на острова, в сърцето на град Ме етер.

В природата на Местерлин е да предоставя убежище — инстинкт, който е вкоренен дълбоко в повечето негови жители. Коренните жители нямат предразсъдъци, толерантни са и не проявяват любопитство. Имат естественото предразположение да закрилят околните, особено онези, които са отритнати поради неоснователни очаквания или са тормозени от властите или от закони, които според тях несправедливо ограничават поведението ми. Въпреки че самите жители на острова спазват закона, те проявяват търпимост и към индивидуалистите с нестандартни и непопулярни идеи.

Откакто на Судмайор се водят военни действия, Местерлин, макар и относително отдалечен от континента, се е превърнал в естествено убежище за дезертьори заради либералните нагласи на острова. Младите мъже и жени, често изплашени, загубили илюзиите си или травмирани по един или друг начин, се стремят да отидат на Местерлин целогодишно. В много случаи стъпват на негова територия едва след дълги, изпълнени с усложнения пътешествия, често с помощта на непривилегироваата класа на острова.

Когато из целия Архипелаг са въведени новите регулации за постоянно пребиваване, малка група острови незабавно ги отхвърлят. Местерлин, макар и разбира се не единственият е сред тях. По времето, когато Кейпс вече е роден, традицията да се дава постоянно жителство на млади дезертьори е добре установена, но докато все още е младеж, на острова има внезапен наплив от пристигащи, при което за известно време някои от островитяните настояват за промени. Кейпс участва активно в дебатите, отстоявайки тезата, че славната традиция на толерантност и гостоприемство трябва да се запази.

Днес дезертьорите могат да живеят на Местерлин в безопасност, без никакъв риск да бъдат предадени от островитяните или подложени на натиск да се преместят някъде другаде. Цената, която островът плаща за това снизходително отношение, е, че Местерлин е обект на чести претърсвания от страна на ескуадите на черните барети. Местните жители запазват сдържаността си дори по време на тези набези, главно защото не могат да направят друго. Все пак те са приготвили безброй сигурни скривалища за онези дезертьори, които имат нужда от тях. Понякога черните барети неизбежно откриват някои от тези бежанци и въпреки че определен брой дезертьори са отвеждани, благодарение на Спогодбата островитяните имат имунитет срещу репресивните мерки. Неизменно на мястото на разкритите убежища изникват нови.

Местерлин е остров с ниски хълмове, големи долини, широки лъкатушни реки и дълги плажове с жълт пясък. Местните жители обичат гледките и затова по протежение на бреговата линия, където се срещат високи скали, има много къщи, кацнали на отвесните каменни стени с неизброими хитроумни начини човек да се добере до тях.

Местерлин е дъждовен остров с всекидневни валежи. Разположен е на пътя на западния вятър, известен из субтропичните ширини като Шусл, и в края на повечето следобеди се оказва под напора на внезапна дъждовна буря, която залива полята и градчетата му. От двете страни на стръмните улици крайбрежните села има канавки за отвеждане на водата. Местните жители обичат тези порои. Нерядко прекъсват търговски или семейни събирания, за да излязат навън, на улиците или на обществените площади, да обърнат лице към небето с разтворени ръце и да оставят дъжда да облива дългите им коси и да мокри леките им дрехи. След всекидневното преваляване всички са по-щастливи. Сякаш Шусл дава знак за приключване на дневните им задължения, защото след това барманите и ресторантьорите изнасят навън масите, пристигат музиканти и всички се подготвят да прекарат дългата топла вечер в приятни разговори.

Тайната на Местерлин е всеизвестна за жителите му: има нещо във водата, някаква уникална комбинация от минерали, някакво следствие от естествената филтрация между пластовете.

Новодошлият на острова попада под въздействието на благотворната магия за четири-пет дни и само след месец не вижда нито една причина на света, способна да го застави да напусне острова.

Кал Кейпс, един от малцината местни жители, които редовно пътуват в чужбина, често описва изживяването като един вид метафора на израстването: онова, което се случва, когато отплаваш, угнетяващото чувство за загуба или страх от неминуема смърт, които се усилват все повече, докато един ден не изчезват и вече не ти причиняват болка, както и какво става, когато пристигнеш и се отдадеш с радост на преживяването на острова, промяната за добро, разместването на всекидневните приоритети, издигането до по-висшето състояние на съществуване и осъзнаване.

Нивото на двете главни реки на Местерлин се вдига от валежите, но те се захранват от естествени извори. Водата и от двете реки не оказва голямо влияние върху настроението, но след филтриране и обичайната обработка има слаб, но приятен вкус действа леко приповдигащо. Речните води се пренасочват основно за индустриални и иригационни нужди или за евтини водопроводни мрежи до домовете на хората.

За да усети истински въздействието на Местерлин, човек трябва да опита от изворната вода, добивана само от три естествени източника във вътрешността на острова.

От векове водата се бутилира при същинските извори, като бизнесът движат две семейства на идеални начала — самите те са също толкова продукт на схващанията на острова, колкото и хората, на които доставят водата. Разбира се, до единия от тези извори има свободен достъп и от него може да се ползва всеки, готов да изкачи предпланините с подходящ съд. Местерската вода винаги е годна за пиене в естественото си състояние, като лекото газиране й придава възхитително и освежаващо усещане за небцето.

Такава е същината на живота на Местер, но естествено, само докато не се появи нечие външно влияние, готово да съсипе всичко. На повечето острови това е времето, промяната на сезоните, появата на остър вятър, на някои места — връхлитането на тропическа буря или ураган. В други части на Архипелага често е неочакваното вмешателство на някоя от двете враждуващи страни. Случаят с Местерлин е уникален за острова. Преди около сто години тогавашният Сеньор поради някаква причина е недоволен от размера на получавания от него десятък и тайната на водата, дотогава достъпна за всички, се превръща във възможност за бизнес.

Една вътрешноостровна водопреносна компания, очевидно по силата на договор със сеньориите на няколко превърнати в пустини острови на юг, започва преговори за каптирането на местерските кладенци на индустриално равнище. Това включва изграждането на голяма фабрика за бутилиране, нови пътища, няколко хранилища за водата и полагането на подводен тръбопровод в южна посока.

Местните жители, упоени и неподозиращи за последиците на случващото се, си седят безгрижно из кацналите на стръмните скални стени къщи, излежават се на плажовете, разхождат се по улиците и отпочиват из баровете, наблюдавайки камионите, които отиват и се връщат с грохот, строителните работници, харчещи заплатите си в магазините и ресторантите, корабите, акостиращи и заминаващи със строителни и конструкционни материали. Местната вода става по-евтина и леснодостъпна, а те радостно започват да я пият още по-често от обичайното.

Един ден обаче водата секва. Бутилиращата фабрика започва да работи на пълен капацитет, а помпите всекидневно изпомпват невъобразими количества от безценната течност по дългия тръбопровод, водещ кой знае къде.

Камионите, преди това откарващи строителни работници в планините, сега се спускат от възвишенията, натоварени догоре с палета и палета с атрактивно бутилирана вода с етикети на чужди езици. Камионите отиват до пристанището, откъдето корабите на водопреносната компания ги откарват надалеч. Из баровете и ресторантите на кейовете, местните магазини, из домовете и най-вече в телата и умовете на местните жители водата свършва.

Жителите на острова съвсем бавно започват да осъзнават какво са изгубили. Едновременно с това, и като негово следствие, утешителният, успокоителен, ощастливяващ ефект на водата престава да действа.

Това съвпада и с едно от завръщанията на Кал и Себен Кейпс. Той самият, след като не изпитва познатото израстване в себе си — радостното изплуване до по-висше състояние на ума, — бързо е посветен в настъпилите промени. Поетите не са законодатели, нито воини или агитатори, но понякога се справят добре с думите. Един ден Кейпс изнася реч в центъра на град Местер, страстна реч, изпълнена с отлични обрати на речта, а онова, което се случва след това, е безпрецедентно, неочаквано, неизбежно и шумно.

Днес руините на фабриката за бутилиране са отворени целогодишно като безплатна атракция за посетителите. Летният Дворец, където се оттегля тогавашният Сеньор, намиращ се на Малкото съседно островче Топекик, също може да бъде посетен, като разбира се, за да стигнете до него, ще ви е необходим превоз по вода. На родителите с малки деца се напомня, че части от Местерлин днес са исторически забележителности свидетелство за големите сътресения там в миналото, така че е необходимо извънредно внимание. Въпреки че безредиците са се състояли преди почти век, на теория все още са в ход съдебни действия срещу управителите на наследството на Кал Кейпс и някои членове на семействата от Сеньорията.

Останките на подводния тръбопровод по правило са затворени за посещения от широката публика, но достъпът до руините на помпената станция е възможен, а части от самия тръбопровод също са обявени за историческа забележителност. Възможно е да ги разгледате, стига предварително да се сдобиете с необходимото разрешително.

Мостри от местерската вода могат да бъдат взети директно от извора, а така също и поръчани във всеки магазин в града. На посетителите се напомня обаче, че има строг лимит за количеството вода, което можете да изнесете от острова, и дори разрешеното трябва да е единствено за лично ваша употреба.

Валута: архипелагски паралеон; мурисейски талер.

Мурисей

Червена джунгла / Пред прага на любовта / Голям остров / Двор с кости

Мурисей е много неща, но и много неща не е. Въпреки че е най-големият остров в Архипелага на сънищата, най-гъсто населеният, с най-силната икономика, най-високите планини, най-гъстите гори, най-високите летни температури, с повече езера и реки от всеки друг остров, с по-голям брой самолетни писти, пристанища, железопътни линии, търговски предприятия, престъпници, телевизионни канали, филмови студиа, музеи и много други суперлативи, той не е „столицата“ на Архипелага.

Правителството се занимава единствено с администрацията на острова, а в трите полуавтономни района има местни парламенти. Въпреки че клонове на мурисейските банки се срещат навсякъде из Архипелага и валутата му е в обръщение из повечето от най-големите острови, той не контролира икономиките на други острови, нито има такива стремежи. Същото важи за езика, културното влияние, политиката по отношение на Спогодбата и много други. Подобно на голяма част от островите, Мурисей е управляван като добронамерена феодална сеньория, вгледан в себе си и социално консервативен, но с позитивен интерес към пазарните фактори, човешките права и свободата на личността.

Въпреки че Мурисей има цивилни полициерски сили и брегова охрана, островът няма армия, нито военновъздушни сили, а единственият му флот се състои от малко формирование за зачита на риболовните кораби. На цивилното население е забранено да носи скрито оръжие, а употребата му за спортни и ловни цели е свързана със строги процедури за получаване на разрешително. Има две военни летища, но всяко от тях се използва изключително от едната или другата от враждуващите страни. По това Мурисей се откроява в рязък контраст с по-малките острови, някои от които поддържат в готовност милиция или отбранителни въоръжени сили. Конституционно Мурисей поддържа неутралитет дори в рамките на Спогодбата.

Благосъстоянието на острова привлича много повече имигранти, отколкото всеки друг остров — разполага с цялостно законодателство за постоянното пребиваване и политическото убежище, — така че едновременно с факта, че е най-богатото място на Архипелага, Мурисей е и с най-висок ръст на бедността в сравнение с където и да е другаде. Апартаментите и къщите в главните му градове, включително и в самия град Мурисей, са претъпкани, на много места — с изключително тежки битови условия. Някои улици са буквално непроходими от задръствания, мотопеди, крайпътни заведения и пешеходци. В други части, особено в Колониалния квартал, се издигат редица изискани постройки, има открити площадни пространства и мрежа от стари улички, из които са разположени ресторанти, кина, домове и малки частни магазинчета. На много улици има евкалиптови и палисандрови насаждения. Замърсяването на въздуха е сериозно, най-вече в град Мурисей. Престъпленията се ширят, по-специално сред разнородната в етническо отношение имиграция. Покрайнините на града са осеяни с обширни селища от коптори. Съществуват многобройни, дълбоко вкоренени проблеми, свързани с пренаселването, злоупотребата с опиати и алкохол, проституцията, расовите предразсъдъци, жестокостта и безразличието към малолетни, бездомничеството, насилието и още ред други.

Най-неблагоприятно влияние върху живота на Мурисей обаче оказват двойствените отношения на острова с двете враждуващи страни. И двете разполагат с огромни военни бази на Мурисей, основани незаконно и със сила, и съществуващи въпреки всички опити на политическо равнище да бъдат премахнати. Големите, тежко укрепени лагери се използват за учения, планиране, разпити и почивка и възстановяване. Тъй като лагерите са разположени на срещуположните страни на острова, те рядко влизат в контакт или конфликти. И двете бази ползват наемна ръка от цивилното население, поради което присъствието им влияе положително върху икономиката на острова. Освен че на територията си Мурисей има военни бази, той неизбежно е и междинна спирка за много войници, които прекосяват Средпътното море на отиване или връщане от военните зони на Судмайор. Тези чести посещения имат неблагоприятен ефект в живота на пристанищата, прибавяйки се към вече съществуващите социални проблеми, но носят доходи за много местни жители.

Въпреки цялата си социална и индустриална комплектност Мурисей е един от най-красивите острови в Архипелага. По върховете на централния му планински масив има снежни шапки целогодишно, а дълбоките дефилета, реки, отвесните скали и алпийски пасбища са източник на удоволствия както за посетителите, така и за жителите на острова. Заради близостта му до екватора, както и до най-силния приливен поток в Средпътното море, Мурисей разполага с много плажове, които са неустоима атракция за търсачите на приятно прекарване — от тихите пясъчни ивици, подходящи за млади семейства, до знаменития плаж Уукат, където през цялата година се практикува екстремният спорт скално сърфиране.

Самият град Мурисей се намира в югозападния край на острова, разположен в широк залив, където в морето се вливат две от най-големите реки. Заобиколен е от тропическа гора с толкова разнообразни видове растения и такава гъстота, че отвъд границите на града си остава неизследвана дори и днес. Известно е или се предполага, че Мурисейската дъждовна гора е рождената люлка на стотици различни биологични видове, които сега са разпространени навсякъде из островите. На Мурисей никога не са откривани колонии от траймове. Част от гората е отворена за посетители в поредица от добре устроени и управлявани туристически и къмпингови комплекси, докато в същото време по-дивите и отдалечени райони са достъпни за по-сърцатите любители на природата. Гората покрива по-голямата част от южната половина на острова и като цяло е недокосната от посегателства. Съществуват слухове за „изгубени племена“, които все още водят първобитен начин на живот из най-затънтените краища на гората, но всички доказателства за това са анекдотични и научните проучвания до този момент не са открили нищо. От дълги години Мурисейският съвет оказва съпротива на опитите за търговски дърводобив.

Около гората минават, без да я пресичат, модерни магистрали и железопътни линии.

Може би най-силното влияние, което Мурисей оказва на Архипелага, е културното наследство на острова. Почти всеки велик композитор, художник, писател или актьор в света или е роден на Мурисей, или е учил там по едно или друго време, или най-малкото се е поддал на влиянието му в творчеството си. Голяма част от богатствата на острова се изливат в издръжка на изкуствата — всеки град има голяма опера или концертна зала, като Мурисей има по две от всяка, които са в неспирно съревнование помежду си. Галериите, театрите, музеите, занаятчийските работилници, студиата и библиотеките са в изобилие. Големите артистични общности продължават да процъфтяват — съществува необичайното разпореждане известните хора на изкуството, живеещи на Мурисей, да не плащат данъци, а вместо това са длъжни да допринасят за икономиката на десятъчен принцип, като обогатяват галериите и публичните сгради с все по-голямо разнообразие от книги, картини, скулптури и музикални композиции.

Разбира се, сред хората на изкуството, бидейки темпераментни натури в същността си, има и такива, които се бунтуват срещу артистичната хегемония на Мурисей или никога не са били приети в нея.

От писателите може би най-значимият и ярък изгнаник е великият пикейски романист Частър Каместън. Той не само никога не посещава Мурисей, но и активно презира влиянието му, не допуска мурисейски произведения на изкуството близо до дома си, никога не получава и естествено, никога не кандидатства за мурисейски субсидии. Когато получава най-голямото литературно признание в света, наградата за литература „Инклеър“, Каместън приема, но след като разбира, че церемонията по традиция се провежда на Мурисей, със закъснение прави опит да откаже наградата. Решимостта му е толкова твърда, че Лауреатският комитет решава по изключение да връчи приза на родния остров на автора. Така целият комитет, придружен от огромна свита от пресата и медиите, за тяхно най-голямо неудобство са принудени да пристигнат на Пикей. Каместън великодушно се представя на ниво, приема Лауреатската награда смирено и с благодарност и произнася благосклонна реч, в която отправя похвали към немалък брой свои колеги автори.

Пантомимният артист Комис от години отказва да изнася представления на острова. Никога не дава причина за това. Смята се, че краткото му Мурисейско турне от изпълнения на живо, е ангажирано или погрешка, или противно на собственото му желание от неговия импресарио. Малко по-късно импресариото умира при неизяснени обстоятелства, а самият Комис е убит, преди да се добере до Мурисей, за да изпълни договора си. Поради необичайното естество на убийството му злите езици по това време твърдят, че е инсценирал собствената си смърт, за да се отърве от договора, но това предположение е възмутително. Все пак творчеството му си остава неизвестно на острова, като се изключат — по ирония — преразказите от уста на уста за него.

Раскар Ачицоне, художникът тактилист, произхожда от Мурисей, но е изпратен в постоянно изгнание след изтърпяване на затворническа присъда. Въпреки че официално творчеството му все още се ползва с неодобрение, музеите и галериите в град Мурисей разполагат с някои от неговите изключителни картини при затворени врати, достъпни за разглеждане единствено от научни изследователи, историци и истински студенти.

Подобно изключение от правилото е и пейзажистът и портретист Дрид Батхърст, който получава постоянна възбрана за посещение на острова след инцидент в младостта си. Изглежда, тази възбрана е въз основа на пробация или е налице полициерски, а не художествен елемент, защото творбите му все още са изложени на показ из няколко галерии на острова. Авторката на земекопни арт-инсталации Джорден Йо също прави на няколко пъти опити да посети Мурисей, но неизменно получава откази.

Тези хора обаче са изключенията, а Мурисейското артистично влияние си остава особено важно из целия свят. Посетителите, възнамеряващи да се възползват от това огромно наследство, трябва да планират по-дълъг престой на острова или да го посетят многократно, за да оценят докрай огромното разнообразие, което Мурисей ще им предложи.

Валута: в град Мурисей всички; на други места архипелагският паралеон, мурисейският талер и обракският талант могат да бъдат използвани съобразно котировката. В пристанищните райони и крайбрежните градове се приемат и военни банкноти.

Нелкий

Бавен прилив

Малък, незабележим и до голяма степен непосещаван от никого остров, Нелкий е разположен в хладните северни ширини и е част от Веригата на Торквите. Икономиката му е от селско-аграрен тип, въпреки че се работи по евентуален строителен проект за изграждане на комплекс с яхтклуб, хотел и казино.

Това спорно и амбициозно начинание привлича много сезонни работници от съседните острови — като за отбелязване са тези в Групата Хета, много от които остават на Нелкий при временното спиране на строителните работи. Финансовите инвеститори на проекта са неизвестни и яхтклубът се разследва от Администрацията на Спогодбата. Изграждането е свързано с планове за построяване на пристанище в непосредствена близост до един от военните транспортни маршрути. Тъй като това поставя острова в позицията на потенциален нарушител на Спогодбата, целият проект е замразен до изясняване на това кой стои зад него и какви са намеренията му.

След убийството на пантомимния артист Комис издирването на убийците скоро се съсредоточава в Нелкий. Причината е наличието на директна фериботна връзка между Нелкий и град Омхуув, където е убит Комис. Група сезонни работници, за които има сведения, че са били на Нелкий за изграждането на яхтклуба, са забелязани близо до местопрестъплението по същото време. Те напускат Омхуув веднага след убийството и има свидетелства от очевидци, които са ги забелязали да се качват на ферибота за Нелкий.

Представителите на Полициерския сеньорал от групата на островите Хета посещават град Нелкий и обискират адреса, където е известно, че тези мъже са пребивавали. Никой от тях не е открит на мястото — до ден днешен те си остават бегълци, — но в една пристройка в задния двор на къщата са намерени уличаващи материали — укрити строителни инструменти и материали в това число стъклен лист, подобен, според лабораторните изследвания, направени от полициерите, на стъклото, причинило смъртта на Комис.

По-късно в Нелкий са арестувани определени мъже, но са освободени, без да им бъдат предявени обвинения.

Сухият и силен катабатичен вятър, наречен Сора, възникващ на студеното плато на недалечния континент северно от Нелкий, вее на острова през повечето нощи. Добитъкът на Нелкий е издръжлив, основните насаждения са цвекло, картофи, моркови, праз-лук и ряпа.

Кал Кейпс посещава Нелкий веднъж в търсене на въображаемото въздействие на по-студените, слабо цивилизовани и следователно изпълнени с предизвикателства райони на Архипелага. Митовете за голия север, великите морски саги и легендите за замръзналите плата винаги са го вълнували. Остава в продължение на три месеца, но на Нелкий няма университет или библиотека, нито хора, с които да разговаря, нищо, което да го вдъхнови, освен студеното море, сивият пейзаж, морските птици и почти неизменната диета от варено овнешко. Все пак не се отказва, но е сам. Една вечер, близо до пристанището на град Нелкий, е пребит и ограбен, след като опират нож в гърлото му. На следващия ден напуска острова.

Валута: архипелагски паралеон.

Орфпон

Стръмен склон

Въпреки че на много места из целия Архипелаг има лозови насаждения, остров Орфпон произвежда едни от най-изтънчените вина. Традиционно виното се продава в бъчви, а не в бутилки и се изнася до специализирани дистрибутори, които го опаковат. Белите вина с марката Орсла от хълмистите райони на Орфпон са остри, ярки и сухи. Аетрев, от някои от съседните острови, е малко по-сладко, варира по цвят от жълто розе до златно-зелено и притежава букет с реминисценция на подправки и горски плод. Това са вината, които познавачите търсят с готовност.

Вината от южния бряг на Орфпон са червени и по-груби, считат се общо взето негодни за консумация и се изнасят до винарните фабрики на северния континент, където се смесват с други трапезни вина или се използват за основа на подсилени аперитиви.

В същия регион се отглеждат и маслини. На няколко съседни на Орфпон острови култивирането на маслини надхвърля приходите от лозовите насаждения.

Много хора се местят да живеят на Орфпонската група заради според твърденията дружелюбната атмосфера, топлото лято и онова, което се възприема като дух на добросъседство между островитяните. Голяма част от това изглежда е истина. Все пак тук действат строги закони за постоянното пребиваване и необявени визови рестрикции.

Едва след пристигането си на Орфпон, ще откриете, че престоят ви е ограничен до петнайсет дни, дори и да разполагате с Потвърдена резервация в местен хотел или друг курорт, както и че няма да ви бъде разрешено да направите второ посещение за срок от две години. Външните хора и случайните посетители рядко разбират причините за тези строги правила и всяка година има опити за престъпването или пренебрегването им. Такива посетители бързо осъзнават колко стриктно се прилагат тези закони. Затворническият режим в град Орфпон в буквалния смисъл на думата е определено неприятен и строго прилаган (пишем за това от личен опит), а властите винаги поддържат по няколко празни килии през целия почивен сезон в готовност за евентуални туристи с изтекли визи.

Повечето килии в затвора обаче разполагат с красив изглед към пристанището и съседните острови.

Необичайното за Архипелага е, че Орфпон не е феодална държава с харта за правата и свободите на индивида, а е семейно владение.

Семейството има пространни търговски интереси из целия Архипелаг. Настоящият Монсеньор притежава огромна флотилия от луксозни яхти и контролен пакет в две от най-големите междуостровни фериботни служби. Семейството упражнява собствеността си върху голяма компания за производство на оръжие в държавата Глонд и немалка част от организацията на хазартните игри из Архипелага се притежават или управляват от многочисленото семейство на Монсеньора.

Художникът Дрид Батхърст посещава Орфпон още като млад. Там той започва поредица от скици, които по-късно смята да доразвие като маслени картини, но когато визата му изтича, е принуден да напусне. Около това има нещо като неизяснена мистерия, защото визата му едва ли се е различавала от всяка друга, но въпреки това е известно, че остава на Орфпон в продължение на почти година. Когато три години по-късно най-после завършва своя всеизвестен Орфпонски цикъл, картините са признати за модерни шедьоври и днес са изложени в музея „Д’Артист“ в Деррил Сити.

Наскоро беше разкрито, че на Батхърст са позволили да остане в Зимната резиденция на Монсеньора в Орфпон, защото дори на тази относително млада възраст по онова време славата му е повсеместна, а репутацията му на художник — осигурена. Именно скиците, които нахвърля за периода на пребиваването си в резиденцията, по-късно се превръщат в Цикъла.

Знае се, че Батхърст най-малкото прави посещение на затвора в града. Архивът „Батхърст“ поддържа, че отива там като знаменитост, поканена да направи инспекция на условията, но по време на краткото ни задържане там, от други затворници научихме, че една точно определена килия в затвора от години е известна като Дома на Бат.

Самоличността на изкусително разсъблечения модел, изобразен на две от най-възхваляваните картини в Орфпонския цикъл, официално е неустановена. Според Архива това е въображаемата муза на художника. Известно е обаче, че една от младите племенници на Монсеньора приблизително по същото време също е отседнала в резиденцията и че след като Батхърст напуска острова, за нея не се знае нищо повече.

Валута: гантенски кредит, архипелагски паралеон, а също така и бартер по фиксинга на Орфпонската сеньория.

Пикей (1)

Следвай пътеката

Пикей е средище на пътеките. Малък и красив остров, където отглеждат лозя, известен с високите си изгледи към откритото море и близките острови, Пикей се слави из целия Архипелаг като мястото, което никой не може или не ще напусне. Практически това не е вярно, защото няма забрани за пътуване и подобно на повечето острови, Пикей разполага с оживено пристанище, заето с постоянна търговия. Всеки ден има фериботи за съседните острови. Въпреки това пикейците по традиция не пътуват. Рядко ги забелязват другаде освен на собствения им остров.

В умовете на суеверните хора Пикей е място на безпокойните духове, на безутешните души, уловени в своя копнеж между този и отвъдния свят. Те са пътеките на живота. В умовете на рационалните хора Пикей е място на неосъществените надежди, на недовършената работа, на неотклонното внимание. Те са пътеките на живите. Ирационалните и рационалните хора са уловени в капана на собствената си нагласа.

По-широко разбиране на този феномен дава творчеството на Частър Каместън, носител на литературната награда „Инклеър“. Ранните му романи, чието действие винаги се развива на Пикей, отначало остават неразбрани и пренебрегнати поради сметнатото за психологически неправдоподобно поведение на героите им.

Идеален пример за това е вторият роман на Каместън, Терминалост. Книгата е написана като класическа мистерия с убийство. В действителност обаче изобщо не е мистерия, тъй като самоличностите и на убиеца, и на жертвата стават известни за читателя още в началото. Освен това няма и убийство в точния смисъл на думата. Двузначността се е настанила и в жертвата, която, по всичко личи, страда от раздвоение на личността, и в самото убийство, представено по такъв начин, че може и да е чиста случайност, но може и да е било предумишлено. Театралната обстановка, където нищо не е такова, каквото изглежда, допринася за усещането на несигурност. След настъпването на смъртта убиецът като че ли е неспособен да напусне местопрестъплението. Бягството му става възможно, и в крайна сметка бива осъществено, с помощта на други, въпреки че той смята себе си за невинен и поради това отказва да побегне. Остава на острова, докато Пикейския полициерски сеньорал не го арестува.

Макар очевидно това да е нормално поведение за героя, повечето читатели и рецензенти го намират за объркващо и изтощително. В ранния си период Каместън публикува осем такива романа, след което изчезва от очите на обществеността. Повече не издават негови книги и творчеството му скоро потъва в забрава.

Едва по-късно става ясно, че Каместън прекарва своите „изгубени“ години в непрекъснат период на литературна продуктивност. Пише още пет дълги романа, но отказва да ги покаже на когото и да било. Дори и издателят му не научава за съществуването им, докато и последният от тях не бива завършен.

Когато най-после книгите му започват да излизат отново, Каместън е признат за литературен творец от световна класа. В периода на тези пет сериозни романи, написани под формата на дълга сага, обхващаща няколко поколения от две враждуващи пикейски семейства, Каместън разширява, анализира и преди всичко изяснява пикейската концепция за пътя на изживяванията, пътеките на живота, отзвука на устните традиции.

Тази пътека или диря е индивидуална и колективна и е еманация не само на отделния човек, но и на духовното сърце на острова. Каместън описва Пикей като остров с безкраен брой пресичащи се пътеки, прокарани от предците му, поддържани разказите и спомените за тях. Да напуснеш острова, значи се разсееш, като призрак, изгубена душа без следа. Тези пет симфонични творби хвърлят светлина върху по-ранните романи на Каместън, които най-после са изтълкувани правилно.

Той продължава да пише, но следващите му произведения са с различно качество. Това съвсем не са незначителни творби, но книги, разкриващи многостранността на автора, обхвата на неговите интереси. Есеизира две биографии. Първата се занимава с живота на противоречивия Дрид Батхърст, от която в по-голямата си част водят началото си разбирането и високата оценка за художника. По-кратката биография, която Каместън описва като камерна творба, разказва историята на трагично краткия живот на поета Кал Кейпс. Публикува и два тома с поезия, пише три пиеси — всичките поставени на сцена още докато е жив, — както и огромно количество журналистически статии и есета: рецензии, импресии, сатирични миниатюри, автобиографични фрагменти.

Каместън описва себе си като верен син на Пикей и през целия си живот не напуска острова. Дори церемонията за връчването на наградата „Инклеър“ по изключение е проведена в една от залите на родния му остров.

Умира по-малко от три години след като получава наградата от проблеми на дихателните пътища вследствие на пневмония. Каместън е погребан, не кремиран, а гробът му се намира в двора на местна църква. Къщата и имотът на писателя днес са отворени за посещения. В Университетската библиотека на Пикей се съхранява архива му, състоящ се от документи, писма, книги и лични вещи — всичко това в пристроено крило, издигнато специално за целта.

Именно по време на пренасянето на личните вещи на Каместън един от асистентите в библиотеката се натъква на предполагаемо свидетелство от Частър Каместън за съществуването на негов по-голям брат Уолтър, с когото са разделени от младини.

Документът е спорен и автентичността му е поставяна под съмнение на няколко пъти, но лабораторните изследвания показват, че изглежда е истински в много отношения. Например известно ни е от анализа на мастилото и хартията, че почти със сигурност е писан след смъртта на Частър Каместън.

Съмненията за истинността му се подхранват от твърденията, които съдържа в себе си за Каместън. Изглежда слабо вероятно да е съчинен от истински член на семейството му.

Определено е вярно, че Каместън е имал брат на име Уолтър, но този Уолтър не е по-голям брат, а еднояйчен близнак на Частър. Рядко са виждани заедно поради причини, които документът разяснява, но на относително редките им снимки смущаващата им физическа прилика личи двойно повече.

Във всеки случай семейството на Каместън е пословично с потайността си, дори преди Частър да стане известен. За неговия брат не се знае почти нищо.

След като навлиза в зрелостта си, Уолтър не остава във фамилния дом, а се премества в малка къща в град Пикей, където живее и след смъртта на брат си. Също така е вярно, че Уолтър надживява Частър, защото е забелязан на погребението му. По-късно се грижи за литературното наследство на Частър, но не за дълго. Умира година след него и в този период трябва да е написал свидетелството, стига наистина да го е писал той.

Ако документът е фалшификат, тогава може би трябва да си зададем въпроса кой го е подправил и каква е причината за това. Така че изглежда вероятно да е истински. Но дори и така, не бива да забравяме, че страстите в едно семейство често не стихват дълго време и че опечалените роднини понякога страдат не само за покойника, но и поради собствената си вина за своите неправилни действия или бездействие.

Нищо не може да накърни огромната репутация и заслуженото място на Частър Каместън, неговите литературни постижения, неговата популярност сред толкова много читатели из Целия Архипелаг.

Пикей е разположен в умерената северна зона на Средпътното море, благословен от топло океанско течение, заслонен от преобладаващия северен вятър благодарение на околните острови. Лятото е дълго, топло и приятно и през целия сезон островът посреща много посетители. Зимите могат да бъдат и студени, но с умерени снеговалежи. Пикей е популярен сред любителите на разходките и катеренето, тъй като централната му планинска верига е ниска, но с интересен скалист терен. Изгледът към съседните острови е забележителен, с много отлични точки за наблюдение по цялото протежение на бреговата линия. Законите за политическо убежище и постоянно пребиваване се прилагат. В град Пикей процъфтява малка артистична колония, търсеща клиенти главно сред туристите.

Валута: архипелагски паралеон; обракски талант.

Пикей (2)

Пътеката следвай

[СВИДЕТЕЛСТВОТО НА УОЛТЪР Каместън.

Препечатва се с разрешението на Отдел „Колекции“, Пикейска университетска библиотека.]

Казвам се Уолтър Каместън. Родих се и прекарах целия си живот на остров Пикей. По-малкият ми брат е Частър Каместън, носител на литературната награда „Инклеър“. Винаги съм обичал брат си, независимо от множеството събития в живота ни, които са подлагали тази любов на изпитание.

След като репутацията му вече е завинаги осигурена, реших — с натежало сърце, — че дължа на поколенията онова, което считам за истината за него. Това не е опит да отрека реалните му постижения като писател, но опит да допълня към творчеството му и това що за човек е бил.

В детството му цялото семейство — аз самият, сестра ми и двамата ни родители — беше наясно, че в Частър има нещо странно и трудно. Двамата с него си приличахме в много отношения, но някъде дълбоко в Час съществуваше страна, която не искаше да изплува. Беше мрачна и недостъпна и в известен смисъл имахме чувството, че се излагаме на опасност, когато опитваме да я доближим.

Детството ни протече едновременно мъчно и лесно. Лесно, защото баща ни беше преуспяващ бизнесмен с директен достъп до Монсеньора на Пикей, така че бяхме заможно семейство, с много от атрибутите на привилегиите, удобствата и влиянието. Получихме частно образование, отначало от поредица учителки, по-късно в елитно училище от другата страна на острова, а след това и тримата посещавахме Пикейския университет.

Животът ни обаче беше и труден заради ненормалното поведение на Час. На няколко пъти го водиха при лекари и психоаналитици и тези хора правиха различни опити да изнамерят лек: лечения за алергии, контролни диети, психологически тестове и така нататък. Почти винаги го обявяваха за напълно здрав, като всеобщият консенсус беше, че преминава през трудностите на съзряването, които с времето сами ще намерят разрешението си. Самият Частър, сигурен съм, по някакъв начин манипулираше нещата, за да постигне тези спасяващи го от интервенция заключения.

Когато Частър пожелаеше да прояви чара си, можеше да свали и птиците от дърветата, както обичаше да казва майка ни. Но когато не бе в настроение да повярва, че във вселената съществува друг освен него, се превръщаше в ужасен човек, който ти се искаше да не познаваш. Ставаше гневлив, намусен, заплашителен, себичен, коварен и какво ли не още… всички онези детински упорства, с които сме се сблъсквали, но в случая с Час той можеше да прибегне до тях едновременно или да ги ползва последователно. Често — и обикновено — на прицела му се оказвах аз; ако не аз, сестра ми Сутър; и ако не тя, и двамата.

Ако това бяха трудностите на съзряването, то нямахме търпение да започне процесът по възстановяването му, но с Частър този процес протичаше в обратната посока.

Когато бяхме малки, упоритият му характер се проявяваше за кратко, почти недоловимо: вероятността за сълзи, ако не получи онова, което иска, периоди на мусене и прочее. Тези моменти обаче никога не продължаваха дълго. Истинските проблеми на Частър започнаха едва когато навлезе в юношеските си години, и с всяка година ставаше все по-зле.

По времето, когато стана на двадесет и една, беше направо непоносим. Най-безобидната проява на това странно поведение бе раздразнителността му, склонността му бързо да се обижда, неспособността му да проявява топлота към останалите, дори малко, в най-обикновени ситуации от всекидневното общуване. Още по-смущаващо, поведението му беше ексцентрично: винаги подреждаше или почистваше предмети из къщата или броеше нещо на глас, като го сочеше педантично, сякаш очакваше намиращите се около него да проверят или потвърдят резултатите му. Много по-неприятни бяха яростните му изблици, заплахите за насилие, желанието му да упражнява контрол, опитите му да обижда всеки около себе си, непрестанните му лъжи.

По някакъв начин успя да изкара университетските си дни, като овладяваше поведението си, както сам бе установил, че може, поне донякъде, но завърши с ниска диплома. Винеше за това всички освен себе си.

После, няколко месеца, след като напусна университета, внезапно обяви, че са му предложили работа и смята да я приеме. За да бъда напълно откровен, собствената ми реакция, както и тази на семейството, бе облекчение. Всички чувствахме, че скъсването на връзката със семейството, свежите хоризонти, работата с други хора могат да предизвикат промяна в него.

По това време нямаше никакви признаци, че един ден може да стане писател. Никога не бе проявявал прекомерен интерес към четенето на книги и често повтаряше, че след като е започнал да чете нещо, не се чувства длъжен да го завърши. Не проявяваше и някаква очевидна склонност да пише — в действителност за известно време в училище един от учителите му беше на мнение, че в основата на поведението му може би се крие сериозен и траен проблем с грамотността. Това обаче се оказа фалшива тревога, вероятно свързана с един от по-мрачните му периоди. Ако Частър въобще изобщо имаше някакви амбиции, допускахме, че са били насочени към бизнеса на баща ни. В зрелите ми години това, разбира се, се оказа насоката на собствения ми начин на живот.

С изненада открихме, че работата на Частър не е на Пикей. Всъщност бе в част от Архипелага, за която никой от нас дори не бе чувал, на север, сред малка островна група в близост до северния континент, на разстояние поне две седмици и много междинни пристанища плаване от дома. Не пожела да ни каже много за тази работа, освен че ще поеме задълженията на заместник-управител в театър. Веднага щом ни съобщи това добави, че фериботът му заминава още същата нощ. Събра си набързо багажа в две торби, шофьорът ни го откара до пристанището и замина.

Остана там дълго, без да влезе в контакт със семейството си. Естествено, бяхме загрижени за него. Лесно ни беше да си представим как този сприхав, непредсказуем, мрачен, избухлив, саркастичен младеж може да провокира някой непознат и в резултат да попадне в ужасна ситуация. Но според възпитателните методи на родителите ни винаги ни беше позволено да намираме сами пътя си в живота, да се учим от опита си, докато те самите бдят над нас отдалеч. В случая с Час, когато изчезна за пръв път, баща ми нае частен детектив, който да го издири и наблюдава.

Първият доклад дойде няколко седмици по-късно: Частър работел всеки ден в градския театър, изглеждал щастлив и продуктивен, имал къде да живее и, изглежда, се грижел за себе си. След още шест месеца родителите ми поискаха втори доклад — който се оказа доста подобен на първия. После се отказаха да следят какво става. Може би трябваше да продължат.

Първият знак, че нещо не е както трябва, беше спешният имейл от Частър до мен, не много след като бяхме получили втория доклад. В писмото си настояваше незабавно да отплавам, за да отида при него. Няколко минути по-късно пристигна второ съобщение, в което ме караше да се закълна при никакви обстоятелства да не напускам Пикей. Пишеше и че се връща у дома, но не и кога ще пристигне.

После дойде трето съобщение. Предупреждаваше ме, че определени хора — без да уточнява кои, нито как ще ги позная — могат да се появят у дома и да задават въпроси. Умоляваше ме, ако дойдат, да се престоря, че аз съм Частър, и да се закълна, че съм бил на Пикей през цялото време, докато него го е нямало. Не споменаваше нищо повече.

На теория и двете части на тази молба можеха да бъдат из пълнени лесно. Нищо не ми пречеше съвсем честно да заявя, че съм бил тук, в семейната къща на Пикей, и ако се наложеше, щяха да се намерят свидетели, които да го потвърдят: родителите ми, домашната прислуга, приятели от града. Втората част също не представляваше проблем, поне на практика. С Час си приличаме и докато растяхме, хората постоянно ни бъркаха един с друг.

Да поддържам и двете твърдения обаче, се равняваше на лъжа, която се утежняваше още повече от това, че не знаех какви ги е вършил Час, както и че нямах ясна представа къде е бил през цялото изминало време.

Почти нямах възможност да обмисля всичко това, защото на сутринта след като получих последния имейл на Час, в къщи дойдоха двама представители на полициерския сеньорал и настояха да го видят. С огромно безпокойство, съмнения и неоправдана лоялност към брат, който през последните няколко години се бе държал с мен като чудовище, слязох, за да се срещна с тях.

Казах им възможно най-малко лъжи. Допуснаха, че аз съм Частър, така че не ги разубедих: лъжа по премълчаване, но все пак лъжа. Казах им истината, къде съм бил през последните няколко месеца. Не ги излъгах, освен отново в онова, което пропуснах. Полициерите се държаха почтително към мен — поради влиянието, което баща ми продължаваше да има на острова, — но беше очевидно, че изпитват подозрения към всяка моя дума.

Разпитваха ме поне още два часа и всичко, което казвах, беше съхранено на запис, а така също и вписано в бележника на един от полициерите. Не споменаха нищо за причината да ме разпитват, но постепенно мистериозните празноти зад въпросите им започнаха да придобиват по-реални форми. Успях да събера парченцата, за да получа поне някаква представа какво се бе случило, какво можеше да се е случило, както и каква беше предполагаемата роля на брат ми в случая.

Не ми отне дълго да стигна до заключението, че в театъра, дето Частър беше казал, че работи, някой е загинал по насилствен начин. Смяташе се, че по това време се е намирал в театъра или в града, но не бяха сигурни. Той (аз) вече не беше там, но не им бе известно кога си е тръгнал. Причината за смъртта беше някаква злополука със сценичната техника или реквизита: имаше нещо общо с декори или тайник на пода. Някой беше загинал на сцената и полициерите се опитваха да установят дали ставаше дума за истинска злополука или преднамерена атака срещу жертвата, маскирана като инцидент. Още веднъж ролята на брат ми си оставаше неизяснена.

Полициерите направиха опит да ме подведат, като намекнаха, че ако само си призная как всичко е било само нещастен случай, ще считат разпита за приключен. Не отговорих нищо. Ужасен, че мога да кажа прекалено много, не си съчинявах подробности и се придържах най-общо към нещата, които Частър бе поискал от мен да кажа.

Накрая си тръгнаха, като ме предупредиха, че може да се наложи отново да разговарят с мен. Наредиха ми да не напускам Пикей, без преди това да ги уведомя. В действителност този разпит се оказа и краят на отношенията ми с полицерията, защото нито аз, нито, както ми се струва, Частър нямахме повече вземане-даване с тях.

Той не се прибра, като само от време на време ми изпращаше съобщения, че се „кани да се завърне у дома“, умолявайки ме отново и отново да запазя мълчание или най-малкото да се съобразя с желанието му.

Проблемът за мен бе фактът, че бях принуден да излъжа, за да защитя брат си. Въпреки че лъжите бяха минимални, по-скоро отбягващи истината, частични, все пак си оставаха лъжи и очевидно брат ми се бе замесил в нещо сериозно. Не можех да спра да размишлявам мрачно над това. С всеки изминал ден изпитвах все по-голямо негодувание срещу него, ядосвах се все повече. Тъй като го нямаше, не можех да говоря с него лице в лице и напрежението в мен се трупаше.

Вярвах, че ако се върне на острова, повече няма да мога да живея с него под един покрив. Ето защо с помощта на родителите ми купих малка къща в град Пикей, надалеч от дома ни. Преместих се там и започнах живот с надеждата да е само мой, свободен от Частър, неговите непостоянни настроения и манипулации. Можеше и да се получи, ако не ми се беше наложило отново да се срещна с него.

Един ден обаче той наистина се върна, промъквайки се на Пикей с нощния ферибот. Беше изминал пеш целия път до къщата и носеше вещите си на гръб в раница. На сутринта един от слугите го бе намерил заспал в собственото си легло.

Любопитството, примесено с безспорно облекчение, че отново си е у дома, ме накара да забравя решението си никога повече да не се срещам с него. По-късно същия ден отидох да го видя.

Частър бе напълно променен човек. Изглеждаше по-строен и по-здрав и в поведението му се усещаше спокойствие по начин, който дотогава не бях забелязвал у него. Въпреки че беше изморен от дългото пътуване по море, беше в приятелско настроение. Прегърна ме — нещо, което дотогава не беше правил. Долових мириса на сол и корабна смазка по дрехите му. Направи ми комплимент колко добре изглеждам, каза колко се радва, че се е прибрал. Попита защо съм се изнесъл от семейния дом и спомена колко много би се радвал да види новата ми къща.

Излязохме на дълга разходка заедно, през имението и околната гора, до пътеката, водеща към скалата високо над морето. Там се насладихме на изгледа към съседните острови в смарагдовото море, белите вълни, ярката слънчева светлина, прелитащите чайки — всички онези познати неща от общия ни живот, изпълнени с увереност и спомени, с усещането за среща на миналото с настоящето.

Дълго ходихме, без да говорим много, най-вече защото беше ветровито. Стръмната пътека, виеща се сред скалистите възвишения, също затрудняваше приказките. Накрая стигнахме до едно място, където често преди това бяхме отпочивали: малка долина на върха, откъдето протичаше поток, който по-надолу се спускаше стремително към скалистия бряг.

— Благодаря ти за онова, което стори, Уол — каза Частър. — Че ме отърва от полициерите.

— Така и не ми каза какво си направил.

Той не отговори и вместо това се взря към морето. Гледахме на югозапад и беше средата на следобеда, достатъчно късно, че слънцето да хвърля сенки от островите. Каквото и друго да се случваше в живота ни, това винаги го имаше: изгледа, поривите на вятъра, широката панорама от тъмнозелени острови, бавните кораби и безкрайното море.

— Промених решението си — каза Частър. — Никога повече няма да напусна това място. Ще остана тук до края на живота си.

— Някой ден отново ще размислиш.

— Не, сигурен съм. Отсега и завинаги.

— Какво се случи, докато беше там, Час?

Но той така и не ми отговори, нито тогава, нито по-късно. Стоеше там на грубите камъни на върха, взираше се надолу към островите и над нас бе надвиснало нещо необятно и неизказано. Накрая се върнахме обратно в къщата.

Поведението на Частър все още ме караше да изпитвам нервност: очаквах всеки момент тъмната му страна да избухне. Винаги се страхувах, когато ставаше такъв. В известен смисъл бе далеч по-тревожно, когато беше благоразположен, когато изглеждаше достъпен, защото знаех колко внезапно може да се промени това. Ето такъв беше при завръщането си в семейството: изглеждаше разумен, чувствителен към нуждите на околните. Не успявах да се отпусна. И тъй като не желаеше да сподели нищо за месеците си отсъствие, все така изпитвах неясното усещане за несправедливост от необходимостта да излъжа заради него. Със сигурност ми дължеше поне някакво обяснение?

Нямаше да получа това обяснение в продължение на дълги години, и то само индиректно, а не от самия Частър.

Промяната в темперамента му след неговото завръщане явно беше постоянна и въпреки първоначалната ми нервност постепенно започнах да свиквам с тази мисъл. Ако тъмната му страна все така се спотайваше дълбоко в него, то тя си остана там за остатъка от живота му. По някакъв начин причината беше онова, което се бе случило, докато го нямаше. Беше напълно променен, и за добро.

Имаше и друга промяна, която стана очевидна доста по-късно. Тъй като по това време вече живеех за постоянно надалеч от фамилната къща, го виждах рядко и почти не си дадох сметка за нея.

Частър стана вглъбен, замислен. Четеше постоянно. Предприемаше продължителни самотни разходки из имението и отвъд него, из скалите, в града. В даден момент започна да пише. Не знаех, но от Сутър научих, че почти никога не говорел за това вкъщи. Тя твърдеше, че винаги бил в стаята си на последния етаж на сградата, тихо присъствие, участник в разнообразните семейни събития, но след това — неизменно изчезвал, за да остане сам, нагоре по стълбите към кабинета, откъдето не се чувал никакъв шум.

Завърши първия си роман и го изпрати в търсене на издател. Известно време след това, около година или там някъде, го публикуваха. Частър ми подари една бройка с посвещение и автограф на титулната страница, но признавам, че не я прочетох.

След първия се появи втори роман, а после трети, още романи. Това беше новият му живот.

Аз също водех нов живот: бях се оженил за Хисар и съвсем скоро имахме деца, съпроводени с всички познати грижи. Сутър също се омъжи и се премести да живее на остров Лилен-Кей. И тя имаше деца. В края на краищата родителите ни починаха и ние тримата наследихме къщата и имота. Частър беше единственият от нас, който остана да живее там, сам в огромната къща с намален брой прислуга.

За пръв път си дадох сметка, че се превръща в известен писател, когато се натъкнах на нещо за него в сутрешния вестник. Съобщаваше се единствено, че по-късно през годината ще се появи негов роман. Това ми се стори леко стряскащо, че самата перспектива за излизането на негов роман може да се счита за новина. Вярно, че беше написал четири-пет книги и от време на време дори виждах техни рецензии, но статията си оставаше информация за нещо непубликувано. Изрязах я от вестника и я изпратих вкъщи, защото не бях сигурен дали иначе ще я види. Така й не спомена, че я е получил, но по онова време почти не общувахме.

Друг признак за промяната в репутацията му се появи, когато Хисар започна да ми разказва за някои слухове, които научаваше из града. Самият аз не бях чувал нищо — допусках, че хората не споделяха с мен какво мислят, защото подозираха, че на свой ред ще го споделя с брат си. Хисар обаче беше различна: общуваше с много хора, имаше всякакви приятели, често ходеше на гости с децата, участваше в театрални групи, исторически дружества, екскурзионен клуб, веднъж седмично работеше в благотворителен магазин и така нататък.

Мълвата твърдеше, че Частър, който така и не се ожени, постоянно бил търсен от жени — от страстни, ревностни почитателки на творчеството му.

Някои от тях пристигали срамежливо, едва ли не потайно. Слизали тихомълком на острова, намирали къде да живеят или отседнат, а после бродели из града и околностите му, очевидно с желанието да го срещнат случайно. Според Хисар тези жени лесно се разпознавали, тъй като на практика били единствените хора, които говорели за него. Разпитвали за брат ми из магазините, не оставяли на мира библиотекаря ни с въпроси за романите му или просто седели в центъра на града, зачетени в някоя от книгите му, като я държали така, че да се вижда корицата. Понякога този метод успявал — Хисар ми каза, че на няколко пъти забелязвали Частър да се разхожда из града или до пристанището в компанията с една или друга от тези жени.

Някои били по-дръзки. Отивали право пред къщата и питали за него на вратата — доколкото разбирах, повечето пъти не се съгласявал да се срещне с тях, но понякога го правел. Случващото се след това не беше ничия друга работа освен на Частър, но се предполагаше, че притежава нормален полов апетит, а много от тези жени, както се говорело, били млади и хубави.

Всичко това може би щеше да си остане само клюки, ако не беше знаменателното посещение на една от тези жени.

С Хисар научихме за събитието едва по-късно, когато жената отдавна си бе заминала от Пикей. Идването й в града бе предизвикало нещо като раздвижване, хората я познали лесно: била известният социален реформатор и писател Каурер.

Пристигнала неочаквано с първия ферибот за деня и слязла в здрачината на утрото заедно с останалите пътници. Явно никой от екипа й не я придружавал. Забавила се заедно с другите и минала през всички митнически формалности като тях, макар по това време вече да я били забелязали и разпознали. Служителите обработили бързо транзитните й документи, докато останалите пътници се държали на почтително разстояние.

Напускайки пристанището, Каурер отишла право при стоянката за таксита и се качила в първата свободна кола. Не се обърнала към никого, не реагирала на развълнуваните аплодисменти, с които я посрещнали. Докато колата се отдалечавала и поемала нагоре към хълма във вътрешността на острова, хората заставали отстрани на пътя, за да я поздравят.

Отишла в къщата на брат ми и останала там за определен период, но така и не успях да разбера за колко дълго. Може да е било за остатъка от деня, може да е отседнала за една-две вечери, дори за повече. Неуморните езици не можеха да постигнат съгласие, като единственото, което има значение, е, че е била там.

Напуснала по тъмно и се качила на борда на редовния нощен ферибот за Панерон.

Две седмици по-късно Частър дойде у дома. По една случайност Хисар беше излязла с децата малко преди той да пристигне. Това ме накара да заподозра, че Частър бе изчакал пред къщата, докато излязат. Двамата се поздравихме така, сякаш се бяхме виждали съвсем наскоро, и той почти незабавно премина към онова, за което беше дошъл да моли.

— Уол, нуждая се от помощта ти — каза Частър. — Намирам се в ужасно състояние. Не мога да спя, не мога да работя, не мога да сложа нищо в уста, не мога да се успокоя. Трябва да сторя нещо.

— Болен ли си?

— Мисля, че съм влюбен. — Изглеждаше толкова засрамен, колкото само един брат може да е пред друг. — Името й е Есла. Обсебен съм от нея. Мисля за нея непрестанно, представям си лицето й, струва ми се, че чувам гласа й. Толкова е красива! Толкова интелигентна, има такъв дар слово! Така чувствителна и изпълнена с разбиране! Но не мога да се свържа с нея. Напусна ме и не зная нито къде е, нито как бих могъл да я открия отново. Мисля, че полудявам.

— Каурер ли имаш предвид?

— Есла, да. Наричам я Есла.

Дотогава не си бях давал сметка, че някога Каурер може да е имала и малко име.

Веднъж започнеше ли, нямаше начин да спреш Частър. Говореше безкрайно, натрапливо, не ти даваше възможност дори да го прекъснеш. Всеки въпрос, който успявах да вмъкна, отключваше още и още излияния за любовта му към тази жена и безсилието в него, което беше оставила след себе си.

— Трябва да отидеш при нея — казах, когато настъпи кратко мълчание. — Сигурно си чувал къде живее, от кой остров е. Понякога нарича себе си Каурер от Роутерсей. Още ли живее на него?

— Така смятам.

— В такъв случай работата опира до това просто да откриеш с какво се стига до там.

Той изглеждаше неуверен.

— Не мога да го направя. Знаеш, че не мога да напусна Пикей.

— Защо не?

— Прочете ли поне някой от моите романи, които ти давах. — Отвърнах с нещо, което се надявах да мине за двусмислен поглед, защото въпреки че ми беше изпращал промоционална бройка с автограф на всяка новоизлизаща негова книга, все още не бях прочел нито една. Той продължи: — Създадох нещо като… е, аз го наричам митос. Във всички мои романи е. Пиша за Пикей, описвам го реалистично, какъвто е. Понякога само какъвто е бил, защото действието в две от книгите разказва за миналото. Но освен че е реалистичен, създаденият от мен Пикей има и митология. Наричам Пикей „остров на пътеките“, място, което задържа своите обитатели по силата на заклинание. Никой не може да напусне и никой не иска да го стори. Твърди се, че всички родени тук са попаднали във вечен капан. Островът е покрит с психологични дири, пътеките на предшественици, призраци и предишни прераждания.

— Това не е вярно.

— Разбира се, че не е вярно. Това е митос. Аз го измислих. Използвам го като метафора, като символичен език. Пиша романи, фикция! Не можеш да разбереш, нали?

— Не съвсем.

— Ами от практическа гледна точка означава, че не мога да напусна Пикей, никога. Не сега. Всичките ми книги ще станат невалидни. И ако читателите научат — е, за повечето от тях е без значение, но има значение, и то какво, за Есла. Най-малко тя от всички останали не бива да научава истината. Не мога да я последвам.

Следобедът отмина. Оставих Частър да говори за своите натрапливи нужди отчасти защото наистина ми се искаше да му помогна, но и защото бях като хипнотизиран да видя собствения си брат, към когото изпитвах толкова смесени чувства, да се държи по напълно нов и безпрецедентен начин. Едва се удържаше на едно място. Непрестанно се надигаше енергично от стола, а после кръстосваше и крачеше из всекидневната ми, Ръкомахаше, кривеше лице, говореше с театрален патос.

Накрая казах:

— Какво искаш, Час? Спомена, че се нуждаеш от помощта ми.

— Ще отидеш ли да потърсиш Есла Каурер заради мен? Ти си единственият човек, на когото имам доверие. Ще ти дам всяка подробност, която ми е известна за нея. Островът, хората, с които работи, някои дати на лекции, които каза, че ще води. Пътува много, но обикновено появите й са уговорени предварително. Искам единствено да я намериш, да й кажеш колко много я обичам, а после да я помолиш, да я умоляваш, да използващ всичко, за което се сетиш, за да я накараш да се върне и отново да се срещне с мен. Ако няма възможност, поне я накарай да се свърже с мен. Кажи й, че е спешно, въпрос на живот и смърт, каквото и да е, каквото ти хрумне. Отчаян съм. Не мога да продължавам така. Трябва да бъда с нея!

А междувременно аз си мислех: имам жена и деца, дом, който трябва да опазвам и поддържам, имам работа със сериозни отговорности. Наистина ли си мисли, че просто ще изоставя всичко и ще се втурна за зелен хайвер нанякъде заради него?

Веднъж преди това вече се бях излагал на опасност заради брат си, бях излъгал заради него, опитах да го спася по причини, които почти не разбирах, и защо беше всичко това? Неохотни благодарности по-късно и продължително мълчание.

Все пак помислих малко, докато той стоеше огрян от слънчевите лъчи, изливащи се през големите прозорци, но в този момент чух гласовете на Хисар и децата, които влизаха през страничния вход, и изведнъж се зарадвах, че се връщам към нормалния си живот.

Накрая казах:

— Добре, ще го направя.

Той ме погледна, приятно изненадан, дори с изумление.

— Наистина ни?

— Но при едно условие. Ще потърся тази жена само ако ми кажеш защо ме накара да излъжа полициерите заради теб. В какво се беше забъркал тогава?

— Какво общо има онова с този момент?

— За мен — почти всичко. Кажи ми какво се случи в театъра. Загина ли някой? Ти ли беше отговорен?

— Беше много отдавна. Бях млад. Вече няма значение.

— Все още има за мен.

— Защо искаш да знаеш?

— Защо ме накара да излъжа полициерите? И Каурер ли трябва да излъжа заради теб?

— Не… всичко, което ти казах за Есла, е истина.

— Тогава ми кажи истината за другия въпрос.

— Не. Не мога.

— Тогава не мога да замина, за да търся тази жена.

Предполагам, очаквах някогашният стар Частър да избухне отново, да ме заплаши, да се опита да ме подмами с ласкателства, да използва някакъв начин, за да ме изнуди или манипулира, но в онзи ден осъзнах, че най-накрая и завинаги беше заровил прежния унищожителен демон в себе си.

Седеше в стола срещу мен и някак изведнъж се отпусна. Заплака за кратко. Избърса очи, изправи се, отдалечи се от стола и се облегна на прозореца, взирайки се към улицата. Не реагира, когато Хисар влезе замалко в стаята — тя излезе, щом си даде сметка, че между двама ни се случваше нещо мъчително.

— Съжалявам, че те обезпокоих, Уол — каза внезапно той и се насочи към вратата. Не ме погледна. Аз станах. — Повече няма да те моля. Ще я намеря по друг начин.

— Час, онова другото в театъра все още стои помежду ни.

— Забрави за него.

— Не мога.

— А аз не мога да разбера защо всички продължават да се интересуват толкова много от случая.

— Всички?

— Есла също не спираше да пита.

Още тогава трябваше да се сетя какво е правила тази жена в къщата на брат ми, но тъй като в момента изобщо не помислих, не казах нищо повече.

Частър си тръгна, и ако не друго, се почувствах още по-зле заради него в сравнение с преди.

Последвалите години, в по-широк план, бяха стабилен период за нас. Предполагах, че Частър чезне по изгубената си любов и трябваше в крайна сметка да я е преодолял. Хисар твърдеше, че неговите литературни последователки все така пристигат в града и си мисля, че е успявал да открие известна утеха от скръбта си с някои от тях. Не го твърдя със сигурност, нито ме е грижа.

Все така пишеше, защото продължаваха да се появяват негови книги. Децата ни постепенно израстваха, страдахме и се радвахме от разнообразните кризи и победи, случващи се във всяко едно нормално семейство. С Хисар на няколко пъти си взимахме продължителни почивки извън острова. Работата ми продължаваше. Всичко изглеждаше наред.

Реших, че е крайно време да се запозная с романите на Частър, така че ги изчетох един по един, бавно и внимателно, в реда, в който ги бе написал.

Не бяха от типа литература, която обикновено предпочитам да чета, трябва да призная. Обичам силната сюжетна линия, галерията от интересни и преуспяващи герои, колоритния и вълнуващ фон на събитията. Обичам приключения, интриги, храбри дела. Струваше ми се, че в романите на Час се разказва за неудачници и провали: в историите му никой не успяваше да постигне каквото и да е, постоянно се даваше израз на съмнения, езикът беше пестелив или ироничен, всички предприемаха объркващи действия, водещи наникъде. Колкото до фона на събитията — изглежда, действието във всички книги се развиваше на Пикей и в града, където живеех, но открих, че трудно различавам познатите ми места. В една от книгите дори се споменаваше улицата на къщата ми, но почти без изключение подробностите нямаха нищо общо с реалността.

Един от романите за кратко привлече интереса ми, защото описваше насилствена смърт в театър. Вниманието ми се изостри, но съвсем скоро стана ясно, че и този роман беше горе-долу като останалите. Ако съдържаше някакви улики към случилото се с Частър в миналото, трябва да съм ги пропуснал напълно.

Радвах се, че съм приключил с четенето на книгите му, но чувствах и че сега съвестта ми е малко по-чиста. Поне знаех какво е написал, въпреки че само след ден-два едва успявах да си припомня конкретни детайли.

Почти бях забравил за Каурер и унищожителното й влияние върху Частър, когато неочаквано тя отново нахлу в живота ни.

Поводът беше екзекуцията на умствено изостанал, непълноценен младеж заради убийството, което се предполагаше, че е извършил. Беше се случило няколко години по-рано.

Не бях обърнал някакво специално внимание на събитията, макар че си спомнях скандала, съпроводил екзекуцията му. Смъртното наказание е необичайно за Архипелага, но съществуват няколко острова, където все още се прилага. Темата винаги предизвиква разгорещени спорове. Лично аз винаги съм бил против идеята държавата да извършва убийства и когато до мен достигнат новини, че е изпълнено поредното обесване или гилотиниране, усещам призляващо чувство в стомаха, иска ми се да не се е случвало, но се старая да се утеша с мисълта, че процедурите са спазени и всички обжалвания са били разгледани много внимателно.

В това отношение гилотинирането на Сингтън не се различаваше от останалите случаи. От новинарските репортажи знаех, че доказателствата срещу него не бяха оставили съмнение за вината му, че е направил пълни самопризнания, че не е показал разкаяние, както и че на неговата островна група законът и последствията бяха ясни. Други подробности обаче не ми бяха известни.

Каурер, знаменит либерален реформатор и борбен писател, поради някаква причина се бе нагърбила с повторното отваряне на случая и разследване, чиято цел беше да разкрие дали Сингтън не е станал жертва на съдебна грешка. Заключението й, неизненадващо, беше, че е така.

Видях, че из пресата разискват книгата й по въпроса, и почувствах интерес и задоволство, че това може да убеди повече хора в правотата на собствената ми гледна точка. Само че поради краткото, но негативно влияние върху живота на брат ми, вече не можех да се отнасям към нищо от или за нея с пълна непредубеденост.

Един ден, не много след като книгата й беше публикувана, Частър се появи в дома ми. Беше изминала повече от година от последната ни среща, но в онзи период разделите ни от по няколко месеца не бяха нещо необичайно. Не остана дълго.

— Видя ли това? — каза високо той, като вдигна една книга с дебели, бледи корици. — Защо е постъпила така с мен?

Подхвърли ми книгата и докато се опитвах да я уловя — неуспешно, — вече излизаше.

Вдигнах книгата от пода и видях коя е.

— Не разбирам — казах.

— Прочети я и ще разбереш. Не мога да повярвам, че се поддадох на тази жена. Трябваше да се досетя какво е намислила, когато дойде в дома ми тогава. Всички тези въпроси за работата ми в театъра. Дали съм видял нещо от случилото се? Знаел ли съм нещо? Мислех я за различна от останалите, но бях заслепен. Оставих я да ме изиграе.

— Нека първо я прочета — отвърнах, долавяйки, че книгата съдържа информация за брат ми. — Нанася ли ти по някакъв начин вреда?

— Прочети я и после я изхвърли. Не искам да я виждам повече.

След като изхвърча навън, незабавно седнах и изчетох книгата отначало докрай. Не беше особено дълга и бе написана в стегнат, приятен стил, който намерих за разбираем и необичайно завладяващ.

Каурер разказваше историята на убийството, което в крайна сметка бе довело до екзекуцията на Керит Сингтън. Навлизаше в дълбоки подробности около миналото на жертвата, театрален изпълнител на име Комис, а така също и за театъра, където бе настъпила смъртта на Комис.

Умението й в реконструирането на събитията беше забележително. Проследяваше внимателно полициерското разследване и правеше отпратки към първоначални изказвания и интервюта винаги когато имаше такава възможност. След това се насочваше към историята на Керит Сингтън, как се бе оказал замесен, как го уличаваше определено количество косвени доказателства. В най-дългата глава на книгата Каурер се впускаше в описание на детството и психологическия профил на Сингтън, в какъв ограничен и социално хаотичен свят бе израснал той. Прилагаше няколко примера за други, не толкова сериозни, престъпления, в които се бе замесвал, как отначало ги е държал в тайна, а после се е хвалил с тях, за да впечатли приятелите си. При по-подробния й анализ на предполагаемото му самопризнание, в читателя нямаше как да остане и капка съмнение, че Сингтън е бил осъден несправедливо. Във всеки случай убеди поне мен, че един невинен човек бе умрял заради убийство, което не беше извършил.

До този момент нищо в книгата нямаше отношение към брат ми, или поне така изглеждаше. В последната глава обаче Каурер правеше опит да отговори на въпроса: ако Сингтън не е убиецът на Комис, тогава кой?

В книгата се правеше разбор на живота и миналото на други хора, които по това време се бяха намирали в близост до местопрестъплението. Например на управителя на театъра, директорите на компанията, която притежаваше театъра, неколцина артисти, техническия и сценичния персонал, някои сезонни общи работници, жители на града, посетители, хора от публиката от вечерта на убийството.

И — „млад мъж, нает на непълен работен ден като главен сценичен помощник“. Не се споменаваше име. По-късно младият мъж отново се появяваше в историята. Малко преди смъртта беше „въвлечен в бурно улично сбиване с убития, но според очевидци изглеждало като неразбирателство и двамата мъже се разделили приятелски“. И отново: „младежът кандидатствал за работното място с фалшиво име, факт, който заинтересува силно разследващите длъжностни лица. Нещо повече, той напуска острова при мистериозни обстоятелства и по онова време никой не знае със сигурност защо. Тези два факта го превръщат в заподозрян номер едно, поне към онзи момент.“

А после следният параграф: „По-късно полициерските власти установяват истинската самоличност на младежа. Въпреки че по това време не е добре познат, впоследствие се превръща в световноизвестен романист, човек с безупречен морал и почтеност, който има правото да остане анонимен. А след като истинската му самоличност става ясна, следователите посещават родния му остров, където установяват по неоспорим начин неговото алиби.“

Никъде другаде не се споменаваше за този млад мъж, пряко или загатнато. Естествено, разбрах, че това беше Частър: историята за бурното сбиване на улицата определено ми звучеше като нещо напълно вероятно. На тази възраст Час винаги бе готов да свие юмруци и да заеме агресивна поза и като юноша на остров Пикей няколко пъти се замесваше в спорове и го бяха пребивали.

Каурер завършваше книгата си с думите, че макар за нея да е невъзможно да идентифицира истинския убиец на Комис, най-важното си остава истина: Керит Сингтън е бил обвинен, осъден и екзекутиран неправилно.

Отначало не бях сигурен как да реагирам на тази книга. Името на Частър не се споменаваше. Нищо в нея не го уличаваше и описанието му беше толкова смътно, че „истинската самоличност“ можеше да се отнася до няколко души — Частър съвсем не беше единственият световноизвестен писател на романи на неговата, или моята, приблизителна възраст.

Когато хвърли книгата на Каурер към мен обаче, очевидно беше разстроен, което ме караше да се питам дали нямаше нещо повече за казване или научаване, отколкото ми бе дадено да зная. Може би беше разтревожен, че Каурер е разкрила достатъчно подробности, които други ще последват. Със сигурност би имало заинтересовани от това да разкрият самоличността на мистериозния млад мъж?

Допусках, че гневът му към нея повече или по-малко бе подобен на моя: едва сега бе осъзнал, че е отишла право в дома му, не за да го съблазни или по някакъв друг начин да намери място в живота му, а просто за да му зададе няколко въпроса, свързани с проучванията й около книгата за смъртта на Комис.

Фактът, че се бе влюбил в нея до полуда, вероятно й бе помогнал още тогава, а след това просто бе забравила за него.

По изградения през годините си навик, реших да не казвам нищо на Час, нито да му задавам някакви въпроси за книгата. Все още изпитвах гняв към Каурер от негово име.

Няколко седмици по-късно с изумление получих картичка от Частър, в която канеше Хисар и мен на по питие една вечер. Беше наистина безпрецедентно. Не бях стъпвал в околностите на старата къща от няколко години, така че най-малкото изпитвах любопитство отново да я видя.

Когато денят настъпи, Частър ни посрещна изключително приятелски и с очевидна радост, представи ни на другите приятели, които беше поканил, и ни накара да се почувстваме добре дошли с щедри количества напитки и особено изискано пиршество.

Нямаше как да не забележа, че на една от етажерките на видно място, с корицата навън, стоеше копие от книгата на Каурер. После забелязах и друго нейно копие, не толкова забележимо на показ, в спретната купчинка книги на една масичка в ъгъла.

Веднага щом успях, отведох Частър настрана и му зададох директния въпрос какво се е случило, та е променил мнението си за нея.

Той отговори простичко:

— Обичам я, Уол.

— Все още? След всичко това?

— Повече от всякога. От деня, в който я срещнах, не се е променило нищо. Мисля за Есла непрекъснато. Надявам се и планирам да се видим. Представям си, че всяко пристигащо писмо, всеки имейл, всяко телефонно обаждане ще бъдат от нея. Тя е вдъхновение за мен, жената, на която най-много се възхищавам и която обичам. Никога няма да срещна друга като нея. Живея заради нея, пиша всяка дума заради нея.

— Но беше толкова ядосан от книгата й.

— Прибързах. Помислих си, че ме е предала, но по-късно осъзнах, че е вярно точно обратното. Тя ме защити, Уол.

— И това означава, че… имаш планове пак да се срещнете?

— Знам единствено, че някой ден тя ще се върне, за да ме види.

Трагичното е, че беше прав.

Само три седмици след вечерното ни събиране в дома му Частър се разболя от пневмония. Бори се за живота си и болницата направи всичко възможно, за да го спаси, но няколко дни по-късно почина в ужасни мъки.

Разбира се, имаше погребение и съгласно личните му инструкции, прошепнати ми от болничното му легло и по-късно открити в кабинета му в запечатан пощенски плик, адресиран до мен, Каурер трябваше да бъде поканена да присъства.

По това време тя прехвърляше шейсетте, но си оставаше една от най-красивите жени, които някога съм виждал. Почти не разговаря с останалите присъстващи и неизменно стоеше сама. Не можех да спра да я гледам. Най-после започвах да разбирам много от онова, което дотогава не ми беше ясно.

След погребалната церемония се върнахме у дома за по питие. После гостите си тръгнаха един по един, а с Хисар се сбогувахме официално с тях на главния вход, за да изкажем благодарността си.

Когато дойде ред на Каурер, изпитах странна, силна необходимост да я задържа в ръце, да я прегърна, да я притежавам по някакъв начин, макар и за малко. Не желаех да отделя очи от нея, да й позволя да си тръгне. Най-после ставах свидетел на харизматичния ефект, който толкова хора отбелязваха — през годините и в напълно различни ситуации.

Каурер ни благодари учтиво за гостоприемството, а аз протегнах ръка към нея. Тя не отвърна.

— Той сподели много неща за теб, Уолтър — каза тя. — Радвам се най-после да се запознаем.

В гласа й безпогрешно се долавяше гърленият изговор от Островите на спокойствието, онази живописна, но изолирана група далеч на юг.

Казах, като се борех да открия адекватните думи:

— Частър би се радвал да знае, че сте присъствали днес.

— Със сигурност е знаел, че ще дойда. Това е денят, когато трябва да ви кажа, че с Частър в продължение на дълги години бяхме влюбени, въпреки че се срещнахме само веднъж, много отдавна. Той е единственият човек, на когото съм позволявала да се обръща към мен с малкото ми име.

— Винаги ви наричаше Есла.

— Така е, но никой повече няма да го направи.

Едва тогава забелязах, че на дясната й ръка, към която бях направил опит да протегна своята, имаше червеникавокафяво петно през пръстите и дланта, както и че я държи леко отдалечена от тялото си. Хисар също го бе видяла.

— Порязахте ли се, госпожо Каурер? — попита я тя. — Позволете ми да погледна. Разполагаме с професионална медицинска сестра, може да почисти и превърже мястото.

— Не, това не е порязване, но ви благодаря. — Тя скри ръката зад гърба си. — Ударих се, няма нищо.

После се обърна и тръгна по алеята към колата, с която беше пристигнала. Колата бавно пое към града.

Уолтър Каместън умира тринайсет месеца след брат си. Оставя жена си, петдесет и две годишната Хисар, и двама големи синове. На погребението в местния крематориум присъстват само семейството и близки приятели.

Гробът на Частър Каместън може да бъде посетен в черковното гробище близо до крематориума, където има и възпоменателна плоча в памет на брат му.

Роутерсей (1)

Декларирай / Пей

Малък остров в южното Средпътно море, Роутерсей е защитен от преобладаващите ветрове благодарение на планините в извивката на Катаарския полуостров, разположен източно от него. Този район от Архипелага на сънищата е известен като Залива на спокойствието, защото, макар и попадащ в умерената зона на южното полукълбо, заслонът на сушата е създал широк, спокоен залив, където бурите са рядкост и климатичните крайности на практика са непознати. Лятото е топло и приятно, с кратки нощи, а меката зима съответно е с кратки дни и мразовити нощи. Пролетта и есента са периоди на живописна природна промяна.

В региона на Спокойствието има приблизително пет хиляди острова с разнообразни размери. Всички те са плодородни и обитаеми, правителствата са стабилни, с широка гама производство, а търговията помежду им е била хармонична откакто има исторически сведения за нея. Всички форми на изкуството се практикуват на високо ниво. Народите от Спокойствието са известни с това, че когато се приема Спогодбата за неутралност, те не я ратифицират за повече от сто години, тъй като не са притиснати от спешната необходимост за мир, изпитвана навсякъде другаде из Архипелага.

Въпреки че не е най-големият остров от региона на Спокойствието, Роутерсей е един от най-добре развитите. Името му на патоа означава Декларирай. Намира се в най-хладната част на Залива, далеч на юг. Двете основно развиващи се дейности на острова са овцевъдството и миньорството. Високите, но плодородни върхове на Роутерсей предоставят идеална паша за жилавата порода животни, която процъфтява там. Вълната, която произвеждат тези овце, е топла, мека и издръжлива и има сериозен дял в износа на острова. В южните долини на Роутерсей се добиват въглища. Там използваното езиково наречие е отделно (миньорите наричат острова Пей), а на изток има големи залежи от желязна руда, която жителите добиват от векове.

Роутерсей е университетски град, привличащ студенти от всички южни покрайнини на Залива на спокойствието. Привидно насочен към практически специалности като животновъдство и минно дело, Роутерсейският университет предлага много други интересни предмети, свързани с фолклорната литература и музика, с акцент върху изпълнителските умения. Местните изпълнители редовно пътуват на турнета из всички части на Архипелага и са много харесвани.

Социалният реформатор Каурер е може би една от най-изтъкнатите възпитанички на университета. Родена под името Есла Уан Каурер, тя израства в малка фермерска къща в централната долина на Роутерсей и получава образованието си в местното селско училище. На седемнайсетгодишна възраст печели стипендия за обучение в университета.

Къщата е отворена за посетители, но е необходима предварителна уговорка, защото е частично обитаема. В достъпните за туристи помещения са изложени много от играчките и писмата от детството на Каурер. Непосредствено до главната сграда има малка, но отлично заредена книжарница.

По време на следването си Каурер основава университетското литературно списание Свободен! и редактира първите единайсет броя. Свободен! се занимава с несправедливостите на феодалните закони, които все още съществуват на повечето острови и необходимостта от всеобщо избирателно право и човешки свободи. Също така публикува огромно количество студентска поезия, рецензии, разкази и рисунки. Най-забележителният материал, който осигурява безсмъртието на списанието е дълга статия, написана от самата Каурер и публикувана в Деветия брой на Свободен!.

Става дума за рецензия на Разквартируван, третия роман на Частър Каместън. Все още не е изяснено докрай как книгата стига до Роутерсей и попада в ръцете на Каурер, защото ранните романи на Каместън са недостъпни извън родния му остров но тя все пак се добира до нея и пише статията.

Под името „Есла У. Каурер“ — тя изоставя употребата на първите си две имена едва след като напуска университета, — редакторката на списанието пише ревю, което сега е известно като първата пространна критика на творчеството на Каместън. От текста може да се заключи, че Каурер е чела и по-ранните му романи, но това е нейната първа възможност да ги обсъди в пресата. Рецензията на Разквартируван е публикувана на осем гъсто отпечатани страници и е изпълнена с изобилни похвали за романа, но и е забележителна с многото предположения и остри инсинуации за предполагаемите мотиви на Каместън, неговите склонности и психология. Повече от година по-късно тези незрели, неоснователни, но остроумни и често цитирани преценки са повод авторът, който е засегнат, но и заинтригуван, да й напише писмо. По това време Каурер е завършила и вече не пребивава в университета.

Писмото, озаглавено до „Уважаемия редактор“, никога не е отпечатано в Свободен!, но днес оригиналът е изложен във фоайето на Мемориалния театър „Каурер“. Самото ревю често се препечатва в различни антологии, но негово факсимиле от броя на Свободен! е изложено и до писмото на Каместън в театъра.

Забележителното в тази рецензия е точността, с която Каурер определя, разкрива и хвали уникалните качества на творчеството на Каместън, което не получава световно признание в продължение на още няколко години. По това време есето на Каурер има пренебрежим ефект: в края на краищата в него става дума за почти непозната книга от неизвестен автор, рецензирана от студент в малък университет.

След завършването си Каурер напуска Роутерсей. Първата и работа е на общински заместник-консултант на съседната островна група Олдъс. Там тя застъпва каузата на бедната имигрантска класа на тежко индустриализираната островна верига и пише първата от трите си пиеси Осъдена жена.

Осъдена жена е неприкрита атака срещу феодализма и незачитането на човешките права и в продължение на няколко години излага живота й на опасност от репресии. Пиесата засяга интересите на много барони и местни владетели. Силният, леещ се, поетичен език е безпрецедентен и въпреки че пиесата е поставена за пръв път в малък театър в икономически западналата част на град Олдъс, само след година вече се играе на сцената на „Льо Театр Мервейо“ в Джетра, Фаяндландия. След дълги представления в Джетра, тя е поставена в много други театри на Архипелага, където и до днес редовно бива възраждана за нови постановки.

Когато островитяните из всички части на Архипелага започват да настояват за реформи в управлението, Осъдена жена обикновено се посочва като вдъхновението, разпалило стремежа за свобода. Реплики от пиесата са възприети като политически лозунги, печатат се плакати с образите на главните персонажи.

Скоро Каурер печели известност като силен и въздействащ оратор. Роутерсей си остава нейна база и тя се връща там винаги когато има възможност, но и непрекъснато участва в различни митинги из архипелага, където привлича все по-вярна публика. През този период се появява и втората й пиеса: Есента на признанието.

Противно на всички очаквания, Есента е забавна комедия с музикални интерлюдии, въпреки че много критици не закъсняват да посочат определен парадокс. Под повърхността на остроумния диалог и сцените с всекидневни прелюбодеяния и сексуални недоразумения, трябва да има някаква безутешна трагедия, която авторът не адресира пряко. Невъзможно е да се разбере какво точно е имала предвид авторката, но то се загатва в целия текст, а някои монолози имат сериозна нотка, която не е в съзвучие с останалите части. Пиесата е възхитително забавна и се играе при препълнени зали, но загадката в сърцевината й понякога обърква зрителите.

Самата Каурер рядко обсъжда творчеството си, но по време на една своя реч, в отговор на въпрос от публиката, между другото споменава, че ако четирите действия на Есента бъдат изиграни в обратен ред, някои сцени бъдат премахнати, музиката — пропусната, а всички персонажи — изпълнени от актьори от противоположния пол, ще бъде разкрито истинското значение на пиесата.

Скоро след това тя наистина е поставена в тази форма, при което всички стават свидетели на трансформацията й. В днешно време рядко я играят в „оригиналната“ й версия, макар че Мемориалният театър „Каурер“ я поставя на работната си сцена на всеки няколко години.

Третата й пиеса се появява приблизително по едно и също време с реинтерпретацията на Есента. Наречена Реконструкцията, тя също е трагедия: мащабна творба с продължителност от около три и половина часа без почивка. Представена е под формата на поредица от прочувствени монолози, описващи живота на определени острови. Всеки монолог е реконструиран от следващата част, която прави току-що изказаното още по-комплексно, но и далеч по-разбираемо. По общо мнение от сцената никога не е звучал по-елегантен и по-въздействащ език. Да слушаш прозата на автора е изживяване, което неизменно разплаква публиката.

Скоро след премиерата на Реконструкцията Каурер неочаквано изчезва. Няма повече обществени изяви и живее сред сигурността на дома си на Роутерсей. Тръгват обичайните слухове: мъртва е, укрива се, била е отвлечена — но слуховете губят силата си, ако са основани само на предположения. Истината, изглежда, е, че тя търси уединение, защото навлиза в продължителен период на непрестанно литературно творчество.

Пише поредица от книги, като всяка е паметна кампания за някоя либерална кауза. Първата е полемично произведение за ужасите на смъртното наказание и многото примери за съдебни грешки. Следващата разглежда един от тези случаи: екзекуцията на Керит Сингтън за убийство, което няма никаква вероятност да е извършил. Дълго след публикацията на книгата и, Сингтън е помилван посмъртно. На ред са две книги, посветени на правата на личността — Каурер провежда неспирна кампания, за да накара всеки остров да приеме харта за човешките права. Появява се книга с интервюта с дезертьори от войната на юг. Пише няколко книги по въпросите на феодализма и макар системата да се запазва в повечето части на Архипелага на сънищата, на много острови са направени редица реформи. Публикацията на книгата й Едно за теб, три за мен е основен подтик за икономическата реформа, освободила милиони хора от хватката на бедността. Една от най-знаменитите й кампании е насочена към социалната реабилитация на жените жертви на войната, много от които са били принудени да проституират. Няма друг човек, който да е предизвикал толкова ефикасна и широка социална либерализация и реформи.

Освен книги Каурер пише множество статии и есета, често в отговор на покани от една или друга организация — става пословична с начина, по който понякога намира гледна точка или позиция, противоположна на възгледите на хората, поръчали конкретния материал. В есетата, написани през този период от живота й, могат да се намерят най-много отговори на въпросите около Каурер, защото след като се оттегля в уединение на Роутерсей, престава да дава интервюта.

Първото Специално училище на Каурер отваря врати на Роутерсей, когато тя е на около четиридесет и пет години. Заведението си остава основен център за висше образование в областта на обществените науки. Следва откриването на още училища „Каурер“ и сега такива има на много острови.

Понякога тя се съгласява да присъства на церемонията по откриването на някои от тези училища, но никога не изнася Речи и винаги има незначителна роля в празненствата: например прерязва лентата или полага символично крайъгълния камък, а после мълчаливо се оттегля настрана. Именно подобни събития пораждат предположения, че Каурер използва като дубльор жена, която прилича на нея. Тъй като самата тя, а по-късно и Фондацията „Каурер“, не го отричат, а кратките й появи продължават, предположенията вероятно са верни, а използването на двойник не се възприема като нещо вредно и измама.

Самата Каурер е идентифицирана със сигурност на публично място само още веднъж в живота си, когато заминава без придружител от Роутерсей, за да присъства на погребението на писателя Частър Каместън. Забелязват я да се качва на борда на ферибот от пристанището на Роутерсей — на следващото междинно пристанище на ферибота се качват и неколцина журналисти. На всяка спирка се качват още и още журналисти. Тя е запазила частна каюта, така че я виждат само когато посещава трапезарията. По-късно й се налага да се прехвърли на друг кораб на остров Иа, където не разполагат с частни каюти. Каурер прекарва пътуването на палубата или в общите помещения, отвръщайки поглед, докато фотоапаратите й правят снимка след снимка. Едва после, след отправена молба до капитана, тя има възможност да се скрие от погледите в отделението на екипажа, където остава до края на пътуването.

Пътешествието по обратния път е още по-голямо изпитание за нея. Стресът и нещастието се отразяват на външността й и въпреки че й разрешават да използва капитанската каюта, успява да намери малко уединение. Накрая се съгласява да направи изявление за пресата и да я снимат, но при условие, че след това медиите ще я оставят на мира.

Докато корабът плава по маршрута между Иа и Джуно, тя застава пред повече от петдесет журналисти, пред телевизионните камери и фотографите в главния салон. Казва само, че е покрусена от внезапната смърт на своя особено уважаван колега и би желала да зачетат скръбта й. След това се оттегля, давайки знак, че е приключила с коментара.

Медиите не спазват уговорката и продължават да я тормозят, докато един от мениджърите на корабната линия не се намесва и не осигурява на Каурер частен полет от летището на Джуно. Завръщането й у дома в Роутерсей остава незабелязано. Тя се прибира в къщата, охраната затваря портала и спуска жалузите на прозорците, така че от вътрешността не се виждат светлини.

Онова, което следва, си остава несигурно и повод за множество критични размисли. Твърди се, че само няколко дни след завръщането си от Пикей Каурер умира. Никой извън непосредственото й обкръжение не вижда тялото, а смъртният акт е съставен от щатният лекар в персонала й. Предполага се, че тялото й е кремирано незабавно. Причината за смъртта е отбелязана като: „Естествени причини — инфекция/паразитна инвазия.“ Нищо от това не е доказано и някои са твърдо убедени, че Каурер е използвала момента след смъртта на Каместън, за да се изплъзне и укрие в тайно убежище на друг остров.

Смъртта й обаче е приета като юридически факт. Повечето нейни книги и документи са завещани на музея „Насионал“ в Глонд Сити, столица на Федерацията, и до ден днешен се пазят там. Там се намира и огромна колекция от вещите на Каместън, в това число всички негови книги, както и много писма, снимки, бележници и фотокопия от страници на дневници, описани в отделен каталог. Повечето от тези материали са за или адресирани до Каурер. Има дори кичур коса с положителна идентификация, че е на Каместън.

Каурер никога не ражда деца и няма наследници. Съществуват няколко трогателни бележки и мемоари от хора от нейния персонал: за отбелязване сред тях е едно дълго есе от Дант Уилър, журналиста от Островитянски всекидневник. Текстът му е публикуван в много различни варианти, но ръкописният оригинал се пази в музея „Насиональ“. Къщата на Каурер в покрайнините на град Роутерсей е отворена за широката публика и там са изложени много интересни лични вещи, както и още нейни документи. За къщата и всички въпроси, свързани с наследството й, сега се грижи Фондацията „Каурер“.

На Роутерсей посетителите винаги са добре дошли, но обикновените туристи едва ли ще открият много забавления на острова. За сериозния изследовател на живота на Каурер, разбира се, посещението е задължително. Не се изисква виза и няма действащи закони за политическо убежище.

Валута: архипелагски паралеон, спокойствен обол.

Роутерсей (2)

Диря

Следата

Кабинетът се намираше на последния етаж под стряхата на къщата и беше пропит със следи от него. Не се беше променил много след двайсетте години от последното ми идване — по-неподреден, хаос от ръкописи и книги, изправени, полегнали встрани, струпани под двете маси и писалището. Открих, че е почти невъзможно да се ходи по пода, без човек да стъпва върху творчеството му. Иначе помещението си оставаше такова, каквото го помнех. Прозорецът все така нямаше перде, стените не се виждаха зад претъпканите полици с книги. Тесният му диван стоеше в единия ъгъл, но вече само на гол матрак. Никога няма да забравя как при предишното ми идване събрахме одеялата на купчина.

За мен бе шокиращо да бъда отново тук. От толкова дълго този кабинет, именно тази стая, за мен бе спомен, щастлива тайна, сега лишена от присъствието му. Долавях аромата на дрехите му, неговите книги, коженото му куфарче, стария разнищен килим. Присъстваше във всеки смрачен ъгъл, в двата правоъгълника слънчева светлина на пода, в прахта по стелажите и томовете, стоящи по тях в неравни, полегнали редици, в лепкавия жълт слой по непочистените стъкла на прозорците, пожълтелите листове, засъхналите петна от небрежно разлято мастило.

Преглътнах въздуха, който бе дишал, задавена от внезапна скръб. Непонятно как ми бе далеч по-тежко дори в сравнение с внезапния шок от новините, че е болен, че смъртта е надвиснала над него. Знаех, че се олюлявам напред-назад, а мускулите на гърба ми са напрегнати под твърдата тъкан на черната траурна рокля. Бях замаяна от загубата му.

Мъчейки се да сподавя болката, отидох до дъбовата катедра, където винаги пишеше прав, и си представих високата му, характерно приведена фигура и как изписва с дясната ръка лист след лист в бележника. Имаше такъв негов знаменит портрет — беше нарисуван преди да го срещна, но улавяше истинската му същност така добре, че по-късно купих малка репродукция.

Там, където по навик се бе подпирал с лявата си ръка, с неизменната димяща пура между сгънатите пръсти, имаше по-тъмно място, петно от изпотяване върху политурата. Прокарах пръсти през дървената повърхност, припомняйки си точно определен половин час от онзи безценен ден, когато ми беше обърнал гръб и се бе привел над катедрата, погълнат от внезапна мисъл.

Именно този спомен не ми даваше мира, докато тръгвах на отчаяно пътешествие, за да стигна до него преди смъртта му. Семейството бе изчакало прекалено дълго, преди да ми съобщи за заболяването му, може би нарочно — второто съобщение, което пристигна en route, докато седях в една транзитна чакалня, ми донесе новините, от които се опасявах най-силно, че съм закъсняла да го видя. Бях пропътувала през огромна част от Архипелага на сънищата, като в съзнанието си непрестанно виждах издължения му гръб, наведената глава, съсредоточените очи, тихия звук от писалката, тютюневия дим, виещ се край косата му.

Опечалените вече се събираха долу в очакване да бъдат поканени в църквата.

Пристигнах след повечето от тях. За да се добера до Пикей, ми трябваха четири изпълнени с тревоги дни. От толкова отдавна не бях пътувала из тези части на Архипелага, че бях забравила колко междинни спирки има по пътя, колко продължителни закъснения могат да възникнат заради останалите пътници, заради товаренето и разтоварването на багажа. Отначало както винаги островите ме очароваха със своето разнообразие от цветове, природа и настроения. Имената им пробуждаха спомени от последното ми пътешествие до Пикей, след всички тези години: Лилен-Кей, Иа, Джуно, Олдъс Пресипитус, но ми напомняха и за онова чувство на бездиханно очакване да го срещна след пътя или за тихите, удовлетворени мисли на връщане Споменът ми за пътуването до дома, или за изживяванията на брега, се сведе до един кратък епизод.

Този път очарованието съвсем скоро приключи. След първия ден на кораба имах чувството, че островите само застават на пътя ми. Корабът плаваше бавно през спокойните проливи между тях. Понякога стоях с часове на бордовата ограда и наблюдавах как следата зад нас се разширява, но след време и това се превърна в илюзия за движение. Винаги щом вдигнех очи от бялата кипяща диря, ми се струваше, че корабът стои неподвижно срещу поредния случаен остров, покрай който минавахме. Само морските птици се движеха, издигаха се и се гмуркаха около надстройката и кърмата, но дори и те, също като него, не отиваха там, не отиваха никъде, нито щяха да стигнат по-бързо. Искаше ми се да имам криле.

На пристанището в Джуно слязох на брега, за да разбера дали мога да намеря по-бърз превоз. След час, прекаран в изтощително разпитване из пристанищните кантори, пак се върнах на кораба. Все още разтоварваха дървен материал. На следващия ден в Мурисей успях да намеря полет на частен аероклуб: беше само кратък скок през въздуха, но съкратих пътя с три междинни острова. После загубих спестеното време в очакване на следващото отплаване.

Накрая пристигнах на Пикей, но според програмата на погребението, стигнала до мен с вестта за смъртта му, имах само един час. За моя изненада семейството бе осигурило кола, която да ме посрещне на кея. До входа на пристанището стоеше мъж в тъмен костюм, който отвори една от задните врати в минутата, в която се появих. Докато шофьорът маневрираше и се отдалечаваше бързо от пристанището, насочвайки се към ниските възвишения около града и устието на реката, усетих как обичайните тревоги на пътуването ме напускат. Дори беше нещо като почивка. Най-после почувствах, че мога да се предам на сложните емоции, които бях успяла да потисна с тревоги по кораби и разписания.

Сега тези емоции се завърнаха с пълна сила. Страхът от семейството, което никога не бях срещала. Опасенията от онова, което може би знаеха или не знаеха за мен. По-лошо — какво ми крояха сега, на любовницата, чието съществуване можеше да подкопае репутацията му, ако аферата ни станеше публично достояние. Бездънната скръб, която не спираше да ме засмуква надолу още от момента, когато научих новините за болестта му, а после и за неговата смърт. Предизвикателната ми гордост в миналото. Недосегаемото усещане за самота, за това, че са ми останали единствено спомените за него. Надеждата, безкрайната ирационална надежда, че нещо от него може все още да живее заради мен.

Оставах объркана и по въпроса защо семейството ми бе изпратило тези съобщения. Какво ги мотивираше — загриженост, озлобление, просто дългът на опечалените? Може би, и това бе една от надеждите, които не желаех да загърбя по никой начин, си бе спомнил за мен и сам бе поискал така?

Но над всичко друго — онази безкрайна скръб, загубата, усещането, че съм изоставена завинаги. Бях страдала двайсет години без него, хранейки неизразимата надежда, че някой ден пак ще го видя. Сега го нямаше, а аз бях изправена пред перспективата за живот, най-накрая, изцяло, без него.

Шофьорът не каза нищо. Караше добре. След четирите дни, прекарани по корабите, в компанията на непрестанно работещи мотори и генератори, сред вибриращите стени, двигателят на колата звучеше плавно, едва ли не безшумно. Погледнах към лозовите насаждения през затъмненото стъкло от моята страна, докато колата се носеше по дългите улици, взирах се в пасбищата, скалистите дефилета в далечината, в оголената песъчлива почва край пътя. Последния път също трябваше да съм ги зърнала, но нямах никакъв спомен за тях. Онази визита бе мъгла от впечатления, но в центъра й бяха няколкото часа, Които бях прекарала насаме с него, ярки и ясни, определени завинаги.

Мислех единствено за него, онзи път. Онзи единствен път.

После — къщата. Хора, струпани около вратите, разбутващи се един друг, за да направят път на колата. Взираха се любопитно в мен. Някакви жени помахаха, когато колата забави и се приведоха, опитвайки да ме зърнат, да разберат коя съм или която си мислеха, че съм. Вратите се отвориха след електронния сигнал от таблото на колата, после се затвориха зад нас и поехме малко по-бързо нагоре по алеята. Големи дървета в парка, зад тях планини, късчета небесносиньо море и тъмни острови в далечината. Беше болезнено да се взирам в пейзажа, който, както мислех някога, никога нямаше да забравя.

При пристигането ми се наложи да изчакам мълчаливо в приемната заедно с други опечалени, без да познавам никого, усещайки според мен мълчаливото им презрение. Куфарът ми стоеше на пода пред помещението. Отдалечих се от събралите се и минах през междинна врата, откъдето през фоайето се виждаше широко стълбище.

Един възрастен мъж се отдели от групата и ме последва. Хвърли поглед нагоре към стълбите.

— Разбира се, знаем коя сте — каза той с несигурен глас.

Клепачите му потрепваха с очевидна антипатия и нито за момент не ме погледна в очите. Онова, което ме порази най-силно, беше приликата в лицето. Само че този мъж бе стар! Във внезапното си объркване почувствах смущение, неспособна да направя учтиво предположение кой е той. Първата ми мисъл беше, че може да е бащата, само че не, не беше така. Знаех, че родителите му са починали десетилетия преди това, дълго преди да се срещнем. Имаше еднояйчен брат близнак, за когото ми беше разказвал, но бе споменал, че не живеят заедно. Възможно ли беше това да е именно този близнак, неговият жив двойник? Бяха минали двайсет години и е невъзможно да си представиш как би изглеждал човек, когото не си виждал през това време. По този начин ли бе изглеждал преди да умре?

— Брат ми остави ясни инструкции, които да ви предадем — каза мъжът, разрешавайки мистерията, макар и прекалено късно, за да реагирам учтиво. — Ако желаете, можете да се качите в стаята му, но не бива да пипате нищо.

Така че се впуснах в мълчаливото си, самотно бягство нагоре по стълбите до тази стая под стряхата. Вече треперех.

В стаята се носеше бледосиня мъгла, остатък от живота му. Кабинетът вероятно беше празен от няколко дни и все пак въздухът, който беше дишал, пазеше спомен за него.

Изведнъж се почувствах отново нещастна и си припомних единствения път, когато бях лежала с него, сгушена гола на леглото до тялото му, грейнала от вълнение и задоволство, докато той всмукваше парливия дим от пурата и го издишваше като полупрозрачен, развълнуван конус от синева. Това бе същото легло, онова в ъгъла, тесният диван с гол матрак. Сега не смеех да го доближа, едва успявах да се насиля да го гледам, без да изпитам болка от загубата.

Пет пури, вероятно последните, които беше купил, лежаха на разбъркана купчинка в ъгъла на една от масите. Не се виждаше пакет. Вдигнах първата, плъзнах я под ноздрите си и вдъхнах от уханието на тютюна, мислейки за онази, която бях споделила с него, наслаждавайки се на влагата й от устните му. Изпаднах в приятен унес и за момент погледът ми се разфокусира.

Никога през живота си не бе напускал острова, дори и след като бяха започнали да го удостояват с награди и почести. Докато лежах гола в ръцете му, вътрешно ликуваща от докосването на пръстите му, притиснати към гърдите ми, бе направил опит да обясни привързаността си към Пикей, защо не може да го напусне, за да бъде с мен. Това беше остров на пътеките, каза той, на сенките, които те следват, на психическите дири, които оставяш след себе си, ако го напуснеш. Ако го сториш, по някакъв начин, който не можеше да обясни, ще се разсееш. Каза, че ако ме последва, когато си тръгна, никога няма да може да се завърне на Пикей. Не смееше да опита, защото по този начин би изгубил пътеката, която го очертава на острова. За него настоятелната нужда да напусне не бе толкова могъща, колкото необходимостта да остане. Аз, чувствайки как в мен отново се надига различна и не толкова мистична нужда, го смълчах с милувки и съвсем скоро двамата отново правехме любов.

Никога няма да забравя времето, което бяхме прекарали сами, но после, през многото години мълчание, които последваха, така и не бях сигурна дали изобщо ме е запомнил.

Бях научила отговора прекалено късно, с идването на първото съобщение. Двадесет години, шест седмици и четири дни. Не бях спряла да броя.

Чух, че на чакълестата алея долу бавно спират големи коли и двигателите един по един изгасват.

Сега синята мъгла бе по-гъста. Обърнах гръб на катедрата, развълнувана от спомените, но в отчаяние, защото щяха да си останат само такива. Щом отвърнах поглед от ярката светлина през прозореца, ми се стори, че синият въздух в средата на помещението е по-гъст. Имаше вещественост, тъкан.

Мъглата се завихри около мен. Приближих лице към нея с издадени устни. Обръщах лице във всички посоки, опитвайки се да доловя някакъв отговор от нея. Пред очите ми се сливаха очертания в старите остатъци на дима, по-гъсти на места. Отстъпвах, за да ги видя по-добре, а после отново правех крачка напред, за да притисна лице в тях. Димът щипеше очите ми и извикваше сълзи в тях.

Завихрянията придобиха форма пред мен, създавайки призрачно подобие на главата и лицето му. Беше лицето, което помнех отпреди две десетилетия, а не онова, което познаваше публиката, нито посивялото старческо лице на неговия брат близнак. За мен не бе изминало време, за пътеката, оставена от него — също. Чертите бяха като маска, но с по-големи подробности. Устни, коса, очи, всички те имаха своите форми, създадени от контурите на димните вълни.

Задъхах се, за момент престанах да вдишвам. Връхлетяха ме паника и обожание.

Главата му бе леко наведена настрани, очите му бяха полузатворени, устните — раздалечени. Наведох се напред, за да взема своята целувка, почувствах лекия натиск на устните от пушек, мимолетното докосване на призрачни мигли. Продължи само миг.

Лицето му, неговата маска, се разкриви във въздуха и отскочи назад и надалеч от мен. Очите се затвориха плътно. Устата се отвори. Линиите дим, оформящи челото му, се сключиха. Той отново отметна назад глава, а после получи силен пристъп на кашлица, залюля се напред-назад в агония, като се бореше за глътка въздух и се мъчеше да прочисти онова, което му пречеше да диша.

От формата на онова, което бе отворената му уста, изригнаха яркочервени капчици, капчици ален дим, фин дъждец. Отстъпих ужасено, за да го избегна, и целувката бе изгубена завинаги.

Привидението дишаше мъчително, кашляше късо и сухо, вече почти незабележимо, отслабено и безнадеждно, краят на пристъпа. Взираше се право в мен с поглед, изпълнен с ужас, болка и неизразима загуба, но димът вече се разплиташе и разсейваше.

Червените капчици бяха паднали на пода и оформяха локва върху един от захвърлените му листове хартия. Коленичих, за да го погледна по-отблизо, и прокарах пръсти през лепкавата повърхност. Когато отново се изправих, по пръстите ми имаше размазана кръв, но въздухът в кабинета се бе прояснил. Прахта, слънчевата светлина, книгите, тъмните ъгли си оставаха.

Побягнах.

Долу отново се присъединих към останалите и зачаках във фоайето да ни разпределят по колите. Докато един от работниците на погребалното бюро не произнесе името ми, никой не даваше признаци, че знае коя съм, нито забелязваше присъствието ми по какъвто и да е начин. Дори мъжът, който ме бе заговорил, братът, стоеше с гръб към мен. Държеше под ръка ниска жена с посивяла коса и тихо говореше с хората, които излизаха навън, за да се присъединят към кортежа. Всички изглеждаха разстроени от сериозността на събитието, от мисълта за тълпата, която чакаше пред вратата, от смъртта на този велик мъж.

Отредиха ми място в една от последните коли, която щеше да се движи в края на кортежа. Оказах се притисната към стъклото от двама сериозни, едри и неразговорливи младежи. В претъпканата църква седнах сама настрани и се вгледах в каменните плочи на пода, древните дървени пейки, за да се успокоя. Изправих се за песните и молитвите, но само отварях уста за думите, без да издавам звук, припомняйки си какво беше мнението му за църковните служби. Видни мъже и жени му отдадоха почит официално, импозантно, искрено. Познавах някои, но никой от тях не ме разпозна. Слушах внимателно, в думите им нямаше нищо от него. Не беше търсил тази слава, това величие.

В църковния двор на хълма с изглед към морето застанах близо до гроба, по-назад от групата опечалени, слушах думите при полагането на тялото, които бризът отнасяше, и отново бях сама. Спомних си първата негова книга, която бях прочела, докато все още учех в колежа. Вдъхновение за мен, постоянна насока в живота ми. Сега всички познаваха творчеството му, но по онова време все още бе неизвестен и за мен се беше оказал дълбоко, лично откритие.

Неспирният вятър от островите ме обвяваше, прилепваше дрехите ми към тялото, разхвърляше кичури коса пред очите ми. Долавях мириса на сол от морето, аромата на цветя, обещанието за далечни места, заминаване, бягство от тук.

Тълпата от хора и камерите на медиите едва се забелязваха, удържани далече отвъд кордона от цветя и полициерските патрули. При едно утихване на вятъра чух познатите думи на свещеника и видях как спускат ковчега в земята. Слънцето продължаваше да грее, но не можех да спра да треперя. Мислех единствено за него, за ласките от върховете на пръстите му, лекия допир на устните му, нежните му думи, сълзите му, когато накрая трябваше да го оставя. Толкова дълги години в раздяла и как пазех всички спомени за него. Не смеех да дишам от страх да не го прогоня от мислите си.

Вдигнах ръка и я скрих под малката чанта, която носех. Кръвта по пръстите ми беше съсирена, студена, вечна, последната следа от него.

Рийвър

Грохотни води

Рийвър е най-големият остров в групата, известна като Рийвърски трайни плитчини. Разположени близо до Екватора, Плитчините се състоят около поне хиляда и четиристотин острова, повечето безименни и необитаеми. Ако могат да бъдат видени от въздуха без визуално изкривяване, Плитчините биха имали формата на голям сърп, който изпъква в югозападна посока през Екватора, преди да завие и да продължи на изток. Рийвър и два от другите главни острови на групата са в северното полукълбо, но повечето по-незначителни острови са южно от тази линия. Из цялата формация морето е топло и плитко, спокойно и идилично на външен вид, но опасно за мореплаването заради силни насрещни течения, гайоти, водовъртежи и рифове. Съществуват само няколко плавателни пролива. Някои от най-малките островчета са само подаващи се над водата скали, които изчезват с настъпването на прилива.

Четирите главни острова, самият Рийвър и Рийвър Дос, Трос и Квадрос, са достатъчно големи, за да поддържат население, а във вътрешността им има залесени райони и малко обработваема земя, разчистена на мястото на дъждовната гора.

От северната страна на Рийвър морето е доста по-дълбоко и именно на това място преминава Севернофаяндското течение по време на краткия си досег с Екватора. Комбинацията от дълбока, хладна вода и затоплените от слънцето, благоприятни за Рибните пасажи плитчини предоставя прекрасни възможности за въдичарите. Рийвъритите твърдят, че техните острови са световната столица на спортния риболов, но в действителност това е занимание само за заможни посетители, пристигнали на почивка: финансисти, инвестиционни банкери, данъчни бегълци, рентиери и други с по-неконвенциални източници на доход са основните потребители на тези природни богатства.

В ресторантите, клубовете, баровете и сградите на яхтклубовете по крайбрежието на град Рийвър са изложени много снимки на големи риби, някои от които два-три пъти по-големи от мъжете с наднормено тегло, които са ги уловили.

Поради близкото си разположение до екватора Рийвър е едно от най-добрите места за наблюдение на преминаващите два пъти дневно над тях вортикали. Това е често срещан, но почти винаги неправилно разбран феномен. Ако в точния момент от деня вдигнете очи към небето, ще видите на пръв поглед неподвижни реактивни и витлови транспортни самолети, струпани на едно място, насочени в различни посоки, придвижващи се бавно и едновременно на запад. Струпването може да се наблюдава в много части от света, които се намират близо до тропиците, но се появява директно над екватора. Летателните апарати са на различна височина, а зад тях през синьото небе се проточват техните кондензационни следи, завихрящи се спирално по златната среда. Тази изумителна гледка е единственото видимо доказателство за преминаващия вихър.

Темпоралният вихър е забелязан, изследван, идентифициран и измерен за пръв път тъкмо на Рийвър, от местен човек на име Деделер Айлет. Днес в негова чест на Рийвър Квадрос има малък музей и обсерватория, носеща неговото име. Няколко действащи модела показват начина, по който вортикалите се отразяват на възприемания от нас физически свят.

Айлет прави своето откритие по време на плаване около брега на Рийвър Квадрос. Това е най-малкият от четирите главни острова и скалистото му крайбрежие е популярно място за риболов в плитки води. По една случайност островът се намира точно на Екватора, разделен на две приблизително еднакви части от въображаемата му линия. Поради тази причина визуалните деформации са видими и на морското равнище.

Айлет отбелязва нещо, което поколения от рибари приемат за даденост: при всяка обиколка на острова видът на канарите, скалистите брегове, дори очертанията на сушата сякаш се променят. Носът, към който плавате, е по-нисък или по-издължен от последния път, когато сте го зърнали; определена група скали, които представляват опасност по време на прилив, вече не се виждат, дори по време на отлив; горичката на върха на скалистото възвишение, която се вижда от пристанището, вече очевидно се намира зад висок хълм, който закрива гледката от кея към нея.

Без нещо повече от най-грубо начертаните карти, моряците и рибарите няма как да са сигурни дали онова, което виждат, е истина, и дали паметта не им изневерява. Хората постоянно се губят и постоянно стават корабокрушения.

Айлет обаче приема сериозно феномена и прави многократни обиколки на острова. Води грижливи записки на онова, което вижда, и прави стотици снимки. След това съотнася наблюденията си към дата и час, местоположение на слънцето, приливи и отливи, сила на вятъра, като търси общ модел.

По това време авиацията не е широко разпространена, защото се смята за изключително опасна. Конструктивно самолетите са достатъчно надеждни, но пилотите непрекъснато губят ориентация, принудени са да кацат аварийно на други острови или падат в морето. Без да подозират, те се оказват първите жертви на визуалните и темпорални деформации. Самолетите поддържат височина ниско над покривите на къщите, движат се възможно най-бавно, което позволява на пилота или навигатора да ги направляват в желаната посока, като от своя страна последното е друг фактор, който е честа причина за инциденти.

Айлет решава твърдо да изпита своята теория и инвестира всичките си спестявания в пилот, който заедно с него е готов да направи поредица полети над Рийвър Квадрос, първоначално на ниска височина, а с нарастването на увереността им и все по-високо с всяко следващо прелитане.

По този начин Айлет открива онова, което днес считаме за нормално. Ако летите в една посока и гледате надолу към земята — например от север на юг, — определен остров ще изглежда по определен начин: планини тук, река там, град, залив, гора и прочее. Но ако прелетите втори път — от изток на запад, — същият остров ще ви се стори странно различен: реката не се влива в морето на съвсем същото място, гората изглежда по-тъмна или по-голяма, планините вече имат по-малко върхове, бреговата линия ви се струва не толкова назъбена или обратното. Наистина ли са се променили? Или първия път наблюденията ви са били грешни? Минавате за трети път — отново от север на юг — и островът, изглежда, пак е променил релефа си, различен е по нов начин.

Още по-лошо, ако летите със самолет към съседен остров, а после направите опит да се завърнете у дома, островът, който сте напуснали, вече се намира на друго място или в съвсем друга посока. Понякога е изчезнал напълно или поне така изглежда.

Измерванията и калкулациите на Айлет започват да изясняват нещата, като определят степента на деформация според географската ширина и дължина, както и според положението на слънцето.

Днес съвременните самолети използват вортикалните деформации. Летейки високо по посока на екватора, самолетът преминава през деформацията и по този начин скъсява значително маршрута си, дори когато става дума за полети от единия до другия край на света. Това прави повечето пътувания относително кратки, със значителни икономии на гориво. Въпреки че авиокартите на Архипелага са също толкова ненадеждни, колкото морските и сухоземните, въздушните оператори са разработили сложна, но ефикасна система от физически маркери, така че когато самолетът се спуска от зоната на деформация, пилотите ги използват за ориентация и захождат към целта си чрез изчисляване на пътя.

Два пъти дневно, докато двата основни вихъра преминават над света, хората из островите от екваториалната зона се радват на гледката на струпаните летателни апарати, преминаващи над главите им — до един насочени в различни посоки, със спираловидни инверсионни следи, разгърнати през синьото небе.

Обсерваторията „Айлет“ на Рийвър Квадрос е едно от най-подходящите места, откъдето може да се наблюдава този феномен. Има всекидневни обиколки, придружени с лекции, а специалната секция осигурява разнообразни проекти, които младите хора могат да използват за изграждането на свои собствени обсерватории у дома или в училище.

В град Рийвър има малка колония на художници, не така влиятелна, както някога, но все пак е добре известно, че преди да бъде арестуван, Раскар Ачицоне, основателят на Школата на тактилистите, рисува тук. Въпреки че се включва по-късно в течението на тактилизма — ултразвукови микросхеми, адаптирани за сливане и взаимодействие с различни пигменти, именно Ачицоне усъвършенства техниката и му дава името, под което е известно днес. След като го арестуват, а по-късно и изпращат в изгнание, останалите художници в град Рийвър наричат себе си пре-тактилисти, не толкова, за да идентифицират творчеството си, колкото за да не бъдат свързвани с Ачицоне. Колонията съществува и днес и макар повечето творби да са конвенционални, един-двама от по-младите художници създават произведения, които са предизвикателни, експериментални и от най-високо качество. Нищо от творчеството на Ачицоне не е изложено публично.

Тунелирането е забранено, но на Рийвър Трос могат да се обиколят доста дълбоки естествени пещери. В сила са строги закони за постоянното пребиваване и данъците са високи. Казиното е основната атракция за посетители и съществено перо в приходите на Рийвърската сеньория.

Валута: архипелагски паралеон, фаяндландски долар, федеративен кредит. Местни транзакции (само) в обракски таланти.

Сийвл

Мъртвешка кула

Стъклото

Познавах се с Алвасунд Раудеберг през всичките ни училищни години. Но се завърна в живота ми във време, когато почти напълно я бях забравил. След като човек напусне училище, времето сякаш забързва ход, а и вече бях заминал като стипендиант за университета „Келно“ на субтропичния остров Иа. Сериозните изисквания и интелектуалната стимулация на предмета, който изучавах, ускориха промяната още повече. Радвах се, че съм оставил родния остров зад гърба си и съм се преместил в свят, който ми се струваше модерен. Алвасунд и всичките ми познати от детството постепенно отстъпиха в миналото.

После родителите ми починаха неочаквано и се наложи да се завърна на Гурн, хетайския остров, където съм роден. Сторих го с неохота. Беше година, в която вятърът Гурнак се спускаше поривисто, време на лоши поличби за повечето жители на Групата Хета. Вледеняващият вятър възражда много от древните страхове и суеверия, които са спечелили на нашите части от Архипелага репутацията на изостанал район. Гурнакът е мразовит бурен въздушен поток от североизток, злокобният дъх на вещица, или поне така твърдят някои хетайци. Когато повее Гурнакът, се смята, че прокълнатият вятър се е завърнал, и докато трае, много аспекти на модерния свят изчезват от Хета.

По това време отсъствах вече четвърта година, погълнат в курс, посветен на науката за стъклото. Иа се намира доста надалеч южно от островите Хета и е покрит с пищна растителност остров, окъпан от топлите морета, модернизиран във всяко едно отношение, място за обучение на млади умове, формиране на идеи и технологичен напредък. В университета „Келно“ се бях научил на уважавам науката и техниката, да се отнасям скептично към суеверията, да отхвърлям конвенционалното, но да ценя миналото, да мисля самостоятелно. Четях по всякакви теми и с желание, срещах се с други хора на моята възраст, влюбих се, разлюбих, спорех, съмнявах се, напивах се, изтрезнявах, учех, мързелувах. Бях студент — недотам типичен като останалите, но и не толкова различен от тях. Докато пребивавах на Иа, израствах, оставяйки зад гърба си, както си мислех, непривлекателния умствен и психологически багаж, който носех със себе си от Гурн. Бях роден на Гурн, така че какво можех да науча за останалата част от света?

Възползвах се максимално от времето си в университета, където успях да се включа в стажантска програма. Ставаше дума за търговска лаборатория, работеща по изследователски проект, свързан с нова форма на БФСС, борофосфосиликатно стъкло, разработено за употреба в условията на свръхпроводимост. След завършването ми времето, което бях прекарал, набирайки опит в лабораторията в град Иа, ми беше от полза по два начина. Дипломата ми беше с отличие първа степен и в резултат на това получих предложение за работа на пълен работен ден в същата лаборатория.

Почти не мислех за дома, понеже комуникациите през някои части на Архипелага са бавни, ненадеждни и скъпи. Тъкмо такъв регион е и Хета. Това е диво място с груба красота, съставено от тринайсет средно големи острова във формата на голяма Дъга, сгушени до крайбрежната верига в покрайнините на южна Фаяндландия. През зимата три-четири от по-малките острови временно се сливат с континента, когато морето замръзне, макар че връзката им със сушата е несигурна: ледът е прекалено дебел, за да може да бъде разбит от малки корабчета и твърде опасен, за да може по него да минава трафик. През проливите има традиционни търговски контакти, но със започването на войната повечето сделки с фаяндските земи са в сивата зона. Съществува строг граничен контрол.

На самия Гурн, втория по големина остров в Групата Хета който обаче не е в близост до континента, северното крайбрежие е съставено от планини, насечени от дълбоки фиорди. Този регион на Гурн се нарича Талек. Между носовете на Талек стръмните му скали и дълги заливи с вледеняващо студени води има няколко малки пристанища, закътани от преобладаващите ветрове. Планините, които надвисват над морето, са голи през лятото и покрити с лед през зимата. Основната индустрия на Талек е дълбоководният риболов. Бях го посещавал веднъж още като дете — баща ми отиде там по работа и взе със себе си цялото семейство. След това, винаги след това, спомените ми за онзи висок, мразовит пейзаж определяха начина, по който възприемах родния си остров, дори когато се намирах сред безличните равнини, пълни с пасящ добитък около град Гурн, където живеех.

Работех вече трети месец за лаборатория в Иа, когато научих, че майка ми е починала. Знаех, че е болна, но не ми бяха съобщили, че е сериозно. Скоро след това баща ми претърпя фатален сърдечен удар. Вцепенен от тази двойна трагедия, се свързах с по-големия си брат Брайон, който по това време вече живееше на континента, но както се оказа, не можеше да получи изходна виза. Ето как, сам, използвах няколкото бавни фериботни линии на север, от единия остров до следващия, често с големи закъснения, за да пристигна в град Гурн осем дни по-късно.

Още с пристигането си трябваше да свърша много неща — да сложа в ред финансовите дела на родителите си, да изчистя къщата и така нататък. На теория, докато отсъствах от Иа, работата ми се пазеше, но един ден шефът ми се свърза с мен, за да ми съобщи, че се е провалила сделка със спонсор и целият ни екип е преминал на половин заплата. Не гореше от нетърпение да се връщам.

Атмосферата в Гурн се оказа пределно, смразяващо позната. Дните бяха къси, небесата все така пепеляви, температурите — ниски. Сивите облаци прелитаха бавно от североизток. Вече бях живял достатъчно дълго в субтропичния климат, за да ми се иска да бъда там за постоянно. Гурн и постоянният му вятър ме потискаха. Виждах други хора из улиците, не много, но и малцината, които се осмеляваха да се подадат навън, се превиваха срещу вятъра, превиваха се под тежестта на собствените си мисли и — предполагах — езическите си страхове. Автомобилите отминаваха бавно, а навъсената светлина се отразяваше заплашително в стъклата им. Чувствах се притиснат от суеверията, които долавях, но и самотен — отново заради тях.

В това състояние на напрежение опитите ми да приключа с делата на родителите ми бяха почти невъзможни. Банковият персонал, адвокатите, Имотната комисия на Сеньорията или не отговаряха на запитванията ми, или ми изпращаха грешните документи. Успявах да свърша единствено дреболии.

След още няколко дни си дадох сметка, че докато Гурнакът не стихне, само си губя времето. Реших да замина обратно за Иа, където поне можех да се видя с приятели и да разбера какво става с работата ми. Налагаше се да предприема второ дълго пътуване до Гурнак, но през лятото. Започнах да си събирам багажа.

Всичко се промени, когато отново срещнах Алвасунд Раудеберг. Дойде у дома на сутринта, един ден преди заминаването на кораба ми. Бях не само изненадан, но зарадван и заинтригуван от факта, че ме е потърсила. В училище винаги ми беше харесвала. Влезе в къщата сред вихрушка от ситен снежец.

— Помислих си, че трябва да си се върнал, Торм — каза тя. — Съжалявам да науча новините за родителите ти.

Направих й топло какао и двамата седнахме един до друг на изтърканата маса в кухнята, допрели приятелски рамене, за да се топлим. Гредите под покрива на къщата стенеха и понякога издаваха остри звуци под напорите на неприятния вятър, който вееше из града. Външната врата скърцаше и в къщата беше студено.

— Кажи ми с какво се занимаваш, откакто свършихме училище? — попитах аз. — Замина ли да учиш в колеж?

Сутринта мина неусетно. И на двамата не ни липсваха истории за разказване, имаше какво да си припомним, но в известен смисъл се повтаряхме. Подобно на много други, бяхме напуснали Гурн, за да избягаме — но и двамата се бяхме оказали принудени да се завърнем. Никой от нас нямаше ясна представа какво да прави по-нататък.

Алвасунд сподели, че доскоро е живяла на Мурисей, но е изгубила работата си и не е успяла да намери друга. Беше се завърнала на Гурн, защото сестра й бе родила близнаци и бяха пристигнали много роднини, за да отпразнуват събитието. Изглеждаше неспокойна и сякаш нямаше търпение да си тръгне. Споменах, че се каня да се връщам обратно на Иа, и внезапно осъзнах колко много исках Алвасунд да тръгне заедно с мен. Не можех да спра да мисля за нея, колко бяхме израснали двамата, как винаги я бях харесвал, възможностите, които се откриваха. Но след като на няколко пъти вмъкнах Иа в разговора, правейки опити да предизвикам интереса й, си дадох сметка, че за нея това не изглеждаше обещаващо.

— След ден-два заминавам за региона на Талек — каза тя. — Чувал ли си за него?

— Ходил съм там с родителите се като малък. Само за няколко дни.

— Спомняш ли си подробности?

— Много планини — отвърнах, като се мъчех да се сетя нещо повече. — Постоянна миризма на риба и пушек. През цялото време ми беше студено. Също като тук, но ходихме през лятото. Предполагам, че в Талек е студено целогодишно. Защо искаш да отидеш?

— Поради различни причини.

— Например?

— Никога не съм виждала фиордите.

— Трябва да има нещо повече от това. Доста трудно се стига там.

— Не съм съвсем сигурна. Има вероятност да ме назначат на работа, но трябва да науча повече. А и онзи ден научих, че някъде из Талек има тунел на Йо.

— Не знаех, че е била на Гурн — казах.

— Не е останала дълго. Веднага щом са усетили, че е пристигнала, са я изхвърлили от острова, но очевидно е имала достатъчно време в Талек, за да прокопае тунел през по-голямата част от един склон. Така и не е довършила, и точно заради това е интересно. Всеки може да отиде и да разгледа тунела.

Внезапно Алвасунд промени темата и заговори за годините в университета. Беше изучавала сценична техника, придобивайки опит в компютърно генерираните триизмерни декори, изграждането на перспектива и субективно-аниматронното моделиране. Каза, че го наричали активен интелект, защото оформените по този начин сцени били способни да откликват не само на репликите на актьорите, но и на реакциите на публиката. Технологията все още била нова и много театрални директори проявявали консервативност към сценографските методи.

Само че след дипломирането си Алвасунд установила, че работа се намира трудно. Известно време работила за една телевизионна компания. Изпратили я в някакво регионално студио на Мурисей, но мястото й изстинало, когато студиото било закрито. Не успяла да си намери работа в никой от театрите на острова.

А сега планираше да посети севера, преди да се върне на Мурисей.

— Искаш ли компания за пътуването? — попитах внезапно, опитвайки да прозвуча спонтанно.

— Мислех, че ще се връщаш на Иа.

— Не е спешно. Просто вече не ми се стои в тази къща.

— Можеш ли да шофираш? — каза Алвасунд.

— Да.

— Къде ще отседнем, какво ще правим?

Гледаше ме мрачно — изведнъж си припомних колко ми харесваше сериозния й вид в училище.

А после се разсмя, така че и аз се засмях. Вече съществуваше възможност за интимност, насаме с нея за няколко дни. Каза ми, че имало къща, където можела да се настани временно — нещо общо с предложението за работа към нея. Не уточни докрай.

— В момента там няма никой друг — прибави, отново през смях.

Малко след това си тръгна, но на другия ден дойде пак и двамата обсъдихме практическата страна на въпроса. Върнах билета си за ферибота и получих парите си обратно. Тя беше намерила фирма за коли под наем, която нямаше да излезе скъпо. Разгледахме карти на фиордите и подбрахме местности, които можехме да посетим.

Градът, където отивахме, се наричаше Орскнис, недалеч от мястото, където бе прокопавала Ио. Отсъствието на маркери из околния терен създаваше смразяващото усещане за празнота, за обветрени възвишения. Приготвихме топли дрехи, купихме храна и напитки и се уговорихме да отпътуваме на другата сутрин. Предложих да я изпратя обратно до къщата на сестра й, но тя отказа.

Северно от град Гурн няма почти никакви интересни пейзажи, а пътят е прав. Колата се поклащаше от поривите на вятъра. Карахме цял ден и спряхме да починем само за да хапнем набързо. И двамата не бяхме сигурни колко ще продължи пътуването. Не искахме да прекосяваме планините по тъмно. Вече ги виждахме пред нас — тъмна верига с корона от множество заснежени върхове. Колата беше нов модел, но отоплението не работеше добре и колкото по на север отивахме, толкова по-студено ставаше. Алвасунд зави краката си с едно туристическо одеяло, а аз отбих колата само колкото да навлека якето си.

Късно следобед започнахме изкачването към първия проход и открихме, че пътят е заснежен и на места опасен. Надигна се тежка снежна буря и нямаше видимост. Не продължи много, но ни разтревожи. От двете страни на пътя имаше купчини стар сняг, а новият се трупаше по павираната повърхност. След около половин час забелязахме малък хотел недалеч от шосето и веднага се насочихме към него, за да прекараме там нощта.

Спуснахме се от високия проход право към Орскнис. Беше към обед. Слънцето беше ниско в небето, но светеше ярко, небето бе наситено синьо и осято с множество бели вълнички, планините надвисваха над нас, заснежени, заплашително стръмни, скалисти. Из полите им имаше признаци за каменни срутвания, недалеч от пътя, който следваше извивките на фиорда. По малката, ръчно начертана карта Алвасунд ми даваше указания как да стигнем до къщата, където щяхме да отседнем. Пристигнахме и излязохме от колата на ледения вятър. Над главите ни се надпреварваха малки бели облаци. Улиците изглеждаха запустели. Прокълнатият вятър се усещаше и тук.

Къщата беше построена така, че гърбът й опираше в склона, издигащ стръмно над миниатюрния заден двор. Алвасунд тръгна бързо към входната врата, извади ключ и влязохме. Пренесохме багажа в къщата. Парата от дъха ни се виждаше дори и в преддверието.

Къщата беше с А-образна конструкция, а обзавеждането — минимално. В обширното приземно помещение имаше голяма камина на дърва с грижливо подредени цепеници покрай каменната стена. Пред камината беше разположено широко канапе, а на пода беше метната кожа. Имахме кухня и баня. Всичко изглеждаше чисто, подредено, функционално.

До горния полуетаж се стигаше по тясна дървена стълба. На пода под скосения таван имаше голям, дебел матрак, грижливо сгънат юрган и възглавници.

Два часа по-късно мястото придоби обитаем вид. Запалихме камината и къщата се изпълни със сладкия мирис на горяща бреза, а водната риза около горивната камера започна да разпраща топлина по тръбите из къщата. Алвасунд стопли консервирана супа и двамата я изпихме, седнали на дивана, загледани в пламъците.

Бяхме намерили карти на фиорда, на които се виждаше, че Орскнис е разположен на известно разстояние от морето във вътрешността, а малко по-нататък по бреговата линия имаше рибарско селище — казваше се Омхуув и беше по-близо до устието на фиорда. От друга карта с по-голям мащаб видяхме че вероятно нямаше да ни трябва много време да разгледаме града. Имаше само две главни улици и компактен лабиринт от по-малки странични, подобни на тази, където се намираше къщата. Пристанището и постройките на кея заемаха по-голямата част от крайбрежната линия. Чувахме лебедките и крановете дори през двойно изолираните каменни стени.

Преди залез се навлякохме дебело, за да се предпазим от ледения североизточен вятър, който изглежда набираше сила от преминаването си през стесняващия се фиорд, и се поразходихме. Алвасунд ми показа сградата, където според нея се бе намирало студиото на Йо — сега магазин за рибарски принадлежности, — но оттогава бяха минали много години. Възможно е студиото да е било и в някоя друга къща.

На връщане забелязахме един ресторант близо до кейовете. Беше отворен и вечеряхме там. Другите посетители ни хвърлиха няколко любопитни погледа, но в интереса им не се усещаше враждебност. С Алвасунд се учехме да свикваме един с друг и от време на време преставахме да говорим и се хранехме мълчаливо, като си разменяхме приятелски погледи през масата.

После тръгнахме по вече тъмните улици, търсейки къщата, като чувахме единствено звука на собствените си стъпки. Зад спуснатите завеси и щори на много къщи се виждаха приглушени светлини, но нямаше други признаци за присъствието на обитателите им. Започваше да вали сняг — рехав, студен снежец, навяван от буйния Гурнак. Държахме се един за друг, докато пристъпвахме по хлъзгавите улици.

Не знаех какво може да се случи, когато стане време за лягане, но фактът, че в къщата имаше само едно легло, цяла вечер ме изпълваше с тиха радост. Не можех да забравя неочаквания смях на Алвасунд, когато за пръв път бяхме заговорили за това пътуване, усмивките, които си разменяхме по пътя, лекотата, с която общувахме в ресторанта.

Но предишната вечер, когато спряхме да нощуваме в планинския хотел, се оказа ако не разочарование, то поне изненада. В секундата, в която изгасих двигателя, Алвасунд изскочи от колата и изтича към сградата през вихрушката. Завърна се с новините, че можем да отседнем тук и започна да вади чантите от колата. Щом влязохме в хотела, открих, че ще спим в отделни стаи, но не попитах, а и Алвасунд не ми каза дали е по нейна молба или е нямало двойна стая. Ето как бях прекарал предишната вечер — удобно и на топло, но сам в тясното си единично легло.

Сега бяхме в Орскнис, в къщата, където беше ясно, че ще споделяме едно легло. Веднага щом се прибрахме, свалихме горните си дрехи, разпалихме огъня и си направихме чай. Пак седнахме един до друг на канапето и се загледахме в танца на пламъците. Алвасунд бе взела една туристическа брошура от ресторанта, така че вече знаехме къде се намира тунелът на Йо и как можем да го намерим. Планирахме да го посетим на следващия ден.

Когато приключихме с чая, Алвасунд се изправи бързо, каза, че трябва да вземе душ, и попита дали искам да се изкъпя преди или след нея. Избрах да бъда пръв.

После изкачих тясната дървена стълба, пропълзях на матрака и издърпах юргана върху себе си. Бях изпълнен с очакване, сетивата ми бяха изострени, а апетитът и готовността ми за нея нарастваха. След малко дойде и тя. Все още беше облечена и застана така, че да я виждам. Съблече се с гръб към мен, като остана спокойно по бельо, наметна една кърпа и отиде в банята. Чувах как водата тръгва по тръбите, как Алвасунд пуска душа, как се променя звукът от плискането, докато тя се къпе. Вгледах се в купчинката дрехи, които беше оставила на пода до леглото ни.

Настъпи тишина и чух, че прави нещо около камината долу. После изгаси осветлението на приземния етаж и се върна при мен. Носеше кърпата, а влажната й коса се спускаше по раменете.

Коленичи на края на матрака, издърпа едната възглавница и я постави по дължината на леглото, по средата, разделяйки го на две.

— Разбираш, нали, Торм? — Тя пооправи дългата, тежка възглавница, за да е сигурна, че стига от единия до другия край.

— Мисля, че да — казах, като побутнах долната част на възглавницата, където беше навлязла в моето пространство. — Виждам какво правиш. Това ли трябва да разбера?

— Да. Не ме докосвай. Представи си, че между нас има стъклена преграда.

Изсуши косата си и после свали кърпата, с която се беше наметнала. За момент остана гола, на една ръка разстояние от мен, а после се наведе и се мушна под юргана до мен. Възглавницата лежеше помежду ни.

Тя дръпна шнура, който висеше от гредите над нас и изгаси лампата.

Аз я светнах и седнах. Наведох се към нея. Вече лежеше, придърпала юргана близо до лицето си. Очите й бяха отворени.

— Торм…

— Не съм имал никакви намерения — казах аз, — но ти се държиш така, сякаш си мислиш точно обратното.

— Очевидно е. За намеренията ти.

— Всичко, което правихме днес… сбърках ли някъде?

— Ние сме просто приятели, Торм. Така искам да бъде. Ако това влиза в намеренията ти, всичко е наред.

— Ами ако искам да се променят? Или пък ти го поискаш?

— Тогава ще го разберем и двамата. Моля те, засега просто се дръж към мен така, сякаш между нас има стъкло. Всичко се вижда, но нищо не може да се пипа. Това е нещо, което научих в колежа, за зрителите и сцената. Между публиката и актьорите има невидима стена. Гледаш и виждаш, но няма взаимодействие.

— На сцената е съвсем друго! — възразих аз.

— Зная. Но сега е така, само сега, тази вечер.

— Искаш да бъда твоята публика.

— Предполагам, че да.

Помислих малко. Внезапно бе започнала да ми се струва малко наивна — придържаше се към някакво правило, което беше научила от преподавателя си, но го прилагаше по напълно неуместен начин. Пресегнах се и изгасих лампата, възбуден и ядосан. Няколко секунди по-късно пак я включих. Не беше помръднала и очите й все още бяха отворени. Тя примигна.

— Казваш, че мога да те гледам.

— Да.

— Позволи ми тогава да гледам.

За мое изумление тя се усмихна и без нито дума избута юргана надолу, за да се разкрие. Изправих се на лакът и се взрях в стегнатото й, малко тяло — съвсем голо, откровено разголено за мен. Тя изрита юргана напълно с един крак, след което се премести леко, показвайки всичко от себе си.

Почти изведнъж изпитах чувството, че е нахално и някак безсмислено да я гледам по този начин, затова се извърнах. Тя не направи опит да се прикрие с юргана, но аз изгасих лампата. След малко чух, че се зави. Повъртя се известно време и накрая притихна. Аз също се помъчих да се успокоя — лежах по гръб, отпуснал глава на голямата мека възглавница. Дишах дълбоко, но исках да се успокоя и да заспя. Дългата възглавница лежеше помежду ни.

За мен се оказа почти невъзможно да заспя, но мисля, че Алвасунд почти веднага потъна в сън. Дишането й беше равномерно, едва доловимо и почти не помръдваше.

Постъпката й, разбира се, ме хвърли във водовъртеж от мисли, желания, задръжки, безсилие. Какво беше намислила? Явно ме харесваше, но изглежда недостатъчно. Позволи ми да я гледам, дори ме подкани и изглежда й беше приятно, но не ми позволи да я доближавам и ми посочи мястото ми сред въображаемата публика. Бях зашеметен и възбуден от хвърления към нея кратък поглед, от начина, по който лежеше там, близо до мен, отпуснала ръце така, че гърдите й да се виждат, раздалечила леко крака. Искаше да я видя или най-малкото разрешаваше.

Не беше първата гола жена, която виждах, нито първата с която преспивах в едно и също легло. Допусках, че го знаеше или го предполагаше. През четирите години надалеч от дома пораснах бързо, наслаждавах се на нови свободи, имах приятелки и любовници, а също и Енджи — млада жена, която следваше икономика в друг факултет на колежа. С Енджи бяхме споделили доста ентусиазирана физическа връзка в продължение на няколко месеца. Алвасунд не беше и обект на отдавна потискан копнеж, защото почти не се бях сещал за нея, откакто бях напуснал Гурн. Завръщането й в живота ми беше напълно неочаквано. Обаче ме привличаше все повече, приятно ми беше да съм с нея и…

Помежду ни имаше стъклена преграда.

Знаех някои неща за стъклото, но през стъклото, за което бях учил, не можеше да се гледа, нито беше преграда. Напротив — беше среда за преходен, непостоянен ефект и се използваше за контролиране или усилване на електронния поток при едни честоти, докато при други действаше като изолатор или компресор. Сравнението на Алвасунд в моя случай беше неподходящо.

Останах буден през по-голямата част от нощта, като усещах физическата й близост и знаех, че ако се преместя съвсем малко, ако прехвърля ръка през проклетата възглавница или я пъхна под нея, тя ще е там, до мен, достъпна, ще я докосна.

Но не го сторих. Вслушвах се в непрестанния бръснещ вятър зад покрива над главите ни. Накрая сигурно съм заспал, защото когато отново отворих очи, навън бе ден. Алвасунд не беше в леглото до мен. Вече се беше облякла и правеше нещо долу в кухнята. И аз се облякох и слязох при нея. Никой от двама ни не спомена нищо за случилото или неслучилото се. Докоснах ръката й, за да я поздравя, а тя обви рамото ми в кратка, приятелска прегръдка.

Помислих си, че сега, поне за известно време, между нас стоеше и моят вид стъкло, не само нейният.

Тази сутрин вятърът не хапеше толкова силно и решихме да се разходим до мястото, където се намираше тунелът на Йо.

Според брошурата, която Алвасунд беше намерила, то беше недалеч от центъра на града. До него се стигаше след стръмно изкачване по относително широка пътека със замръзнала, ронлива повърхност, на места заледена, на други — покрита с несигурен камънак. През по-голямата част от пътя вървяхме през сняг.

Скоро открихме и тунела, направен така, че входът му да не може да се вижда от ниското. Натъкнахме се на него внезапно, както се изкачвахме. Една къса секция водеше навътре в скалистата стена, а после рязко пропадаше надолу в тъмното. Тунелът беше огромен. През него можеше да премине цял камион. На височината на колената и бедрата бяха издигнати предпазни перила.

Стояхме и се взирахме надолу. Алвасунд изглеждаше развълнувана от гледката, но мен лично не успяваше да ме впечатли. Беше си огромна дупка в планината.

— Не разбираш, нали? — попита накрая Алвасунд.

— Мисля, че разбирам.

— Джорден Йо е наистина важна за мен — каза тя. — Като художник, като вид идеал, личен модел за подражание. Тя е всичко, което искам да бъда. Живяла е заради творчеството си и накрая е умряла заради него. Почти всяка завършена от нея инсталация е създадена въпреки всички пречки, забрани, заплахи. Няколко пъти са я хвърляли в затвора. Разбира се, сега всички ценят високо творчеството й, сякаш нищо от това не се е случвало. Всеки остров, който е посещавала, се хвали с творбите й, все едно че идеята е била тяхна. Но истината е, че по онова време винаги са я тормозили едни и същи хора, тези, които и днес управляват островите. Това е един от тунелите, които не е успяла да завърши. По-късно се отказва от него и твърди, че е съсипан от властите в Хета. Виждаш ли какво е имала предвид?

— Какво е щял да представлява, ако беше успяла да го завърши?

— По-дълъг и по-дълбок… трябвало да стигне до другата страна на възвишението. Уникалното при този е, че някъде там долу има вертикална спирала.

Продължихме да се взираме във входа му още известно време, след което се обърнахме и бавно поехме по обратния път към града.

— Това ли е всичко? — попитах аз. — Свършихме ли онова заради което дойде тук?

— Не зная. Чакам някакви новини за предложението за работа, стига все още да е свободна.

— Хората, от които зависи, в града ли са или трябва да се свържеш някак с тях?

— Казах, че не зная.

— Винаги можем да се върнем и пак да погледаме дупката — казах. — Няма какво друго да се прави.

Обратният път от планината ни отведе директно до стръмен пасаж от каменни стъпала, които стигаха до една от градските улици. Отминахме централния площад. Надявах се да намерим някой отворен магазин или може би кафене, някъде, откъдето да си купим вестник, да поседим и да се постоплим. Докато приближавахме къщата, пред нас се появи млад мъж. Вече се канеше да ни отмине, без да ни забележи, но Алвасунд се обърна към него:

— Марс!

Тя пусна ръката ми, поздрави го сърдечно и се приближи бързо до него.

Той трепна при звука от името си и я погледна със стреснато изражение. Извърна бързо очи и вече се канеше да се отдалечи от нас с широка крачка, но Алвасунд повтори името му и той се престори, че я е разпознал от самото начало. Вдигна леко ръка за поздрав — изглеждаше сякаш иска да се предпази.

— Алви… ти ли си? — попита той. Гласът му прозвуча приглушено от дебелия шал.

— Разбира се, че съм аз, Марс. Какви ги говориш?

Тя все още му се усмихваше приятелски, без да обръща внимание на намръщеното му изражение.

— Мислех, че никой няма да дойде още поне седмица. Ходи ли в къщата?

— Нали ти ми прати ключа. А може да ми го е пратил някой от Агенцията. — Тя вече не се усмихваше. — Пристигнах вчера. Няколко дни по-рано, отколкото очаквах. Успях да намеря човек, който да ме докара.

— Добре. — Той отстъпи от нас, изглежда, нетърпелив да се отдалечи. Избягваше погледите ни — онова, което успявахме да видим от лицето му, бе зачервено от студа, а изпод качулката му се подаваха кичури коса.

— Ами работата? — попита Алвасунд. — Нали за това съм тук.

— Не ми е известно нищо. Вече не се занимавам с оперативната част. Само наглеждам офиса тук, на непълен работен ден.

— Какво да правя тогава по въпроса?

— Попълва се молба за интервю. Формулярът не е ли в къщата?

Алвасунд ме погледна въпросително. Поклатих глава.

— Не.

— Тогава някой ще го изпрати.

— Трябва да знам дали все още мога да получа работата — каза тя.

— Ще ги накарам да побързат малко, хората в Джетра. Но… ти недей да ги търсиш.

— Марс, нали за това сме учили. Знаеш го. Все ме подканяше да кандидатствам. Щяхме да го направим заедно.

— Така стояха нещата преди.

— Преди кое?

Той отстъпи крачка назад. Не гледаше в никой от двама ни.

— Ще се свържа с Агенцията — каза той и ми хвърли крадлив поглед: — И вие ли кандидатствате?

— Не.

Младият мъж се обърна и бързо се отдалечи, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на анорака си, с присвити рамене и заровена в шала брадичка.

Последните му думи повече или по-малко бяха първото му признание, че съм там. Стоях до Алвасунд, треперещ в хапещия вятър, страничен наблюдател, изключен от случващото се. Това ме накара да осъзная колко малко ми беше известно за Алвасунд и че не знаех почти нищо за живота й отпреди отново да се срещнем.

— Ще отидем ли в къщата? — попита тя.

— Ще си събера нещата — казах. — Мисля да замина с колата направо за град Гурн.

Веднага щом влязохме, се заех да прибирам дрехите и останалите си вещи и да ги тъпча в сака. Бях ядосан на самия себе си, но и бесен на Алвасунд. Тя отиде в кухнята и направи чай. Седна на масата, гледаше надолу и държеше чашата с две ръце.

— Какъв е проблемът, Торм? — попита тя, когато влязох в кухнята, за да взема кафето, което бях донесъл.

— Вече не ти трябвам. Докарах те, но можеш да се прибереш и сама.

— Защо постъпваш така?

— Кой, по дяволите, беше този? Как се казваше… Марс?

— Познаваме се от университета.

— Любовник?

— Просто стар приятел.

— А кой, по дяволите, съм аз?

— Стар приятел.

— Значи няма разлика помежду ни. Като се изключи, че аз съм онзи, когото си намерила, за да те докара.

Алвасунд премигна и се извърна от мен.

— Съжалявам, че го казах по този начин. Веднага си дадох сметка, че ще те обидя.

— Жалко. Твърде късно.

— Торм, ревнуваш!

Престанах да крача наоколо и се обърнах към нея:

— За какво има да ревнувам? Какво губя от срещата ти със стар приятел? Нищичко. Не ми даде нищо…

— Мислех, че още сме само в началото.

Тя стана от масата, мина покрай мен и тръгна към хола. Последвах я. Камината все още гореше, зад огнеупорното стъкло се виждаше наситено червено сияние. Къщата беше затоплена, носеше се аромат на горящо дърво. Прозорците бяха замъглени от кондензацията. Тя седна на кожената постелка пред камината и се наведе напред. Аз се настаних на едно от креслата, полуизвърнат от нея. Алвасунд веднага се изправи на колене, приближи се и ме целуна истински по устните. Ръката й се отпусна нежно на гърдите ми. Бях прекалено ядосан и се отдръпнах. Тя не се отказа.

— Торм, съжалявам. Наистина съжалявам! Моля те… Да забравим всичко, което се случи току-що. Марс е стар приятел от колежа… не го бях виждала повече от година. Но се държеше странно и забравих какви ги върша.

Тя започна да търси из шкафовете и намери една неотворена бутилка ябълково бренди, местно производство. Отвори го и ни наля две чаши.

— Мисля, че трябва да ми обясниш какво става — казах аз. Все още й бях донякъде ядосан, като си мислех за случилото се снощи. Нищо не се беше случило снощи. Въображаемата стъклена преграда, която беше издигнала като бариера, си бе останала бариера. — Не ме доведе тук, за да гледаме дупка в земята. Каква е истината за тази работа?

— Така и не бях сигурна дали работата съществува — отговори тя. — Ако съществува, би била идеална за мен. Плащат предостатъчно и съм квалифицирана да я върша. Но Марс ми казва ту едно, ту друго… миналата година се държеше по подобен начин. Първо ми каза, че има свободно място и ме накара да кандидатствам… после не се обаждаше със седмици. Известно време се правеше, че не ме познава. После отново се промени. Накрая ми каза да дойда тук. Но ти сам видя какво се случи на улицата.

— Какъв ти беше, когато бяхте в колежа? Любовник?

— Много отдавна. Всичко приключи преди повече от година.

— Преспали сте?

— Не… повече от това.

— Тогава продължителна връзка?

— В миналото е, Торм. Не е важно… но не, не беше продължителна връзка. — Тя се изправи и се отдръпна от мен. — Бяхме заедно около месец. После той отпадна от курса, само след година и половина. Бяха му предложили тази невероятна работа в Джетра. Каза ми за нея и после замина. Мислех, че повече няма да се видим, защото беше на континента. Точно тогава започна да ми изпраща имейли… искаше да отида при него. Но Марс е труден човек и винаги му отговарях, че първо искам да завърша. После съобщенията станаха разнородни. Изглежда, се опитваше да ме разубеди да не отивам, игнорираше ме. Беше се прехвърлил на работа на остров Сийвл. Открих, че хората, които са го наели, казват се „Агенция за посредничество“, все още търсят персонал. Не бяха успели да запълнят всички места и квалификацията ми беше идеална за тях. Марс отново се промени, подканяйки ме да кандидатствам. За известно време беше без значение — все още не бях завършила колеж. След това започнах работа на Мурисей, но нещата не потръгнаха и се поколебах дали да не опитам. Както и да е, накрая кандидатствах. Трябва да издържа предварителен тест и едва тогава ще ми кажат дали получавам работата.

— На кой остров каза, че е?

— Сийвл.

— Не съм го чувал. Толкова острови има за помнене.

— Един от Торквите. Също като Хета се намира в близост до фаяндския бряг, но е в другата част на страната. Недалеч от Джетра. Съвсем малък остров. Веднъж Марс спомена, че доста прилича на Талек: студен климат, кратко лято, едва покриващо нуждите им земеделие и риболов. Е, истината е, че на Сийвл има някакви стари постройки, издигнати преди стотици години. Никой не знае кой ги е строил, нито за какво са служели. Повечето от тях още са си по местата, но са в руини. Искат да ги обезопасят.

— Не виждам каква е връзката с теб.

— Преминала съм обучение по перспективна образност. Триизмерна визуализация. Но не успях да съединя точките от онова, което ми каза Марс.

— Какво общо има триизмерната образност с обезопасяването на някакви руини?

— За това е и тестът. Причината да съм в Орскнис е, че в тези планини също има подобни руини. Това, което очакват от мен, е да ги намеря, да ги изследвам, като използвам оборудването си за визуализация, а после да напиша доклад и да им го предам, за да ме оценят. Работата е там, че повечето руини се намират главно на Сийвл, но има още едни подобни. Тук в Талек. Строителството е от същия период и със същата техника. Хората, които кандидатстват за работа в Агенцията, обикновено трябва да се запознаят първо с тях.

— Къде се намират?

— Получих указания как да ги отида дотам. На лаптопа са.

— А защо не ми го каза досега?

— Поне до този момент не ми се струваше важно.

Продължихме да отпиваме от брендито, като престанахме да се караме и да си задаваме въпроси. Алвасунд отиде в кухнята, приготви нещо за ядене и двамата хапнахме, излегнати пред камината. Беше един от онези дни, оформени от мразовитото време и спомена за преживения студ навън. Постепенно отново започнах да се отпускам с нея — може би в това имаше пръст и брендито.

Навън започна да вали дъжд, тежък, непрестанен порой. Отидох до прозореца, избърсах с ръка замъгленото стъкло и надникнах към неприветливата улица. Чувахме дъжда във всяка част на къщата, барабаненето по дървения покрив, плисъка по бетонната пътека, бълбукането на водата, изливаща се в канавките. Твърдеше се, че внезапният силен дъжд предвещава края на Гурнака, че е храчката на злата вещица. Поне вятърът беше стихнал.

Нахранихме се и останахме седнали на килима. Прегърнах Алвасунд с ръка през кръста. Когато горящите цепеници внезапно рухнаха, изхвърляйки ярък рояк от искри, тя се сгуши доверчиво в мен.

Но въпреки всичко това, когато стана време за лягане, Алвасунд пак се държеше така, сякаш между нас имаше стъклена преграда.

Този път я оставих да се изкъпе първа, така че когато се качих горе, ме чакаше в леглото. Застанах гол пред нея, но тя се беше обърнала на другата страна, а очите й вече бяха затворени. Пъхнах се под завивките и усетих, че възглавницата пак ни разделя. Оставих лампата включена, вслушан в дъжда и тихия звук от дишането й. Накрая загасих лампата.

Алвасунд каза в мрака:

— Би ли ме прегърнал, Торм?

— Това ли искаш?

— Да, моля те.

Внезапно тя се обърна, изправи се, издърпа възглавницата помежду ни и я хвърли настрана. После отново легна и се премести така, че голият й гръб се притисна в мен. Сплетох крака в нейните, зарових лице в косите й. Протегнах ръка и я сложих на стомаха й. Чувствах, че е топла, спокойна. След малко взе ръката ми и я постави върху гръдта си.

Дъждът се изливаше безкрайно върху покрива точно над нас, но в топлината и сигурността на къщата звукът действаше почти успокоително. Въпреки че бях развълнуван и възбуден от начина, по който я прегръщах, скоро се унесох в сън. Зърното на гърдата й бе твърда малка пъпка между пръстите ми.

През нощта, в тъмното, тя ме събуди с целувки и ласки. Най-после правихме любов, а аз радостно си представях невидими парчета стъкло, разлитащи се безобидно във всички посоки.

Три дни по-късно излязохме от Орскнис с колата и се насочихме на север през планините от източната страна на фиорда. Дъждът бе престанал малко преди изгрев и по улиците на града за пръв път нямаше сняг и лед. Слънцето сияеше в студения въздух. Вятърът бе утихнал. Когато излязохме от Орскнис и започнахме да се изкачваме в планините, отново пресякохме снежната линия. По най-високите върхове в района Талек снегът оставаше през по-голямата част от лятото. Пътищата обаче бяха разчистени и се радвахме на изглед след изглед към чудесния талекски хоризонт — необятна верига от върхове под лазурно небе. От подветрената страна на върховете се носеха бели облаци като безплътни знамена.

Алвасунд хвърляше поглед на пейзажа от време на време, но вниманието й си оставаше насочено към лаптопа. Работеше с програмата за изграждане на триизмерни визуализации, екстраполирани и моделирани от библиотека с налични артефакти. Вече ми беше показала някои от демонстрационните алгоритми: например имаше един, с чиято помощ една-единствена вкаменена костица можеше да бъде екстраполирана до скелета на изчезнал вид влечуго, и друг, с който парчета дърво, съединени посредством характерни за дадена област строителни техники, можеха да очертаят силуетите на отдавна изчезнали сгради. Все още не й се бе налагало да работи с истински обекти, така че докато карахме през планината, изучаваше онлайн-наръчниците и останалите демонстрационни алгоритми.

Приближавахме северния бряг на Гурн и вече на няколко пъти успях да зърна спокойната студена синева на далечното море. Тук планините не бяха така назъбени. Скоро започнахме да се спускаме от заснежените райони към висок район с оголени скали и туфи от жилава трева. Спряхме, за да направим справка с картата, която Агенцията беше изпратила на Алвасунд: най-после й бяха възложили да се заеме с пробната задача.

В случая беше лесно да намерим мястото. Руините на кулата се издигаха върху равна площадка, гледаща към морето над почти отвесния склон. Видяхме ги дълго преди да ги доближим: висока, тясна постройка от тъмен камък, съвсем самотна, без следа от други сгради или дейност наоколо.

Паркирах недалеч от нея. Алвасунд си взе лаптопа и дигитализиращото оборудване от задната седалка и за момент двамата останахме в колата, загледани към старата сграда. Нещо в тази кула будеше страх — усещането беше неясно и нерационално, — но не го споменах на Алвасунд.

Облякохме дебелите якета и тръгнахме през неравната земя брулени от силния бриз откъм морето. Усещах как чувството за вътрешен дискомфорт в мен постепенно нараства, но отново не казах нищо на Алвасунд. Когато приближихме достатъчно кулата, видяхме колко нащърбени и напукани бяха каменните й стени, с голяма пролука близо до върха от едната й страна, през която се виждаха гредите на нещо като дървен под или подпори, натрошени и увиснали под ъгъл. По-голямата част от изложените на юг повърхности бяха покрити с оранжеви лишеи. Кулата изглеждаше солидна, но грохнала от времето. На ярката слънчева светлина камъните й бяха тъмни.

Щом се озовахме непосредствено до нея, пред нас се разкри широка, изумителна гледка към морето и скалистия бряг. Далеч в крайбрежната равнина имаше модерно шосе, по което бързо се движеха коли.

— Сигурно е построена като наблюдателница — казах, гледайки към морето.

— Четох за кулите в Сийвл — каза Алвасунд. — Нито една няма прозорци. Имат само външна стена и покрив. Тази е със същия дизайн. Каквото и да са правили тук, не са се интересували от изгледа.

— Тръпки ме побиват от нея — казах.

Алвасунд дойде при мен и ме прегърна, а куфарите и саковете й се удариха в ръцете ми.

— И аз го усещам — отвърна тя. — Да приключваме по-бързо.

Тя започна да подрежда екипировката си. Състоеше се от дигитализиращ панорамен обектив на статив, компилатор с аудиодатчик на къса мачта и лаптопа й. Помогнах й с паяжината от подпорните въжета на статива, акумулатора и носача на дигитализатора. Гледах как включва уредите и прави автотестовете, за да е сигурна, че може да започне работа.

— Ще опитам да завърша измерванията само с един цикъл — каза тя. — Освен ако не искаш да бъдеш анализиран заедно с всичко останало, трябва да излезеш от обхват зад мен.

Направи за проба няколко линии с дигитализатора, но акумулаторът й пречеше. Тя го свали и ми го подаде.

Започна първата обиколка в основата на кулата, като се движеше на определено разстояние от зида на стената. Вървях до нея и носех акумулатора. Земята беше неравна, осеяна с полузаровени камъни, а пред самата кула наклонът ставаше прекалено стръмен. След като на няколко пъти се спъна, хванах каишите на носача и започнах да я направлявам.

Накрая каза, че е готова. Стоях зад нея, без да изпускам акумулатора. Намирахме се близо до основата на кулата и усещането за необясним ужас ми се струваше по-остро от всякога. Алвасунд беше пребледняла, а вятърът развяваше косата й.

Стартира записа и тръгна с равномерни крачки, насочила дигитализатора към главната стена. Вървях плътно до нея и я предупреждавах всеки път когато имаше опасност да настъпи някой изпречил се камък.

Приключихме снимките от първия път. Докато изключваше активатора, усетих как през мен минава вълна от силно облекчение, че скоро ще можем да напуснем това място.

Отидох да събера останалото оборудване.

Алвасунд каза:

— Не можем да си тръгнем, преди да съм интерпретирала образа.

— Колко време ще ти трябва?

— Не много.

Тя изпрати записа от дигитализатора в буфера на филтъра за изчистване на честотни деформации, а оттам го изтегли в лаптопа си. Дълго време не се случваше нищо. Двамата стояхме до оборудването, лице в лице, взрени един в друг. Виждах стреса в изражението й, мъчителното нетърпение час по-скоро да си тръгваме. Никога дотогава не бях изпитвал нещо подобно — неясна, нелогична тревога, безпричинен страх, непознат ужас.

— Торм, във вътрешността на кулата има нещо. Засякох го през визьора. — Усетих напрежението в гласа й и се изплаших.

— Какво искаш да кажеш, вътре?

— Нещо живо. Вътре в кулата. Огромио е! — Тя затвори очи и поклати глава. — Искам да се махна от тук. Страх ме е!

Тя посочи безпомощно електронното оборудване, по което работните индикатори премигваха слабо на ярката слънчева светлина.

— Какво е? Животно?

— Не зная. През цялото време се движи. — Гласът й беше писклив. — Но не може да е животно. Прекалено голямо е.

— Прекалено голямо? Колко голямо?

— Изпълва цялото място. — Тя протегна ръка към мен, но по някаква причина, която не разбирах, се отдръпнах от нея, не желаейки да ме докосва. Сигурно го усети, защото в същия миг и тя прибра ръката си. — Като огромна намотка е. Непрестанно се увива. Около стените или в тях.

Недалеч от мястото, където стояхме, имаше пролука в стената на нивото на земята. През нея можеше да се надникне вътре. Видях купчина от натрошени камъни, тухли и гниещи парчета дърво. Нямаше нищо живо или поне нищо видимо живо. Никакви намотки.

В този момент интерпретаторът приключи работа, издавайки кратък музикален тон, и двамата се обърнахме с облекчение. Алвасунд грабна лаптопа.

— Торм, погледни тук. — Тя обърна екрана към мен. — Виждаш ли? Ето го!

Слънчевата светлина бе прекалено ярка и почти не виждах какво има на дисплея. Алвасунд обърна лаптопа първо към мен, а после към себе си, за да го погледне и тя. Застанах до нея и вдигнах якето си, за да заслоня екрана.

Стори ми се, че гледам ултразвукова картина: едноцветно изображение, леко замъглено, без никакви индикации къде е ляво или дясно, горе или долу.

— Това е част от стената — каза Алвасунд, сочейки една сива кръпка. — Тази назъбена линия е пролуката. — Хвърлих поглед нагоре, за да сравня с изображението. Приличаше на триизмерна рентгенова снимка на вътрешността на руините.

Вгледах се по-внимателно. Зад стената имаше призрачен образ, сивкав и незабележим, но очевидно се движеше. През него минаваха вълни, перисталтика, предаваща се от единия до другия край, нещо като огромна гъвкава тръба, която се свиваше и разтягаше. Имаше няколко такива движения, някои по-нависоко, едва забележими в горната част на екрана. Най-обширната област от страховитото придвижване се намираше близо до земята.

— Това е змия, влечуго! — извика Алвасунд. — Навита е. Вътре!

— Но вътре няма нищо. Нали виждаме. Само камъни.

— Не… определено е там. Огромна змия!

— Тогава нещо не е наред със софтуера?

— Това прави програмата… подбира вероятностни следи. Засича нещо вероятно там вътре. Виж… нещото се движи!

Тя изведнъж направи крачка назад, като блъсна лаптопа към мен. Очертанията се бяха раздвижили, нагоре и през вътрешността. Представих си голяма змийска глава, очи и език, и дълги остри зъби, готови да нанесат удар. И аз отстъпих, но през малката пролука в стената все така не се виждаше нищо. Нищо, което бихме могли да потвърдим със собствените си очи. Нищо видимо, нищо реално. Ужасът ми от него не стихваше.

Опитвах се да намеря обяснение: може би стената беше двойна и нещо бе попаднало в капана й. Уплаших се, че ако наистина е така, може да си проправи път и да се хвърли към нас.

Взех лаптопа от Алвасунд и го нагласих, за да виждам добре. Озърнах се през рамо към нея, но открих, че вече не беше зад мен. Беше изчезнала. Озърнах се, но бях сам.

— Алвасунд?

— Торм!

Гласът й прозвуча слабо, почти заглушен от вятъра. После я видях. Беше във вътрешността на кулата!

Виждах я неясно през пролуката на равнището на земята. Гледаше към мен, викаше името ми. Кога се бе случило това? Нима бях припаднал за няколко секунди?

Оставих лаптопа на земята и изтичах към нея, като се борех със страха си. След секунди се намирах пред пролуката и приклекнах, за да се провра вътре.

Пътят ми бе преграден. Нещо твърдо, прозрачно, студено като дебела стъклена стена, поставена напряко през пролуката. Алвасунд беше там, на ръка разстояние от мен, но беше попаднала в капан зад невидимата бариера, във вътрешността на кулата. Не спираше да ме вика. Натисках и удрях стъклото безрезултатно.

Тя продължи да крещи. Беше вдигнала ръце, поклащаше глава наляво и надясно, а устата й се бе издължила надолу в ужасна гримаса от страх и болка.

Докато я наблюдавах безсилно, започна да се преобразява по страховит начин.

Започна да остарява. Остаряваше пред очите ми.

Стана по-ниска, напълня. Вместо стройната й фигура в дебели зимни дрехи видях Алвасунд затлъстяла, отпусната, нездрава, наметната в нещо като безформена нощница. Косата й посивя и изтъня, стана мазна, сплетена на небрежна плитка, отпусната на рамото й. Лицето й пребледня и подпухна, а на едната буза се появи обрив. Очите й потънаха в орбитите, обкръжени с тъмни кръгове. Устните й бяха посивели от цианоза. По брадичката й се стичаше слюнка, от носа й капеше кръв.

Невидими ръце я държаха във въздуха. Краката й се клатушкаха под нея. Носеше черни чорапи, които се смъкнаха надолу и разкриха издути възли от разширени вени по мършавите и, мъртвешки бели крака.

Без да разбирам какво се случва, залитнах назад, препънах се в един полузаровен камък, успях да се изправя и се спуснах към захвърления на земята лаптоп. Едва ли не без да ме е грижа какво се е случило, какви могат да бъдат последствията, издърпах от него и последния кабел, а после го обърнах, открих къде е батерията и я изскубнах от гнездото й. Машината изгасна. На екрана вече нямаше нищо.

Обърнах се, за да изключа интерпретатора, но още докато правех първата крачка, видях, че Алвасунд е там! Пак беше извън кулата и трескаво изтръгваше кабели от уреда. Видях познатото й лице, дебелия анорак, топлите й панталони.

После и тя се обърна и ме видя.

Невъзможно ни беше да мислим за шофиране, но някак се добрахме до колата, влачейки оборудването както можем. Струпахме всичко на купчина на задната седалка, седнахме отпред, затръшнахме и заключихме вратите. Прегърнахме се, ужасени и разтреперани. Косата на Алвасунд покриваше лицето й. Все още усещах, почти вкусвах, ужасната заплаха на онова, което беше в кулата.

Алвасунд плачеше, или поне така ми се струваше, но щом я погледнах по-внимателно, осъзнах, че все още се тресеше от страх, едва успяваше да поеме дъх, а ръцете, краката и главата й не спираха да треперят. Прегърнах я, притиснах я към себе си и дълго време двамата стояхме така, заедно, навлечени и непохватни в зимните си дрехи, докато се мъчехме да се възстановим от онова, което ни се бе случило, каквото и да бе то.

През цялото време непрестанното присъствие на мрачната кула, мъртвешката кула, надвисваше над нас.

Накрая се почувствах достатъчно уверен, за да запаля колата и да дам бавно на заден, докато не се отдалечихме на безопасно разстояние. Кулата се скри от погледа ни.

— Какво стана с теб? — попита Алвасунд. — Изведнъж просто изчезна! — В гласа й все още се долавяше онази пискливост, която бях доловил по-рано. — Бяхме там заедно, и в следващия момент видях, че по някакъв начин си влязъл във вътрешността на самата кула. А аз бях останала навън! Не можех да те стигна при теб и ти не ме чуваше!

— Ти беше във вътрешността на кулата, не аз — казах.

— Не говори така. Ти беше вътре. Помислих, че си умрял.

В колата усещахме постоянния страничен натиск на планинския вятър.

Накрая успях да й кажа какво видях. И тя ми каза какво е видяла.

Имахме сходни, но противоположни преживявания. Всеки от нас се бе явил на другия, по някакъв начин пренесен сред руините на кулата.

Алвасунд каза:

— Изведнъж беше остарял и болен и… не можех да дойда при теб.

— Колко стар, колко болен?

— Видях… Не, не мога да го кажа!

Спомних си каква я видях във вътрешността на кулата и казах:

— Помислила си, че умирам.

— Вече беше мъртъв. Приличаше на, не зная, някаква ужасна злополука. Главата ти беше цялата в кръв… мъчех се да вляза, за да ти помогна, но ми пречеше някаква преграда, парче дебело стъкло или пластмаса, препречваща пролуката. Не успявах да мина. Обърнах се, за да взема камък или каквото и да е. Щях да го стоваря върху преградата. А после изведнъж те видях навън.

— Ти също изведнъж беше навън.

— Какво, по дяволите, се случи там, Торм?

И двамата не можехме да намерим отговор. Единственото сигурно нещо беше, че онзи призрачен образ на Алвасунд в последните мигове на живота й, щеше да ме преследва завинаги.

Върнахме се в Орскнис.

Всичко помежду ни се бе променило заради случката при кулата, въпреки че не искахме да го признаем един на друг. Внезапно имах чувството, че се познаваме от години. Необходимостта да научаваме нови неща за себе си, да се привличаме, бе изчезнала. Все още бяхме в първите дни от връзката си, времето, когато любовниците изпитват ненаситно любопитство към партньора си, но нашето любопитство ни беше напуснало. Знаехме повече, отколкото трябва. Това познание бе ужасяващо. Не беше нужно да говорим и да обсъждаме тази тема. Просто я разбирахме и ни се струваше прекалено ужасна, за да я облечем в думи.

Така че думите останаха неизречени и никой от двама ни не призна какво е научил за другия, но това ни сближи — свързваше ни ужасната тайна. Над двама ни беше надвиснал страшният спомен за кулата.

Последва кратък период на бездействие. Не бяхме сигурни дали да се върнем в град Гурн или да останем в Орскнис, докато Алвасунд не получеше някакъв отговор. Беше изпратила бележките си заедно със записите от резултатите от теста, но отговор нямаше — нито от Агенцията, нито от Марс. Самият Марс явно вече не беше в Орскнис. Алвасунд му изпрати имейл, на който той не отговори и се опитахме да го намерим в града. Бе споменал, че работи в офиса на Агенцията, но никъде не видяхме такъв офис. Накрая открихме, че е в една от постройките близо до кея. Прозорците не светеха, а вратата беше затворена и заключена.

Изкушавахме се да приберем вкъщи, но Алвасунд заяви, че ако я назначат, иска веднага да започне работа. Фериботите за Джетра тръгваха от другата страна на острова.

Навън пролетното размразяване бе започнало, а градчето се подготвяше за лятото. По улиците имаше все повече хора, сваляха се кепенци и жалузи. С Алвасунд се съсредоточихме един върху друг, без да казваме нищо, правейки каквото можем.

После пристигна новината, че е назначена.

Бяха изминали шест дни от преживяването ни при кулата, беше привечер. И на двамата ни се спеше и се канехме да си легнем по-рано. Взех душ и се качих в спалнята — Алвасунд седеше на матрака пред лаптопа си, с кръстосани крака, очевидно зачетена в нещо онлайн. Не каза нищо и се излегнах до нея.

— Предложиха ми работата — съобщи най-после тя и обърна екрана към мен, за да го виждам.

Превъртя съдържанието на дисплея. Беше официално писмо от „Агенция за посредничество“, базирана в град Джетра на фаяндскня континент. Авторът му твърдеше, че са проучили внимателно всички молби за вакантния пост на разработчик на триизмерни вероятностни модели. Квалификацията на Алвасунд се доближаваше максимално до изискванията им. Тъй като спешно трябваше да попълнят мястото, бяха готови да й предложат петдесет процента от уговореното заплащане на пробен период, стига да приемеше незабавно. Ако работата й се окажеше на задоволително равнище, щеше да бъде назначена за постоянно, а заплатата й щеше да бъде вдигната до максимума със задна дата.

— Поздравления! — казах аз. — Предполагам, че все още искаш работата?

— О, да. Но прочети останалото и ми кажи какво мислиш.

Авторът на писмото настояваше тя отново да се запознае с оригиналния проспект, както и с условията на договора. Напомняше, че работата може да бъде опасна, че й предоставят всички изискващи се застраховки за отговорност, злополука, здравни грижи и живот. Всички тези подробности изискваха официалното й съгласие.

— Ще приемеш ли? — попитах.

— Парите ми трябват и умея да върша работата.

— И след онова, което се случи?

— Имаш ли представа какво се случи в действителност?

— Не.

— Целият смисъл на тази работа е, че това е първото добре финансирано разследване по въпроса какво има в тези кули.

— Сигурна ли си, че искаш да научиш?

За момент тя ме погледна и в очите й зърнах познатата прямота.

— Никога повече няма да имам такъв шанс.

— Не те ли притеснява онова, което се случи, когато отидохме при кулата?

— Да. — Изглеждаше разтревожена или раздразнена от въпросите ми и повдигна рамене, без да погледне към мен. — Може на Сийвл е различно — добави тя, но не особено убедено. Отново превъртя изображението на екрана. — Преди да дойдеш, бях прочела само първите две страници.

Преместих се по-близо до нея. После заедно изчетохме всички материали, които бяха изпратили от Агенцията.

Алвасунд посочи един абзац в края. В него се описваше неотдавнашният напредък. Вече беше възможно изследователите да доближават кулите в далеч по-голяма безопасност отпреди, добре защитени от психическата активност, която, по всичко изглежда, се излъчваше от вътрешността им. Освен това имаше и ефикасна физическа защита.

— Щом наистина е толкова безопасно — попитах аз, — защо отправят всички тези предупреждения за рискове?

— Мъчат се да се застраховат. Явно рисковете са им известни и са намерили начин да се предпазят от тях.

— Да, но не казват какъв е начинът.

Мислех си за „психическата активност“, по думите на документа, която „по всичко изглежда“ се бе излъчвала от кулата при посещението ни. Беше като спомена за стара болка — трудно ти е да кажеш колко е била силна, но облекчението, че е отминала, те изпълва с приятно усещане за свобода. Не можех да си представя, че някога отново бих се подложил на нея.

Продължихме да четем.

Последният документ бе илюстрирана история на кулите на Сийвл и информация за досегашните проучвания. Според наличните данни все още съществуваха повече от двеста такива руини. Всички бяха приблизително на една и съща възраст и бяха разрушени в миналото, вероятно от островитяните, правили опити да ги сринат. Нито една от кулите не бе опазена в цялост, нито бяха предприемани действия за възстановяването им. Съществуваха няколко места, където се бяха издигали кули, но понастоящем бяха успешно разчистени.

Всички останали кули бяха опасни и обикновените жители на Сийвл рядко ги доближаваха. Бяха възникнали много митове и суеверия и се смяташе, че кулите имат свръхестествен произход. Писателите и художниците на Сийвл често ги използваха като символ за страх и подтисничество. Имаше безброй фолклорни предания за гиганти, мистериозни отпечатъци от лапи, нощни посещения, писъци, светлини в небето и предполагаеми срещи с големи, пълзящи зверове.

Предишните научни изследвания неизменно се бяха проваляли в стремежа си да стигнат до достоверна информация, но от почти винаги несвързаните разкази за подобни контакти ставаше ясно едно. Във всяка кула явно имаше, или поне от време на време я обитаваше някакво живо същество или разум. Никой не го беше зървал. Никой нямаше представа как подобно същество може да оцелява, да се храни и да се размножава. Усещането за панически страх, изпитвано от всички изследователи, навеждаше на мисълта за някакъв вид защитна или дори завладяваща психична еманация, излъчвана от онова, което се намираше вътре.

— Сигурна ли си, че искаш тази работа? — попитах аз.

— Да. Ужасява ме, но… ти защо се тревожиш?

— Защото ще дойда с теб.

Внезапно тя се озова в ръцете ми. Бях разбрал, че назначението й, стига да приемеше, щеше да ни раздели. Искаха от нея незабавно решение, което означаваше, че имахме време най-много до утре сутринта. Ако не й го кажех още сега, тя щеше да замине за Сийвл, аз щях да се върна в град Гурн, а оттам евентуално на Иа. Вероятно нямаше повече да се видим. Струваше ми се, че това е раздяла, наложена ни от обстоятелствата, а не личен избор. Все още бяхме прекалено нови един за друг, за да изпитаме усещане за емоционална връзка, която да ни помогне да надмогнем раздялата. Не исках да я изгубя.

Така че правихме любов. Екранът на лаптопа светеше на пода до леглото, а буквите на предложението за работа грееха в нощта, без никой да им обръща внимание. После отново седнахме, уморени, но разбудени. Известно време Алвасунд писа нещо на клавиатурата и накрая ми показа съобщението, което се канеше да изпрати.

Приемаше работата съгласно условията им. Към писмото си добави и че ще тръгне от Орскнис на следващия ден и ще пристигне в Джетра възможно най-скоро. Информираше ги, че ще пътуваме заедно, ще живея с нея и ще ни е нужна квартира.

— Може ли да го изпратя? — попита тя.

Изпрати го, а след това се почувствахме ободрени, изпълнени с любвеобилност, отпуснатост, възбуда, така че отново правихме любов. Поспахме. На сутринта отнесохме багажа си в колата, почистихме и заключихме къщата, минахме през офиса на Агенцията, за да оставим ключа (все още беше затворено) и потеглихме с колата към крайбрежието.

Следвахме пътя покрай фиорда, където планините се срещаха със спокойните води на дълбокия залив под почти вертикален ъгъл — пътят бе прокопан в склоновете или минаваше върху натрупани отломки от скалите или пилони в самото море. На други места имаше къси тунели, прокарани през издатини и носове. Алвасунд обожаваше тунели и отново поговорихме за Джорден Йо.

Минахме през Омхуув и най-после достигнахме бреговата линия на обсипаното с островчета устие на фиорда. Тръгнахме на изток покрай брега, насочвайки се към фериботния порт, за който знаехме, че се намира някъде на североизточния край на острова. Скоро зърнахме и мъртвешката кула, която бяхме посетили, издигаща се надалеч от морето на своето възвишение, с черните й камъни, начупени очертания, заобиколена от гола, пуста земя. Беше прекалено далеч от шосето, за да усетим въздействието й, или поне така ни се струваше, но дори и така при самия вид на неприветливата постройка усетихме полъх на познатия ужас.

Скоро отминахме и я оставихме зад нас. Поехме по главната магистрала сред бързия двупосочен трафик. Това беше модерният свят, място, където съществуваха индустрии и администратори, полициери с патрулни коли и мотоциклети, свят, в който ефирът бе наситен с радиосъобщения, безжични комуникации, цифровизирани мрежи, а не психическите пипала на Древно, свръхестествено зло.

Слушахме музика от радиото в колата, спряхме за дълъг обяд в една странноприемница, кацнала на хълм с изглед към морето, и продължихме към пристанището.

Там установихме, че сме изпуснали за малко поредния ферибот за Джетра. Следващият заминаваше чак след два дни. Отседнахме в малък хотел, но после научихме, че за да отпътуваме за Джетра, ще ни бъдат необходими изходни и входни визи. Джетра е столицата на Фаянд, една от двете враждуващи държави на континента, официално и на практика в състояние на война една с друга. За да напуснем нашата неутрална територия, трябваше да се сдобием с разрешение от Гурн да излезем от Архипелага и разрешение от администрацията на Джетра да стъпим на сушата.

Изгубихме цели три дни в безуспешно тичане от Фаяндското посолство до Хетайското представителство на Сеньорията и обратно. Проблемът бях аз, основната причина за официалните спънки — Алвасунд имаше работата, която й бяха предложили, но аз не бях нищо повече от неин придружител. Забавянето започваше да я изнервя. Между нея и Агенцията имаше непрестанна размяна на съобщения.

След като научихме, че на Чеонер има летище, взехме ферибота до там, но на половината път ни съобщиха, че един ферибот се е сблъскал с баржа за драгиране. Имаше много загинали. Фериботните услуги за и от Чеонер бяха преустановени.

Слязохме на малкия остров Чеонер Анте, чакахме и чакахме. Два дни по-късно, когато вече си мислех, че Алвасунд е изгубила всяка надежда, всичко си дойде на мястото. Фериботите отново тръгнаха. Представителството на Сеньорията в Чеонер издаваше изходни визи. На следващия ден щяхме да успеем да излетим. Въпреки опасенията ни в самолета имаше свободни места, излетяхме по разписание, не катастрофирахме, издигнахме се изненадващо високо над островите, за да се възползваме от темпоралните деформации и само след час кацнахме в Джетра.

Напуснахме летището и се озовахме сред хълмиста, залесена местност, окъпана в слънчеви лъчи, хванахме един модерен трамвай до центъра на града и след дълго пътуване през жилищните предградия и новопостроените бизнес-паркове на Джетра, които изумиха и двама ни — досега не бяхме посещавали толкова голям град, — открихме в центъра сградата, където се намираше „Агенцията за посредничество“, и влязохме.

Остров Сийвл заемаше централно място в изгледа южно от града — издълженото му сивозелено туловище се бе проснало през хоризонта, създавайки усещането за вътрешно море. Високата верига от нагънати голи хълмове сякаш преграждаше залива. Градът гледаше към северната страна на острова, която тънеше в постоянна сянка.

Самата Джетра бе построена в речна делта на земното равнище в непосредствената околност на основното речно корито и ръкавите му, но отвъд някога блатистата равнина започваха леки хълмове. Открихме, че повечето жители на града говорят по свой собствен, неясен за нас начин и използват изрази, които с мъка разбирахме и на които не намирахме верен отговор. От случайните подхвърляния, които дочувахме, разбрах, че много от местните жители намираха островитянския ни говор и възгледите ни, за чаровни, но странни. Всичките предубеждения, които си бях изградил през годините за Фаяндландия, постепенно се преобръщаха.

Голяма част от островитянските ни възгледи се дължаха на войните — всъщност на войните на хората от Джетра, както и на навика ни да обръщаме гръб на прекосяващите Архипелага на път за сраженията. Бях останал с впечатлението, че всички на север живеят в страни, управлявани и доминирани от военни или екстремистки режими, че свободата им да се придвижват и изразяват е ограничена, че по улиците им всекидневно маршируват въоръжени войници, че живеят в безрадостни казармени градове или чезнат из лагери, пръснати в мрачни или отдалечени провинции.

Докато Алвасунд опознаваше колегите си и минаваше през подготовката за работа със сложното ново оборудване, което щяха да използват, разполагах с достатъчно време да обикалям сам из улиците на това място на войнолюбци. И онова, което откривах, беше оживен, продуктивен град с широки улици и хиляди дървета, модерен бизнес-квартал с небостъргачи, огромен брой стари постройки и дворци, но в района на доковете имаше и зони, претърпели скорошни разрушения, вероятно от бомбардировки. Други части на Джетра изглеждаха незасегнати от войната. Имаше и квартал на хората на изкуството, който посещавах почти всеки ден.

В Джетра започнах да придобивам усещането, че земята е безкрайна: островният живот внушава на човека чувството за предел, за брегове, приморски райони, за живот из съседните острови, но на Джетра вместо това ме примамваха разстоянията, местата, закъдето можех да замина, хората, които можех да срещна, без да прекосявам морето, безкрайно разгръщащия се свят на сигурността. Това липсваше на островите. На островите се чувстваш затворен в кръг, усещаш бреговете и границите на това, което може да постигнеш и местата, на които може да отидеш. Винаги знаеш къде си, но неизменно усещаш, че съществуват и други острови, други места, където да отидеш. Обичах Архипелага, но животът на континента, дори и в покрайнините му, бързо ме изпълни с омайващото чувство за необятни възможности. Само че нямах много време да изследвам това ново усещане.

Алвасунд навлезе бързо в работата. Екипът, към който я прикрепиха, заминаваше последен от Джетра — бяха я изчакали, докато двамата си губехме времето на Гурн и Чеонер Анте в чакане на кораби и визи. Другите три екипа вече се бяха прехвърлили в базите си на Сийвл, докладваха резултатите от предварителните огледи на някои от кулите и провеждаха изпитания на екипировката — всичко това от безопасно разстояние.

Дойде денят, когато и ние трябваше да заминем за Сиивл. Алвасунд не изглеждаше толкова нервна от тази перспектива колкото аз. Твърдеше, че се дължи на това, че е погълната от работата си, има задължения, колеги и обща цел. Предполагам, това означаваше, че имах прекалено много време за размисъл и мислите ми неизменно се въртяха около това къде отива и какво трябва да прави. Страхувах се за нея. Не можех да изхвърля от съзнанието си онзи мимолетен поглед към последните мигове от живота й, излъчени от предполагаемо живото същество, което Алвасунд се канеше да изследва — или да стане негов „посредник“, според професионалния жаргон, който използваха.

Имах нужда да се занимавам с нещо. Не ми харесваше да се размотавам наоколо, без да върша нищо, докато Алвасунд беше толкова дейна. Накратко, искаше ми се да си намеря работа, но изпитвах неувереност по въпроса. В Джетра се предлагаше много работа и с времето вероятно щях да открия нещо, не само попходящо за мен, но и с което щях да се справям добре. Това обаче щеше да ме закотви за постоянно в Джетра, а аз исках да бъда с Алвасунд на Сийвл. Всички, с които разговарях, твърдяха, че работа на острова се намира трудно — мястото се обезлюдяваше от много години, а икономиката му бе сведена почти до минимум.

Питах се дали да се свържа с лабораторията за изследвания в областта на стъклото в град Иа. Технически все още бяха мои работодатели, но в този момент ми се струваше, че са на другия край на света. Докато се мъчех да взема някакво решение, Алвасунд ми съобщи, че на следващия ден отплаваме за Сийвл.

Вече се бях запознал с другите членове на екипа: шестима млади хора, четирима мъже и две жени. Всички бяха току-що завършили. Един от тях имаше магистратура по психология, друг — по геоморфология, трети по химия и така нататък. Шефът на екипа, жена на име Реф, беше лекар със специализация по съдови аномалии. Алвасунд бе единствената с образование в областта на изкуствата, но уменията й в образността, перспективното строителство и активната вероятност, я поставяше на второ място, непосредствено след Реф.

Марс също работеше в щаба на Агенцията — както установихме с изненада, след като го срещнахме в деня на пристигането ни. И двамата с Алвасунд бяхме шокирани от външния му вид. От кратката ни среща на улицата в Орскнис бяха изминали само две седмици, но сега изглеждаше изпит, невротизиран, съсухрен. Не ни позна, въпреки че Алвасунд се насили да седне с него, за да поговорят. Той не й беше казал нито дума, не пожелал да я погледне и отговарял на въпросите й тихо и едносрично.

По-късно Алвасунд ми разказа, че е попитала Реф какво му се е случило. Реф беше отговорила, че предната година Марс е участвал в един от екипите, заминали на Сийвл, за да извършат предварителни огледи на кулите. По онова време посредниците не разполагали със защитна екипировка. Когато проявил първоначални признаци за невроза, го отчислили от активна работа. Докато се установи състоянието му, Агенцията му беше намерила друга работа — командировката му в Орскнис беше част от нея, но сега здравето му се влошавало още по-бързо. Очаквали всеки момент за него да се освободи легло в някаква клиника по невропатология.

— Знаят ли какво му има? — попитах Алвасунд.

Тя просто ме погледна, без да каже нищо. После се притисна в мен.

— Няма да се повтори — каза. — Не и сега. Имаме защитно облекло, вероятно тъкмо заради случилото се с Марс.

— Опасно е — отвърнах аз. — Налага ли се да го правиш?

— Да — каза тя.

На следващия ден, рано сутринта, един автобус на Агенцията ни откара до пътническия терминал на пристанището. Всички бяхме напрегнати, изпълнени с очакване, развълнувани, може би изплашени. Аз бях единственият втори човек в екипа, всички останали бяха дошли без партньорите си.

Качихме се на един катер, който щеше да ни отведе до Сиивл, въпреки че преди това ни се наложи да минем през формалностите по заминаването. Очаквайки последното да е просто техническа подробност, групата ни влезе в сградата на граничния контрол във весело настроение, но на граничния пункт настъпи забавяне. Служителите установиха, че сме жители на Архипелага и проявиха особен интерес към двама ни с Алвасунд. Струваше им се подозрително, че сме прекарали толкова кратко време на континента. Как се бяхме сдобили с разрешение да напуснем Архипелага и защо заминавахме сега, смятахме ли да пътуваме напред-назад из международни води?

В крайна сметка приеха, че Алвасунд работи за Агенцията, за която явно не бяха чували, но все пак това я класираше за изходна виза. Дълго ме разпитваха кой съм, кой ми плаща, какви са намеренията ми. В техните очи ролята ми си оставаше неясна. Имах чувството, че разпитът, проведен под маската на фалшива сърдечност, продължава безкрайно. Никой от отговорите на въпросите им като че не им изглеждаше достатъчно приемлив.

Накрая обаче всички получихме разрешително за заминаване. Минахме през лабиринт от стълбища и коридори и най-после излязохме на пристанището. Стоманеносивият катер беше привързан на кея и вече товареха сандъците и куфарите ни посредством система от конвейерни линии. Почакахме да приключат и щом вкараха всичко в трюма, капитанът стартира двигателите и корабчето започна да се отдалечава бързо от кея. Видях, че Реф излиза от капитанската кабина и влиза в каютата долу, където бяха останалите.

С Алвасунд останахме на горната палуба. И двамата предвкусвахме присъствието на островите. Стояхме близо до носа и се взирахме в мрачното туловище на Сийвл пред нас.

От Джетра, дори от хотела, разположен в центъра на бизнес квартала на града, доста далеч от брега, Сийвл ни се бе струвал толкова близък, че сякаш надвисваше над всичко, но щом отминахме вълнолома и навлязохме в по-бурните води на откритото море, островът вече не изглеждаше толкова потискащо. Сега беше просто поредният остров, един от стотиците, Покрай които бяхме минавали с Алвасунд в живота си. Скалите наистина изглеждаха по-сиви и по-стръмни от обикновено и по скалистите брегове имаше линия от бели пенести вълни, но в очите ни все пак си оставаше нещо познато.

Единственото пристанище на острова беше град Сийвл разположено в началото на тесен залив в югозападния му район. По време на престоя ни в хотела в Джетра разгледах картата, окачена във фоайето, и знаех, че за да бъде достигнато пристанището от Джетра, трябва да се заобиколи поредица от скали и плитчини, известни като Главата на раковината. Веднага щом наближихме скалите с катера, стана ясно, че през годините те се бяха срутвали неведнъж. Отломките оформяха серия от плитки подводни насипи, простиращи се навътре в морето. Налагаше се широк обход. От картата знаех, че морето около Раковината често е бурно заради приливите и отливите. Формата на острова предизвикваше водно течение на север и на юг от него и двата потока се срещаха отново при Раковината.

Катерът ни беше модерен, стабилен кораб и се движеше гладко и бързо през вълните. Докато стоях до Алвасунд на палубата между мостика и носовата част, постепенно бях започнал да се наслаждавам на плаването и приятното усещане от олюляването под краката ми след дългия престой на твърда земя. Високите страни на палубата ни предпазваха от насрещния вятър. Когато корабът най-после подмина Раковината, се наклони доста по-остро, отколкото очаквахме, улавяйки като с чифт платна вятъра с високия си профил. Капитанът накара двигателя да изреве и предприе маневра под ъгъл срещу вълните, прорязвайки пътя си право през една от тях.

Катерът влезе в залива още преди да разберем, че сме пристигнали. Проломът в скалите бе неочаквано тесен, после заливът се разширяваше и имаше достатъчно място за маневри. Вълнението тук бе умерено и скиперът намали скоростта. Град Сийвл се откри пред нас почти веднага. Беше малко градче, построено терасовидно по околните склонове и хълмове — преобладаващо сиво като скалите, на които се издигаше. Понесохме се плавно към него.

— Торм! — Алвасунд си бе поела остро дъх и стискаше юрната част на ръката ми.

Посочи към северния бряг на залива. Там се издигаше една от кулите, мрачна и разнебитена, построена на стръмния склон на скалите по такъв начин, че доминираше над по-голямата част от водата в ниското. Не се очертаваше на хоризонта.

Огледахме се във всички посоки. Скоро забелязах и друга кула на южния бряг, отново над града, но недостатъчно нависоко, за да се открои на фона на небето.

Зад нас Реф и останалите от екипа тъкмо се качваха на палубата. Те също застанаха на перилата и започнаха да се взират в заобикалящите ни стръмни стени на залива. Не след дълго бяхме успели да преброим осем кули, издигащи се над градчето като радиомачти. Фактът, че очевидно бяха построени в ниското, така че да не се издигат над скалите, им придаваше компактен, потаен вид, който усилваше заплашителното усещане.

Реф оглеждаше кулите с бинокъла си и даваше експертно описание на всяка. Използваше цифрено-буквените им означения, които един от мъжете внимателно отмяташе на таблета си, а после потвърждаваше на глас всяка от сигнатурите. Някои кули бяха цилиндрични и изострящи се към върха, докато други, за които се смяташе, че датират от по-ранен период, бяха квадратни. Имаше и една, която на пръв поглед изглеждаше кръгла, но Реф каза, че е от по-необичайните осмоъгълни постройки. Един от мъжете, застанал до мен, спомена, че на Сийвл са известни само девет осмоъгълни кули и всички те са по-добре съхранени от останалите.

В този момент не казах нищо на Алвасунд, знаейки, че по-късно ще ни остане време насаме, но колкото повече приближаваше катерът ни до града и колкото по-навътре в залива навлизахме, толкова по-силно усещах промъкващото се в мен безпокойство. Впечатлението, че кулите нарочно са били построени така, че да се сключат около града, беше едно, но освен това изпитвах и прекалено добре познатото ми ментално или телепатично плашещо усещане, с което се бяхме сблъскали в планините край Орскнис. Сякаш в тесния залив около град Сийвл бе пуснат газ без миризма, който притъпяваше ума и предизвикваше страх.

Ръката на Алвасунд стисна по-здраво моята. Хвърлих поглед на лицето й — челюстите й бяха стиснати, а сухожилията на врата й изпъкваха от напрежение.

Корабът акостира. Благодарни, че имаме с какво да се заемем, бързо започнахме да сваляме багажа и оборудването на екипа. Тук липсваха модерните товарно-разтоварни машини на Джетра, така че всичко трябваше да се пренесе до брега на ръка. Никой не каза нищо, но над групата ни се бе спуснала нов вид тишина.

Градът бе неподвижен, почти без улично движение. Когато се скупчихме на кея с багажа си, никой не прояви към нас какъвто и да е интерес. Хората отминаваха бавно с извърнати лица, без да ни забелязват. След като се бяхме озовали на брега, неотстъпчивият вятър се бе превърнал в лек бриз. Обзеха ме мрачни предчувствия и страх, не изпитвах никакво любопитство към околностите и най-вече нямах желание да гледам по-надалеч или по-нависоко от земята край себе си. Ужасявах се от онова, което може би се спотайваше над нас, но не знаех какво е.

Реф каза, че поради някаква причина колите, които трябваше да ни посрещнат при доковете, не са били изпратени, и се отби до административната сграда на пристанището, за да разбере какво се е случило. В крайна сметка се върна, оплаквайки се, че е почти невъзможно на острова да се улови мобилен сигнал. Стояхме нерешително, но няколко минути по-късно все пак пристигнаха два автомобила, за да ни откарат.

Оказа се, че тъй като с Алвасунд пътувахме заедно, ни бяха разпределили в друг притежаван от Агенцията имот, малък апартамент на известно разстояние от централното пристанище, но в близост до морето. Този факт се оказа в наша полза. След доста чакане на останалите се бе наложило да се нанесат в стаите над някакъв бар в центъра на града. Предполагаше се, че има по-голяма сграда, собственост на Агенцията, построена специално и оборудвана за продължителен престой, но нито Реф, нито останалите знаеха как да я открият. Представителят на Агенцията, който трябваше да ни посрещне на кея, не се беше появил. Сийвл вече ни се струваше като място в състояние на постоянен безпорядък, работещо на половин мощност.

В секундата, когато влязохме в нашия апартамент и затворихме вратата след себе си, усещането за гнет рязко изчезна. Беше толкова неочаквано, така забележимо, че реагирахме едновременно. Приличаше на промяната на налягането при кацането на самолет: облекчение, проясняване, премахване на фоновото усещане.

Разгледахме набързо апартамента, като не преставахме да се радваме на новопридобитата си свобода.

— Сградата трябва да е изолирана — каза Алвасунд, когато погледнахме и в двете основни помещения и стоварихме багажа си в спалнята. — След всичко това бях изгубила всякаква надежда. Но ми споменаха, че тук сградите на Агенцията следва да бъдат защитени. Явно вече е факт.

— Ами останалите?

— За една нощ ще се справят някак.

Разопаковахме част от багажа си и хапнахме с храната, която носехме. Седяхме заедно на тясната сгъваема маса в кухненския бокс. Прозорецът гледаше към морето, недалеч под нас. Навън бе започнало да вали и откъм залива нахлуваше мъгла. Не спирахме да говорим за усещането за облекчение вътре в апартамента и приятното чувство за възвърната нормалност.

Алвасунд ми показа материала, който използваха като щит срещу психичните емисии от кулите. Беше прилепен плътно към всеки прозорец, но освен това се виждаше, че продължава нагоре и надолу от тях, невидим слой, скрит в стените.

Алвасунд твърдеше, че материалът е някакъв вид пластмаса, но веднага щом го разгледах по-внимателно, разбрах какво е. Не беше нито пластмаса, нито обикновено стъкло, а вид Неметалическа сплав, получена от няколко полимера с кристална структура. С други думи, беше БФСС, полимеризирано борофосфосиликатно стъкло, доста наподобяващо материала върху който работех на Иа. Беше така направено, че да остава прозрачно, и можеше да се използва като обикновено стъкло. Освен това беше мощен преобразувател на енергия. При допир беше едновременно твърдо и гъвкаво, също като здрава гума, беше почти невъзможно да бъде счупено или напукано, макар че можеше да се оформя в отливки.

Огледах по-отблизо стъклото, използвано в апартамента. Докосвах го и се навеждах така, че да видя как се пречупва през него светлината от небето. Забелязах издайническите признаци за хало, замъгляване на прозрачността. На практика това нямаше как да се забележи в нормални условия и се дължеше на множеството пластове молекулярни микросхеми в него — виждаше се единствено под определен остър ъгъл. Вариантът, с който експериментирахме на Иа, трябваше да позволява фокусирането на високоенергийни вълни, тяхното кондензиране и усилване. Практическите приложения все още не бяха разработени, но ни финансираха две големи компании за производство на електроника. Малко преди да напусна, правехме опити с поляризацията на стъклото.

Още от инцидента на Гурн не ми беше давала мира мисълта, че може би този вид стъкло, поляризирано и подсилено по подходящия начин, би могло да се използва за пренасочване, преобразуване, дори за блокиране на онези ужасяващи еманации, каквото и да представляваха те. Сега осъзнах, че на някои друг, работещ за екипите на Агенцията, бе хрумнала същата идея.

След като се нахранихме и тъй като ни оставаше още време преди срещата с останалите, се отпуснахме на леглото, за да си починем. Хубаво беше да сме заедно, без притеснения, да се обичаме и да сме спокойни.

И двамата нямахме желание да напускаме апартамента, да се връщаме на незащитените улици вън, но накрая излязохме, за да потърсим екипа. Крачехме из тесните улички на Сийвл, задушени от ужасяващото усещане за психичен гнет, но тъй като вече знаехме, че когато се върнем в апартамента, ще се отървем от него, някак успявахме да го понесем.

Забелязахме и колко западнал изглеждаше градът — не се виждаше нищо от целенасочеността и деятелността на Орскнис, какво остава на процъфтяващия Джетра. Повечето сгради бяха построени от тъмносивия местен камък. Изглеждаха дебели и солидни, може би в опит да ограничат всеобщата унилост, но имаха запуснат вид. Прозорците и вратите бяха тесни, с импровизирани жалузи и щори. На много от входовете имаше грубо монтирани железни прегради.

Не чувахме птици, нито дори чайките, които се срещат из всяко друго пристанище на Архипелага. Когато слязохме до кея, забелязахме, че водата на залива има маслен, безжизнен вид, сякаш и рибите отбягваха еманациите на кулите.

Започвах да си мисля, че животът за продължително време на това място ще се окаже труден, поне без наличието на постоянна защита, но не го споменах на Алвасунд.

Намерихме постройката, където щеше да пренощува останалата част от екипа, и точно както подозирах, сградата нямаше изолация. Беше най-обикновен градски бар, очевидно на ръба на фалита. Членовете на екипа приемаха стоически положението, тъй като бяха успели да се свържат с Агенцията и на другия ден им предстоеше да се преместят.

Тръгнахме мрачно с другите в търсене на някое място из града, където да вечеряме; нахранихме се, потиснати от постоянна тревога; после се пръснахме, пожелавайки си лека нощ без особен ентусиазъм.

Но още щом влязохме в апартамента и затворихме вратата зад нас, настроението ни се повиши. Все едно се отърсваш от спомена за мъгла или сваляш от себе си дебели дрехи. Всъщност наистина хвърлихме дрехите си и скочихме право в леглото.

На сутринта Алвасунд се облече за работа. Извади работно облекло, ръкавици и тъй нататък от обемистия кашон, който носехме с нас. Облеклото беше изработено от тежка тъкан в камуфлажно зелено. Навлече го върху останалите си дрехи, губейки естествените си форми. Накрая извади голям шлем, който на пръв поглед ми се бе сторил метален. Покриваше цялата глава, а така също шията и врата й. Имаше стъклена маска, която тя спусна с изщракване над лицето си, след което наведе глава по познатия начин, давайки ми да разбера, че би желала да я целуна. Приближих до нея, усмихнат от онова, което правеше.

Тя вдигна маската и почука по нея:

— Защитена съм — каза.

— Напълно недосегаема! — отвърнах, опипвайки безуспешно неудобните й дрехи, опитвайки да промуша уста през тесния отвор, за да я целуна.

— Знаеш какво искам да кажа — произнесе тя.

Огледах по-внимателно маската и забелязах, че е направена от полимеризирано БФСС. Притиснах я толкова нежно, колкото ми позволяваше дебелото й облекло.

— Не поемай излишни рискове, Алвасунд — казах.

— Мисля, че знам какво правя. Останалите със сигурност са наясно. — Тя се отдръпна от мен и добави: — Искам да направиш нещо за мен.

— Какво?

— Всичките ми приятели ме наричат Алви. От сега, днес, тази вечер, завинаги, искам и ти да ме наричаш така.

— Ти можеш да ме наричаш Торм — казах аз.

— Вече те наричам така.

Тя дръпна маската върху лицето си, усмихна ми се през преобразуващото стъкло и тръгна с широки и тромави стъпки към стълбите.

Прегърнах я непохватно още веднъж. Когато излезе навън, гледах през прозореца на апартамента как чака на улицата. След малко пристигна колата на Агенцията, натоварена с останалите от екипа, и замина към покрайнините на града.

В апартамента в град Сийвл започвах да се чувствам като попаднал в капан. Въпреки че Алви се връщаше всеки ден, понякога по-рано, в средата на следобеда, и макар да си оставаше все така любяща и ласкава като преди, неизбежно двамата живеехме различен живот. Почти всеки ден оставах сам. Независимо че разполагах или се бях сдобил с обичайните начини за развлечение като книги, интернет, филми и музика, си оставаше фактът, че можех да излизам само когато се чувствах достатъчно подготвен да изтърпя психическата аура, заливаща града. Не разполагах с друга защита освен дискретно изолираните стени на сградата. Нямаше каква друга работа да върша, освен да разменям имейли с бившите си колеги на Иа.

Алви рядко говореше за работата, която вършеха, но щом започнаха да свикват с рутината й, тя и останалите винаги я наричаха „демонтиране“. Един ден в пристанището пристигна неголям товарен кораб. От него свалиха малък багер от типа, който обикновено се използва за събарянето на стари къщи. Водачът му го откара, дрънкащ и изригващ пушек, през тесните улици нагоре към хълмовете извън града.

За мен странната заплаха от страна на кулите лека-полека се заменяше от по-понятен копнеж. Накратко, липсваше ми животът на открито, на който се радвах в субтропичния топъл климат на Иа. През времето, прекарано на Гурн, си бях създал навик да стоя вкъщи, винаги да се грижа да ми е топло, да оставам дълго сам, но няколко години преди това, когато пристигнах на Иа, установих, че много повече предпочитам приятни морски ветрове, открити пространства, гъсти гори, блестящо топло море.

Скоро свикнах всеки ден да се разхождам из Сийвл, отначало единствено заради така необходимата ми промяна в обстановката, а по-късно и заради нарастващия ми интерес към околностите на града. Разбира се — незащитен, неизолиран, — изпитвах цялата сила на психичните еманации от кулите, но също така открих, че е възможно човек да свикне с тях. Осъзнах, че не са насочени специално към мен, след което почти успявах да ги игнорирам. Освен това знаех, че след всяка разходка ще намеря изолираното убежище на дома ни, където нормалността се завръщаше, без да споменаваме щастливата ми физическа връзка с привлекателна млада жена.

Радвах се на всекидневните разходки, чувствах, че отново се пробуждам за живот и усещах как се възстановявам все повече. Възприятията ми се развиваха — долавях, че виждам, чувам вкусвам по-добре от всякога.

След две или три седмици, прекарани в такива дълги разходки, едва обръщах внимание на усещането за гнет. Всъщност ми беше толкова приятно да кръстосвам обветрените хълмове, с препускащите облаци над мен, превиващите се жилави треви, линеещи калини и лепкави лишеи наоколо, че лесно можех да пренебрегна всяко настроение, предизвикано от мъртвешките кули.

Един ден, докато се изкачвах из хълмовете доста навътре в сушата, забелязах пресни, дълбоки успоредни бразди, оставени от вериги, и разбрах, че сигурно съм попаднал близо до някое от местата, където са работили Алви и нейният екип по демонтирането.

Тръгнах нагоре по склона, следвайки браздите, любопитен да видя какво има там.

Накрая стигнах до равно място под върха, доста напомнящо за местата, където обикновено се намираха кулите. Докато приближавах, не виждах никакви признаци за кула пред себе си, но съвсем скоро това намери своето обяснение. Достигнах район, където земята бе изровена и набраздена от неколкократно преминавалата по нея тежка машина.

Навсякъде се търкаляха тъмни тухли — повечето натрошени, но имаше и доста цели. Разходих се наоколо, като се взирах в земята, в изгледа, късчето море, което се виждаше в далечината. Не усещах каквито и да е концентрация или интензитет на психическата еманация. Допусках, че Алви, Реф и останалите сигурно са успели да премахнат източника на излъчването, какъвто и да беше той. Всичко изглеждаше така, сякаш на мястото доскоро се е издигала обикновена постройка.

Сред отломките забелязах поредица от дълбоки канали, ров, оформящи осмоъгълни очертания.

Вечерта, в спокойната обстановка на апартамента, не казах нищо на Алви за случилото се. Беше в мълчаливо настроение и по-късно, когато ни посети Реф, дочух двете жени да си говорят, че се нуждаят от кратка почивка след работата.

В един момент Алви произнесе шепнешком:

— Мисля, че най-после започвам да го усещам и аз.

Реф отговори тихо, очевидно без да осъзнава, че дори от съседната стая можех да чуя шепота й:

— Двама души поискаха разрешение да посетят континента.

А Алви каза:

— Тогава и аз ще отида.

Реф:

— Ами Торм?

Алви отвърна:

— Мисля, че тук му харесва.

Същата вечер правихме любов ненаситно.

Но на следващия ден, веднага щом превозът на екипа взе Алви, обух удобните си обувки и се насочих към мястото на разрушената кула.

Падналите тухли не бяха стояли на земята достатъчно дълго, че да се набият в тънкия пласт почва и можеха да се местят. Бяха тежки, разбира се, и израняваха ръцете ми, но ако ги пренасях една по една и всеки път си почивах, задачата беше изпълнима.

Когато най-после спрях за малко почивка в средата на деня, бях успял да върна много от тухлите обратно в осмоъгълния ров, първоначалните основи на стените. Докато полагах всяка една на мястото й, работата ми се струваше толкова правилна и естествена, че тухлите сякаш се подреждаха сами. В края на деня над равнището на земята се подаваше един ред тухли — идеална осмоъгълна форма, създаваща впечатлението за планирана постройка.

Връщах се при кулата ден след ден, възнамерявайки да работя само с тухлите, които бяха оцелели. Нямаше как да ги измазвам и се налагаше да полагам всяка здраво, за да стои сигурно на мястото си — но всъщност тухлите лягаха по местата си с готовност, сякаш нямаха търпение да се съединят отново с останалите.

Скоро осмоъгълната кула се издигаше малко над мен и бях употребил почти всички здрави тухли, които намерих наоколо.

Отдалечих се от новата постройка, огледах я критично, обиколих я, възхищавах се на изгледа към долината и далечното море, над които се издигаше.

После прескочих стената и за пръв път застанах във вътрешността.

Стените на кулата ме обграждаха. Не виждах нищо навън. Съществуваше единствено безкрайният вятър, шумоленето на превиващите се треви. Седнах, изправих се отново, протегнах ръце, за да видя дали мога да обхвана вътрешността.

Пак седнах и останах така, докато не започна да притъмнява.

Разбира се, на другия ден се върнах, както и в следващите дни, прескачах стената, заемах мястото си във вътрешността на осмоъгълната кула, вслушвах се в непрестанните ветрове по склона. Харесваше ми да седя, но освен това ми доставяше удоволствие и да се изправям и да надничам над стената, да оглеждам района от острова, който покриваше моята кула. Изпитвах известно раздразнение, че не мога едновременно да седя и да гледам навън, но след известно време намерих очевидното решение на проблема.

Сред отломките, останали след багера, имаше няколко тежки дървени греди, очевидно по-рано служили за подпори или трегери. Ако направех отвор в някоя от стените и използвах някоя греда като опора за тухлите над нея, можех да изградя груб прозорец. После нищо не ми пречеше да приклекна тихо вътре и да се взирам в изгледа.

За целта се нуждаех от стъкло, не само за да се предпазя от постоянния вятър, но и за да мога да концентрирам усещанията, изливащи се в мен, когато се намирах в кулата. Бях във възторг не само от тази, но и от останалите идеи, които ми хрумнаха. Усещанията ми непрестанно се разширяваха. Винаги когато се намирах в кулата, имах чувството, че виждам всичко, чувам всичко, в мен и извън мен, минало, настояще и бъдеще.

Същата вечер отидох в работното депо на Агенцията в града, където намерих няколко листа от специалното изолационно стъкло. Подбрах парче с размер, който отговаряше на изискванията ми, и го скрих за през нощта недалеч от апартамента ни.

Откакто Алви, Реф и останалите бяха отплавали за Джетра, бяха изминали много дни. И щяха да изтекат още толкова, преди да се върнат. Вече почти не мислех за нея.

На следващия ден отнесох стъклото на хълма, като си представях как ще го монтирам, как ще го използвам, как ще се концентрират мислите и усещанията ми, излъчвани от кулата, усилени, кондензирани, увеличени, преобразувани и трансформирани от полимеризиращия материал, телепатичен триумф, фокус на всички страхове и надежди.

Там, в моята кула зад стъклото, щях да чакам търпеливо завръщането на Алви. Имах да й разказвам много, да й покажа много от миналото, настоящето и бъдещето.

Сентиер

Висок / Брат

Сентиер е почти пустинен остров в субтропичния регион на Средпътното море. Над него доминира конусът на огромен изгаснал вулкан, чието име на патоа означава не само Висок (местното име на острова), но и Брат. На острова няма природни ресурси и съществува постоянен недостиг на питейна вода. Наземните цистерни се виждат навсякъде, особено в по-сухите високи райони. През лятото островът е изложен на поривите на горещ вятър от екваториалния север — така наречения вятър Росолино. Някога този вятър е бил двигателят на търговията с подправки от югоизтока, използван безмилостно, но винаги с недоверие от мореплавателите, а днес Росолино носи със себе си единствено суша и прах на островите, които обветря с презрителните си повеи.

Заради своята отдалеченост и либералните нагласи на населението, Сентиер е предпочитан от поколението с раници на гръб. По крайбрежието или около Сентиер Сити има много евтини хотели и места за хранене. В това приходящо население младите мъже и жени, дезертирали от войната, попадат в идеална и безопасна обстановка. Сентиер има либерално отношение към употребата на алкохол и развлекателни опиати и тук всички закони, ограничаващи престоя, са потънали в забрава.

Сентиер Сити е голям град само по име: пристанището е тихо и удобно, а една малка част от него е заделена като марина за посетителите. Риболовът никога не спира, но е безсистемен. Търговията със съседните острови е минимална, макар че заради богатата си вулканична почва вината на Сентиер се радват на популярност и носят значителни валутни приходи.

Повечето обикновени посетители и туристи се насочват към вътрешността, към малкия град Кувлер. Тук има необичайни руини: Сентиер е прочистен по време на първата федеративна инвазия и всички тогавашни обитатели или са взети за заложници, или са ликвидирани. Разбира се, това се случва преди подписването на Спогодбата. Скоро войските са принудени да напуснат и в крайна сметка островът отново е населен, но голяма част от предишната атмосфера на града е изгубена. Някога в Кувлер е съществувал процъфтяващ артистичен квартал и малък район от града, край пресъхналите брегове на единствената река на Сентиер, където са се издигали къщите и студиата на артистите, сега е обявен за защитена зона. Там има отличен музей и галерия, представящи най-добрите запазени творби от ранните дни, както и образци на съвременното изкуство, в това число една голяма, но средна по изпълнение картина от Батхърст: Пришествието на Отмъстителя. Някои от руините в Стария град също съдържат фрагменти от произведения на изкуството.

Странното за толкова отдалечен и в много отношения примитивен остров е, че Сентиер има световно утвърдена репутация в науката и медицината, всичко това — съсредоточено в Кувлер.

Именно в Кувлер е роден астрономът Пендик Мудурну и пак той поставя началото на трийсетгодишния проект за построяването на най-големия оптически телескоп в света в отвора на планинския кратер на острова. Самият Мудурну доживява завършването му и го използва. По-нататък на върха на планината са построени много други обсерватории с разнообразна апаратура. Научноизследователският център и непрестанното движение на учени и посетители гарантират просперитета на региона за дълги години напред.

Сред видните синове на Сентиер са пантомимният артист Комис, убит от неизвестни извършители по време на представление, и Вискер Делоан — писател и философ.

Цветето на острова е четирилистът, който расте в изобилие въпреки сушата, и чиито красиви жълти чашелистчета имат халюциногенни свойства, след като бъдат изсушени и консервирани.

Валута: архипелагски паралеон, обракски талант.

Сиф

Подсвиркващ

Въпреки че местоположението му е известно със сигурност и съществуват няколко туристически оператори, които биха ви превозили до него, никой жив човек не е виждал Сиф. Това е уникален за Архипелага остров, защото е единственият напълно унищожен от жителите си. Последните следи от Сиф потъват под вълните преди повече от сто двадесет и пет години. Всичко, което остава от него, са обширна скалиста пустош и купчини отломки на морското дъно, които — макар и да са в относително плитки и ясни води и достъпни за леководолази — никога не се виждат над повърхността на морето.

Повечето посетители днес разглеждат Сиф през прозрачните дъна на туристическите корабчета. На съседния остров Генчек индивидуално могат да бъдат наети яхти с до шест места. От същия остров всекидневно потеглят и по-големи плавателни съдове с капацитет до петдесет места.

Тунелирането на свободна практика на Сиф е стара традиция заради подходящия състав на скалите и снизходителното отношение на чиновниците на Сеньорията (много от тях са ентусиазирани любители тунелисти). Сериозни изкопни работи обаче не се провеждат до появата на острова на инсталационния артист Джорден Йо. Йо вече си е създала име с различни творби, свързани със земекопното изкуство из много други части на Архипелага. Въпреки че в началото има изненадваща съпротива сред някои от жителите на Сиф, Йо води екип от геолози, който заключава, че почти сигурно под повърхността и в колосални количества има залежи от разнообразни полезни изкопаеми. Йо получава ограничено разрешително да направи няколко проучвателни тунела. Работата не й отнема дълго време и в резултат Йо показва проби, богати на злато, платина, шистов нефт и мед. Докато анализаторите в град Сиф все още се колебаят, Йо представя и данни за някои ценни минерали, в това число апатит, итрий и флуорит. Лицензът й бързо е преразгледан и й разрешават да извършва неограничени изкопни работи. Тъй като сифианците до голяма степен са невежи по тези въпроси, никой дори не си помисля да постави въпрос нито от къде са пробите, нито защо не се появяват повече количества.

Докато е жива Йо, Сиф заслужава името си на патоа, с което и остава известен. Голяма част от скалните пластове на Сиф са прорязани от тунели, замислени по такъв начин, че вятърът от всяка посока със скорост по-висока от пет възела предизвиква хармонични звуци. Обикновено тези звуци са просто приятен фон като музика от орган, но в периода на сезонните вихрушки (някогашното разположение на Сиф е в умерения северен Средпът, където зимните зони с ниско атмосферно налягане са особено динамични) островът издава висок пищящ звук, който може да се чуе на много от съседните острови.

Йо го нарича музика на морето и небесата и обявява амбициите си да превърне всеки остров от Архипелага в гигантски вятърен звънец. Всеки ден звукът ще е различен, твърди тя, но ще донесе хармония на света. Тя умира скоро след като изрича това грандиозно твърдение.

Именно през този период островът е посетен и от Дрид Батхърст. Апокалиптичният му шедьовър Нощта на последното негодувание е нарисуван на Подсвиркващ.

Често се твърди, че самото гигантско платно също е вид шифър, като образите на негодуванието са извлечени от карикатури на изтъкнати политици, на които Батхърст идва на острова да сложи рога. В тази интерпретация набожният гняв не е нищо повече от гнева на мъжа, предаден от съпруга, която е с много години по-млада от него. По-късно тази теория е потвърдена. Лабораторният анализ с помощта на рентгенови лъчи и други изследователски техники показва, че теорията за шифъра не е била толкова далеч от истината. Например анализът на пластовете маслени бои разкрива, че сред сцените на апокалиптичен колапс и разрушения незабележимо са вплетени някои от полигамните извивки на красивата млада любовница на Батхърст. ДНК-пробите освен това потвърждават, че космите, които са залепени по-възможно най-фин начин върху божественото теме, са с човешки произход и отговарят на профила на любовницата.

Естествено, по онова време тази теория все още не е формулирана. Дрид Батхърст напуска Сиф по обичайния за него начин — внезапно и при неизяснени обстоятелства — и повече не се връща там, но популярният успех на неговата забележителна картина спечелва на Сиф вниманието на обществеността из целия Архипелаг. Тогава, както и сега, тунелирането е широко разпространен начин за отдих сред мнозина, но по онова време съществуват твърде малко места, където е разрешено. Тунелистите се насочват нетърпеливо към Сиф от всички краища на Архипелага. Скоро из много части на острова започват изкопни работи.

Първото голямо срутване се случва около век след като картината на Батхърст става известна. Град Сиф, вече сериозно подкопан, е евакуиран и само след около половин век островът е напълно изоставен от екипите на тунелистите.

Въпреки че през следващите години много тунелисти ще намерят смъртта си, превръщането в пчелна пита на острова продължава до своя трагичен и неизбежен финал. В последните си години Сиф се смълчава: бурите и вихрушките вече не успяват да изтръгнат дори една нотка от начупените, изнемощели и рушащи се чукари, в които се е превърнал островът.

На финалното рухване на Сиф стават свидетели малцина. Съществува видеозапис с ниско качество на тези последни моменти, който може да бъде гледан в музея на съседния Генчек. Филмът е потискащ. През този потресаващ ден в наводнените галерии и подземни пасажи умират повече от петстотин тунелисти. Днес единственият им паметник е потопен в ясното плитко/ море на мястото, където някога Сиф се е издигал над безмилостните вълни.

Смудж

Стари руини / Бъркалка / Пещера с ехо

От Дант Уилър, политически редактор в ОВД, за притурката Пътувания и Ваканции, Островитянски всекидневник. Въпреки че никога не е публикувано във вестника, това кратко есе в продължение на няколко години е достъпно онлайн от сайта на ОВД.

Всичко започна като рутинна задача за вестника, като онзи вид пътеписи, каквито неведнъж ми бяха възлагали през изминалите години. Както вероятно е известно на читателя, основната ми тематика във вестника е по-скоро по линията на политическите и икономическите репортажи, но на всички журналисти в ОВД от време на време възлагат и задачи, свързани с туристически пътувания. Все някой, както обичаме да се успокояваме, докато опаковаме сандалите и плажното си масло, трябва да свърши тази работа.

Читателят, когото имаме предвид, е човекът, който планира пътуване или почивка. За онези, които нямат такива намерения, се опитваме да предадем по-цялостно какво представлява избраната дестинация. Пътеписната журналистика не е важна сама по себе си и много рядко получава по-широк отзвук — за всеки репортер това е внимателно напомняне, че животът не се свежда само до сензационни материали на първа страница.

Моята задача, едва третата през изминалите години, беше да посетя Смудж. Защо Смудж? — питаха се всички, включително и аз, преди да потегля. Джо, главният редактор на притурката П & В, каза:

— Въпросът ти съдържа отговора в себе си. Това е място, за което явно никой не е чувал. Едва ли има по-добра причина да отидеш там.

И така, в търсене на скритото, изгубеното, забравеното, непознатото, неоткритото, потеглих, за да проуча Смудж. Първото предизвикателство пред мен бе да го открия.

Както е известно на редовните ни читатели, ОВД вече не публикува карти. Официалната причина за това е, че повечето карти на Архипелага са пословични със своята неточност, но предишната ни политика беше, че и приблизителната карта е по-добра от никаква карта. Вестникът обаче трябваше да преразгледа тази политика, след като преди няколко години притурката П & В неволно изпрати група пенсионирани църковни служители в почивна база на глондианската армия на остров Темил. Това може и да звучи като виц, но си взехме поука. Вместо да отпечатваме ненадеждни карти, сега предоставяме подробности за начина, по който сме достигнали целта си, и оставяме на читателите да следват стъпките ни. Това винаги е най-трудната част от задачата, тъй като тук, в офиса на ОВД, не ни е позволено дори да използваме ненадеждните карти, отпечатвани от нашите конкуренти.

И така, заех се да търся Смудж. В началото ми бе известно единствено, че се намира някъде в морето между Панерон и Уинхо, както и че често се споменава, че е скрит зад великолепния Бряг на Страстта на Хелвард. Когато започнах претърсването в интернет — първия източник на информация за всеки пътешественик, — един уебсайт ме увери, че Смудж е толкова добре скрит в собствените си мистерии, че дори днес жителите му, ако напуснат загадъчната си родина, за да се изгубят в безбрежните, некартографирани райони на Архипелага, поддържат измислицата за неговата недостъпност и горчиво се оплакват от невъзможността да се завърнат на острова.

Всичко това, налага се да съобщя с известна тъга, е романтична измислица. Смудж може да бъде намерен. Не веднага, нито става бързо и лесно, но е възможно. Необходимо е единствено да се поровите с лупа в ситния текст на фериботните разписания в района на приблизителното му разположение и ще ви стане ясно, че има редовни линии. Нерекламирани, позволете ми да добавя, но определено ги има.

Тъй като желанието ми е да ви насърча да последвате стъпките ми, ще ви спестя това ровене. Избрах да пътувам до Смудж с редовния рейс на линиите „Рифове“, един от по-малките фериботни оператори в тази част на Архипелага.

Корабът ме взе в точния час, отбелязан в брошурата, замина и пристигна по разписание на всички междинни пристанища. Има много такива спирки, но пък са разнообразни. Удобствата за пътниците на борда бяха по-скоро в необходимия минимум, но на приемливо ниво, а корабът нито потъна, нито заседна, нито през цялото плаване имаше силна музика от озвучителната уредба. Каютите бяха климатизирани. Докато бях на борда, разполагах с пълен, макар и на моменти прекъсващ интернет достъп. Тентите на палубата осигуряваха адекватна защита срещу слънчевите лъчи и обслужването на стюардите беше добро.

В един момент от пътуването ме обзе такова удоволствие, че си помислих как ако разполагах с време и средства, бих искала до края на живота си бавно да плавам из Архипелага на сънищата. Харесваха ми безкрая на небесносиньото море, благоприятните ветрове, тропическата топлина, любопитните морски птици и скачащите на повърхността делфини, но, разбира се, и живописните острови, скалистите проливи и гладките като стъкло морски пространства. Спектакълът продължаваше и нощем: редовно виждахме блещукащите като диаманти отражения от светлините на къщите и градовете, понякога прегарящи пътека от ярки цветове през тъмните води към кораба ни. Ето защо не бях никак доволна, когато дойде време да сляза на Смудж, но тъй като реално не разполагам нито с времето, нито с парите, за да прекарам остатъка от живота си по корабите, не може да се каже, че съжалявах.

След пристигането си открих, както бях почти сигурна, малък остров, очарователен и недокоснат, с много обичайни, често срещани и на други места, атракции за посетителите. Плуването е безопасно и на разположение на туристите има няколко спокойни плажове и заливи. Пейзажът е скромен, но привлекателен.

По цялото крайбрежие има тихи местенца, където хвърлят котва частни яхти. Няма казино, но веднъж годишно се провеждат конни надбягвания. Колкото до храната, нивото на кухнята в ресторантите, които посетих, беше повече от адекватно, а в най-добрите — на световно равнище. На Смудж не се разрешава притежаването или наемането на автомобили, но може да вземете под наем двутактов мотопед за ден или седмица. Собствениците на няколкото хотела, при които отидох в Смудж Порт, твърдяха, че наскоро са инсталирали интернет-връзка, но не успях да го потвърдя.

Смудж е един от малкото острови, посещавани от мен, където съществува междуетническо напрежение. Поради някаква причина там са унаследени три различни местни наречия, но никое не доминира над останалите. Струва ми се очевидно, че ако туристическият поток се увеличи, напливът от посетители ще окаже същия унифициращ ефект върху местните, както и навсякъде другаде, но това все още не се е случило. Една от любопитните гледки в края на дългия, горещ ден на Смудж е вечерната променада, когато отделни лица, а и цели семейства излизат навън и си разменят забележки, очевидно донякъде обидни, на уличен език, който адресатът им не разбира, но в същото време смисълът им остава извън всякакво съмнение. Настроението е агресивно, но по някакъв начин и добронамерено, почти ритуал. Грубите жестове с ръка не предизвикват гражданска война! Всичко това се балансира от високото ниво на взаимен интерес между представителите на двата пола сред младежите. Може би през следващото поколение този конфликт ще отмре, дори и само поради тази причина.

Междувременно обаче отзивчивият посетител на Смудж получава възможност да стане свидетел на необичайно социално преживяване.

Поради трите местни наречия името Смудж има три различни интерпретации: „стари руини“, „бъркалка“ и „пещера с екот“. По всеобщо съгласие тези три превода са повече или по-малко взаимозаменяеми.

Планирах да остана на Смудж в продължение на цяла седмица, но на третия ден започна да ми дотяга. На острова почти няма културни забавления. Град Смудж разполага с малка заемна библиотека, предлагаща популярни романи и скорошната преса. Има театър, но местни жители ме информираха, че е затворен от няколко години. Театралните трупи рядко посещават Смудж, според същите източници, а и във всеки случай сградата на театъра се нуждае от ремонт. Отидох в музея, но за по-малко от половин час интересът ми към няколкото му експоната бе напълно изчерпан. Открих кино, но беше затворено. Единствената художествена галерия излагаше колоритни картини от града. Плажовете и заливчетата говорят сами за себе си и снимките са напълно достатъчни.

Един ден по обед, докато седях в бара, за да се разхладя от парещата слънчева светлина, някой ме попита дали съм посетила развалините сред хълмовете. Не бях. Същата вечер открих каквото можах — смяташе се, че развалините са на поне хиляда години и че градът е унищожен по време на древна война, изоставен от оцелелите му жители, а впоследствие малкото останало от него е плячкосано и разграбено.

На следващата сутрин потеглих към веригата от хълмове с наетия си мотопед. Нямаше пътни знаци, но човекът в офиса ми обясни, че веднага щом мина през прохода, ще видя голяма залесена долина, заобиколена от възвишения и развалините вероятно са някъде там. Не изпитвах абсолютно никакво любопитство.

Съвсем скоро щях да разбера и защо. Със сигурност в долината някога се бе издигало някакво селище, но следите от него, изцяло обраснали с лиани, мъх и храсти, не бяха нищо повече от парчета натрошен камънак. Разхождах се наоколо повече от час, надявайки се да попадна на нещо, което да напомня за някогашна постройка или открит площад, но широколистните дървета бяха превзели всичко. Очевидно беше място, което би възнаградило търпеливия научен изследовател, но аз не съм археолог, така че нямах представа откъде да започна. И досега не съм сигурна от коя ера бяха развалините, кой е построил града, кой е живял в него.

Върнах се обратно до мястото, където бях оставила мотопеда, чудейки се какво ли друго можеше да има на Смудж, че да си струва писането за него. И тъкмо в този момент го открих.

При пристигането си почти не обърнах внимание на сградата недалеч от мястото, където паркирах. Но този път се вгледах в нея. Беше нещо повече от жилище: приличаше на имение, заобиколено от стари дървета, почти скрито от пътя от гъстата растителност. Отвъд широката отбивка на пътя, където бях оставила мотопеда, имаше висока, метална порта, очевидно здраво заключена: не се забелязваше веднага от пътя, защото се намираше малко по-навътре в алеята към имението, която на свой ред правеше завой. Приближих се и прочетох със засилващ се интерес надписа на табелката:

УЧИЛИЩЕ „КАУРЕР“

ЗА УЧЕНИЦИ НА ВЪЗРАСТ ОТ 6 ДО 18 Г.

ПОД ЛИЧНОТО РЪКОВОДСТВО И С УЧАСТИЕТО НА Е.У.К.

Отне ми няколко секунди, за да осъзная смисъла му.

Последното, което бях очаквала да открия на Смудж, бе едно от Специалните училища на Каурер. Когато застанах пред тази врата, бях в следното състояние — беше ми горещо, бях жадна, изпотена, нахапана от безброй насекоми и изпитвах силно раздразнение от посещението си на този малък и незначителен остров. Всичко от изброеното все още преобладаваше в съзнанието ми, докато се взирах с изненада в табелката на вратата. А тя не беше стара — изглеждаше поставена наскоро.

Означаваше ли фразата под личното ръководство… на Е. У. К. онова, което си бях помислила още в първия момент? Че самата Каурер беше тук, че работеше в училището на Смудж? Че ръководеше и участваше лично в учебния процес?

Изглеждаше слабо вероятно. Каурер беше умряла преди няколко години, което очевидно елиминираше тази възможност. Но обстоятелствата около смъртта й бяха свързани с определена мистерия, която си спомнях особено добре. Според смъртния акт тя беше починала от „инфекция/паразитна инвазия“. На подразбиращия се език из целия Архипелаг това навеждаше на сериозното предположение, че е пострадала от фатално ухапване от насекомо, вероятно трайм. Последиците от такива ухапвания бяха ужасяващи и въпреки че от насекомите умираха по няколкостотин души годишно, върху този вид смърт тегнеше донякъде позорно петно. Смъртта от ухапване на трайм обикновено води до набързо уредена кремация, често в рамките на двадесет и четири часа, и неизменно си остава в центъра на клюки и спекулации.

Такива бяха обстоятелствата около смъртта на Каурер, но поради обществената й значимост и голямата любов и уважение, на които се радваше, нямаше как да умре тихомълком. Медиите прославяха живота й, възхищаваха й се и увековечаваха паметта й из целия Архипелаг.

След смъртта й и аз като репортер участвах в издирването на информация за нея. Бяха ме изпратили на Роутерсей, за да разговарям с хората, за които бе известно, че са работили заедно с нея, и след това, от видяното и чутото, впечатлението ми от тази велика жена се бе задълбочило още повече.

Но си оставаха и трудни въпроси без отговор. Основният беше свързан с причината за смъртта й. В умерената зона на Залива на спокойствието никога до този момент не бяха откривани колонии на траймове и съобщението, че е пострадала от фатално ухапване, беше причинило голяма тревога из островите. Обичайните претърсвания и предпазни мерки обаче бяха установили, че очевидно няма индикации за колонии на насекоми. Сам по себе си смъртният акт беше недвусмислен и професионализмът на подписалия го лекар бе извън съмнение, но дори и по този начин си оставаше чувството, че не са ни казали всичко.

През целия си живот Каурер се бе радвала на добро здраве, което, естествено, нямаше как да я опази от сърдечен удар или още доста други естествени и неочаквани начини да умре. Всички те си оставаха една вероятност, истинската смърт зад онази, която изглеждаше малко невероятна. Беше трагично и сърцераздирателно, навсякъде я оплакваха искрено, но поне аз самата, а и доста други журналисти, продължавахме да се измъчваме от загадката.

Собствените ми разследвания ме бяха отвели до изненадващата информация, че малко преди смъртта си Каурер бе отпътувала без придружител до Пикей, за да присъства на погребението на писателя Частър Каместън. Което беше необичайно: почти нечувано бе Каурер да пътува сама. Въпреки че медиите я бяха подложили на истински тормоз по време на пътуването й от остров на остров до Пикей, се беше оказало, че повечето представители на пресата, съпроводили я на фериботите, на практика са базирани в тясната зона на Архипелага, откъдето бе минала. Поради някаква причина вестите не се бяха разпространили по-широко, определено не до мен или до редакцията на ОВД. По онова време главната новина беше смъртта на Каместън, а и Каурер съвсем не беше единствената известна личност или звезда, отишла на погребението, за да поднесе почитанията си. Когато прегледах всички репортажи от събитието, самоличностите на отделните опечалени обикновено не се споменаваха: „великите и заслужилите“ беше обичайното съкращение, използвано от журналистите, на които не бяха позволили да присъстват на церемониите.

Нямаше как да не се запитам дали смъртта на Каместън не е свързана със случилото се непосредствено след това.

Вероятно по онова време вече не бях единствената, задаваща си този въпрос. След много пътувания и след множество следващи интервюта стигнах до заключението, че макар определено да не ни бяха казали пълната истина, тук нямаше нищо, което да представлява обществен интерес, както и че мадам Каурер заслужаваше личното си пространство — и в смъртта, и в живота.

Именно тези мисли преминаваха през ума ми, докато стоях пред табелката, обявяваща присъствието на Каурер. После пристъпих напред и натиснах бутона на интеркома. Не чух нищо.

Почаках повече от минута и го натиснах отново. Този път през малкия метален говорител до мен достигна слабият, тенекиен глас на жена:

— Бихте ли ми казали името си, моля?

— Казвам се Дант Уилър — отговорих, притискайки лице в боядисаната в зелено решетка. От слънцето се беше сгорещила и по мрежата бяха полепнали миниатюрни мъртви насекоми.

— Мадам Уилър. Името ви не ми е познато. Родител ли сте?

— Не, журналист. — В последвалото мълчание усетих враждебност. — Дали е възможно да вляза за малко?

Чух как жената се покашля — металически, стържещ звук в говорителя. Започна да казва нещо, но не разбрах какво, защото говорителят изпращя. Неволно си представих възрастна жена, наведена несигурно над микрофона на интеркома. Пак се разнесе стържещият звук, когато жената се покашля:

— Никога не даваме интервюта. Ако не сте родител на някой от учениците ни, трябва да си уговорите час за среща. Но нямаме какво да кажем на пресата, така че не си правете труда.

Звучеше категорично и почувствах, че се кани да прекъсне връзката.

— Надявах се да се срещна с мадам Каурер — казах бързо. — Не като журналист. Ще бъде ли възможно това, моля?

— Каурер не е тук. Заета е.

— Тоест обикновено е тук в училището?

— Не. Нищо подобно. Кажете ми отново името си и какво искате.

— Казвам се мадам Дант Уилър. Истината е, че съм журналист от Островитянски всекидневник, но съм тук на почивка. Не съм дошла за интервю от името на вестника. Прочетох табелката на портала ви. — Жаждата и безкрайната пареща жега отслабваха и моя глас. Не исках да се закашлям и да изпратя същия стържещ звук по интеркома. — Моля ви, може ли да разговарям с мадам Каурер. Или да си запазя час за среща с нея?

— Сега си спомням името ви. Мисля, че сте написали книга за военните игри на Джуно. Така ли е? Същата ли сте?

— Мадам Каурер…

Но фоновият съскащ шум от интеркома внезапно престана и разбрах, че краткият ни разговор е приключил. Сетивата ми бяха изострени. Стоях отпуснато в жегата под безмилостното слънце, в клоните над мен се носеше горещият бриз, чуваха се писуканията на птички, цвърченето на насекоми, черният път грееше, нажежен до бяло, потта се стичаше по гърба и между гърдите ми, каменната настилка на алеята прогаряше краката ми през тънките подметки на сандалите.

Внезапно осъзнах, че мога просто да загина в тропическата жега, защото не успявах да помръдна. Държах се за решетката на вратата с последни усилия на волята. Опитах да се повдигна, за да погледна по-добре, но от тази позиция се виждаше само част от главната сграда — тухлена стена до боядисани в бяло пристройки.

Бях убедена, че разговарях със самата Каурер.

Бях сигурна, че е там, във вътрешността на сградата недалеч от мен. Не бях сигурна какво да предприема, но така или иначе не бях в състояние да взема решение. Натиснах още няколко пъти бутона на интеркома без отговор, след което отново се отпуснах. Чувствах как вратът ми изгаря и се зачервява от жегата.

А после тя каза:

— Мисля, че това ще ви помогне.

Беше излязла на алеята зад портала и приближаваше бавно. В едната си ръка държеше висока стъклена чаша, а в другата гарафа с вода. Стените на гарафата бяха запотени от кондензация. Ръката й трепереше под тежестта й и видях как по повърхността на водата се стрелкат концентрични кръгове. Каурер беше в истинския смисъл на една ръка разстояние от мен. Наля ми вода, а ръката й потрепери, напрегната в китката заради тежестта. Напълни високата чаша до ръба и ми я подаде през решетката.

Докато я поемах, пръстите ни за миг се докоснаха.

Стоеше точно пред мен, докато преглъщах водата с благодарност. Беше по-висока, отколкото очаквах, с гладка кожа, не беше усмихната, но и нямаше враждебен вид, със спокоен поглед, облечена с бледосиня рокля и широкопола бяла шапка.

Тя каза:

— Възхищавам се на книгата ви повече, отколкото е възможно да изразя.

Изненадах се и изпитах гордост и смирение.

— Благодаря ви, мадам Каурер… не подозирах, че може да сте чували за книгата. Но не заради това съм дошла…

— От колко време стоите на тази жега?

Просто поклатих глава.

Чух звука на механизма на вратата и тя се отвори. Вече между нас двете нямаше нищо. Все още не беше помръднала и държеше все така несигурно изпотената гарафа в ръка. Имаше изправена стойка, гледаше сериозно и с внезапна напрегнатост. Чувствах се оръфана, неуместна, облечена в дрехи, неподходящи дори за разглеждане на развалини, какво остава за среща с тази жена. Събрах сили и се помъчих да отвърна на погледа й. Каурер от Роутерсей, застанала до мен, на една ръка разстояние.

Никога преди не я бях виждала, нито дори на снимка. Но се взирах в нея, замаяна от усещането, че я познавам. Тя беше аз, двете си приличахме! Сякаш пред мен бяха поставили огледало. Вдигнах едната си ръка. Тя вдигна своята — онази, с която не държеше гарафата. Усетих в себе си същата напрегнатост, която се излъчваше и от нея. Всичко се завъртя пред очите ми. Кой знае защо ме обзе слабост и усетих, че не мога да се задържа на крака. Залитнах, гледайки към земята. Видях ясно краката си в хлабавите сандали и изпитах срам от мръсотията и прахта, които ме покриваха, от черните линии между пръстите.

Тя пристъпи бързо и ме хвана преди да падна. Гарафата се стовари на земята и се счупи, а водата плисна по алеята. Държеше ме здраво и се приведе, за да поеме тежестта ми. След като гарафата вече не я затрудняваше, ме хвана и с другата си ръка и направи крачка, при което и двете залитнахме. Отпуснах се на нея, усещайки тъканта на роклята й до лицето си. Високата чаша се изплъзна от пръстите ми. Глупаво си помислих колко много счупени стъкла има около нас. После долових уханието й, лек аромат на мента или на цветя, или на нещо, което летеше. Топлината на тялото й, сигурността на ръцете й. Тя отново прехвърли тежестта си, за да може да ме задържи по-добре. Затворих очи, чувствайки се в безопасност, сгорещена, замаяна, мръсна, засрамена, благодарна, но преди всичко в ръцете й. Знаех, че коленете са ме предали, че ако ме пусне, ще рухна на земята. Цикадите около нас цвърчаха, слънцето беше безкраен пожар.

Следващото, което помня, е как наполовина ме носят, наполовина — влачат. Двама силни мъже, от двете ми страни, единият с обръсната глава, а другият с оредяла коса. Окуражаваха ме, опитваха се да ме успокоят. Подканяха ме с внимателни думи. Босите ми крака докосваха леко прашния под, а ръцете ми бяха прехвърлени през вратовете на мъжете. Вътре в къщата беше прохладно заради спуснатите щори, имаше леко течение, по лъснатия дървен под бяха пръснати светли килими, имаше високи растения в саксии, теракотени украшения, изрисуван параван, пейка с възглавници, дълги палмови клонки над прозорците.

Каурер стоеше до мен. Широкополата й шапка все още беше килната леко под ъгъл, а в ръката й се поклащаха сандалите ми. Беше стройна жена, сивокоса, със светли очи, на възраст, и излъчваше огромна, но тиха сила. Бях зашеметена от това, че съм с нея. Продължаваше да ме гледа сериозно и безкритично като преди. Почти не смеех да обърна очи към нея, към тази жена, която изглеждаше съвсем като мен.

В далечината, някъде над нас, звуци от раздвижване. Намирах се в училище.

Час по-късно почти дойдох на себе си. Взех душ и Каурер ми намери някакви дрехи, които да облека. Изпих много вода и обядвах леко. От време на време Каурер ме оставяше сама, защото имаше работа в училището. Но късно следобед двете останахме насаме в кабинета й на първия етаж и по време на този напрегнат разговор си дадох сметка, че без изобщо да съм го планирала или репетирала, съм прекарала по-голямата част от живота си в търсене на тази жена, за да я позная.

По-късно се завърнах до град Смудж с мотопеда, в прашната жега, под надвисналите клони на дърветата, сред рояците от комари и излизащите нощни пеперуди, докато песента на цикадите постепенно стихваше. В града вече започваше вечерната променада, плавните разходки из площадите или по брега, игривите цветове и крещящите прически, високите разговори и жестикулациите, младите мъже на техните мотори, оживените кафенета и ресторанти, звуците от китара.

На следващия ден си събрах багажа, отидох в офиса на пристанището, за да върна билета си за обратния път, а после таксито ме откара до училището на равнината край хълмовете, зад дърветата, отвъд портата, до развалините на стария град.

Послепис

Написах по-голямата част от моето есе по време на първите два-три дни на Смудж. Завърших го по-късно, когато вече живеех в училището. Изпратих го до вестника заедно с молбата си за напускане и никога не разбрах дали е било публикувано, или не. Подозирам, че не е.

С мадам Каурер работихме в продължение на няколко години. Официално ролята ми беше на посредник между медиите и Фондацията „Каурер“, грижех се статиите и репортажите за продължаващата й работа да бъдат точни и да остават верни на намеренията и желанията на Каурер. На практика голяма част от работата се състоеше в това да бъда нейна довереница, неин личен асистент, а понякога и съветник. Един-два пъти, когато чувстваше, че напрежението от пътуването или натискът от страна на тълпите биха й навредили, отивах вместо нея, но никога не говорех и никога не се представях за нещо повече от тихата илюзия, която създаваха чертите на лицето ми. Когато здравето на Каурер се влоши значително, фактически се превърнах в нейна медицинска сестра, въпреки че разбира се за нея работеше цял екип от медицински специалисти. Бях до нея, когато почина, превърнала се, по думите й, в нейната най-доверена и интимна спътница. Бяхме връстнички и си приличахме във всичко.

Случи се седем години след нейната по-ранна, фалшива смърт. Безвредната измама свърши. Този път имаше тихо погребение в градината край дома й и единствените присъстващи бяха хора от вътрешното й обкръжение.

Всички във фондацията повтарят, че все още изглеждам точно като Каурер, но вече не се възползвам от това. Нея я няма.

Уинхо

Катедрала

Уинхо е така нареченият остров на блудниците. Това е място с разтърсваща природна красота, с извисяваща се планинска верига, която тръгва от западния бряг и заема по-голямата част от вътрешността му. Останалата равнина и полите на планината са покрити от гъсти гори. Островът е обкръжен от рифове, с поредица кръгли плитки лагуни, богати на разнообразен морски живот. На плодородната ивица между гората и морето са построени много градчета. До второто фаяндландско нашествие традиционните дейности в този район са земеделието и риболовът. Разположен по субтропичната ширина, Уинхо се радва на топло и сухо време почти целогодишно. Дъждовният сезон продължава само два месеца. Преобладаващият вятър на острова е известен на местните под названието Кадиа, „духащ нагоре към планините“ — като в действителност е част от системата на екваториалните пасати.

Фаяндските въоръжени сили са нахлували два пъти на територията Уинхо в дните преди Спогодбата за неутралност да бъде ратифицирана и наложена ефективно. Първата инвазия води до окупация и фортификации от страна на Фаяндландия и продължава почти десетилетие. След изпълнена с насилие съпротива срещу контранашествието от страна на Федеративните въоръжени сили, Уинхо в крайна сметка е освободен и демилитаризиран. Броят на загубилите живота си цивилни е катастрофално висок и островът понася много разрушения.

В продължение на десетина години Уинхо съществува под относително благосклонния сюзеренитет на Федерацията, но с оформянето на Спогодбата и глобалното й признание глондианците са принудени да напуснат.

Фаяндландия почти незабавно окупира отново Уинхо, привидно заради административна грешка, но в действителност заради стратегическото му разположение. Освен това съществуват и неоснователни фаяндски подозрения, че Федерацията продължава да използва острова като база. По това време Федеративните въоръжени сили са заети на друго място и Уинхо остава незащитен. В името на възмездието жителите на острова са подложени на ужасяващи зверства, в това число псевдонаучни експерименти с хора, физически обезобразявания на повечето жени на детеродна възраст и депортацията на всички мъже над десетгодишна възраст. Изпаднали в дълбока бедност, голяма част от оцелелите жени са принудени или да напуснат панически острова, или — след като на Уинхо се откриват големи почивни лагери за фаяндските войски — да проституират.

Дори и след като по разпоредбите на Спогодбата фаяндските окупационни части за пореден път са прогонени, обеднелият остров става пословичен с бордеите си, а икономиката му е в силна зависимост от отбиващите се военни кораби. Предприетите усилия от страна на жителите на съседните острови да се притекат на помощ не дават резултат, защото централният проблем си остава неразрешен: отвлечените мъже на Уинхо не могат да бъдат издирени и дори днес не са открити масови гробове. Ясно е, че всички са били избити. Мрачното търсене на лобното им място продължава.

Дълги години Уинхо е фокусна точка на загриженост от страна целия Архипелаг. Каурер посещава острова и основава там едно от специалните си училища, което все още съществува и се счита за лъч надежда в дългосрочното развитие на Уинхо. Каурер твърди, че е покрусена от завареното положение, а по-късно заявява, че ако някога работата й трябва да бъде насочена към един остров вместо към всички, то това ще бъде Уинхо.

Частър Каместън и Дрид Батхърст също посещават острова в периода, когато Каместън прави проучвания за биографията на художника. Той остава на Уинхо почти две седмици. Това е единствената известна поредица от срещи помежду им. Батхърст се нанася в студио на бреговата линия в град Уинхо, където рисува трите основни платна от поредицата „Разорение“. Разполагаме единствено със спомените на Каместън за случилото се при тези срещи, описано кратко и сдържано на страниците на биографията. Онова, което Каместън не разкрива в нея, е описано в дневника му, а по-късно и в едно от писмата му до Каурер: до такава степен е отвратен от личния живот на Батхърст, че изоставя работата по биографията за почти две години, възобновявайки я едва когато репутацията на Батхърст като художник на апокалиптични пейзажи става безпрецедентна. Склонен от величието на артистичния му талант и, разбира се, след натиск от страна на издателя си Каместън завършва биографията. По-късно заявява, че това е най-маловажната от книгите му. И до ден днешен тя не фигурира в официалните библиографии на публикуваните му творби.

Друг посетител на Уинхо, чието присъствие на острова става известно дълго след като го е напуснала, е писателката Мойлита Кейн. Заедно със съпруга си тя се премества в град Уинхо, където наемат къща на хълмовете с изглед към главния залив, докато тя провежда проучвания около случилото се в двата ужасни периода на окупацията. Когато напускат Уинхо, две от жените, с които се е запознала в процеса на своята работа, отпътуват с тях за Мурисей, където остават да живеят със седемте си деца.

Три години по-късно Кейн публикува романа, който ще й спечели известност: Хоел Ванил. Творбата е безспорен шедьовър. Хоел Ванил е местното название на стръмната долина сред хълмовете зад град Уинхо, където е построен КЦ „Фаянд“[5] — Именно оттам мъжете на острова са депортирани по море, а в ниските, бетонни сгради са провеждани бруталните експерименти с жени.

Днес Хоел Ванил е известен с прозаичното название Речна долина и всички видими следи от някогашния лагер са заличени. Остават две подземни скривалища. Те са прокопани с робския труд на мъжете на Уинхо, преди оцелелите от непосилната работа да бъдат отведени. За кратко време скривалищата са използвани от фаяндландците като складове за боеприпаси. Жителите на град Уинхо никога не доближават Речната долина.

Икономиката на острова все така се поддържа от отбиващите се военни кораби по пътя им на север или на юг. Тъй като принадлежат на враждуващите страни, корабите са извън обхвата на законите на Архипелага. Уинхо е затънал в криза — трагичен, дълбоко вкоренен проблем без изгледи за скорошно разрешение.

Съществуват строги, твърдо налагани закони за постоянното пребиваване. Наскоро във визовия режим са внесени промени, позволяващи на посетителите да остават най-много за четиридесет и осем часа. На острова не се допускат дезертьори, а ако бъдат заловени, биват връщани насила във военните им части.

Валута: приемат се всички, включително хартиените пари, които получават войниците. Обменният курс се определя по котировката на архипелагския паралеон.

Янет

Тъмнозелен / Сър дискантът

На малкия остров Янет пристигнаха двама души — една жена и един мъж. И двамата имаха чудновати имена, и имената им бяха чудновато сходни, но допреди да стъпят на Янет, жената на име Йо и мъжът на име Ой никога не се бяха срещали лично.

И двамата бяха чували един за друг. Йо и Ой бяха художници, концептуални творци на инсталации, които оставаха неразбрани от публиката и биваха заклеймявани от критиците. И двамата бяха подложени на тормоз от страна на властите, а творбите им — забранени. И на двамата не им пукаше. Разглеждаха себе си като партизани на изкуството, на една крачка пред своите противници, винаги насочили поглед към следващата си инсталация. Като хора обаче не си приличаха по нищо.

Янет се издигаше на субтропичната ширина в средата на островен грозд, известен като Малките Серки. Политически леко се различаваше от останалите острови в Архипелага по това, че имаше феодална икономика и се управляваше от Сеньор на теория и отчасти избрана по демократичен път Сеньория на практика. На територията му съществуваше само една главна заселена област: самият град Янет, едновременно столица и пристанище, разположен на южния нос на полуострова, който островитяните наричаха Хомке (което на местното наречие означава „тъмнозелен“). Градът беше център на леката промишленост, електронните студиа и разработчиците на игри. На Янет можеха да се намерят доста високоплатени работни места.

Жената, чието пълно име беше Джорден Йо, пристигна първа. Веднага след като стъпи на сушата, каза на представителите на Сеньорията, че е геолог на свободна практика и че е дошла по работа. Което не беше вярно. Освен това пътуваше с фалшива самоличност и представи подправени документи, за да докаже твърденията си. На митничарите заяви, без да дава прекомерни подробности, че ще внася машини, предназначени за геоложки проект. Поиска открита митническа декларация, за да избегне необходимостта всеки път да минава през бюрократичните процедури, но отначало представителите на властите се колебаеха дали да й я дадат. Йо обаче имаше богат опит да се справя с такива ситуации и съвсем скоро получи онова, което искаше.

Намери и взе под наем апартамент в центъра на град Янет. Към него имаше малка пристройка, която можеше да използва като студио. Щом се настани, незабавно се хвана на работа.

Извън района на Хомке Янет беше слабо заселен. По протежението на крайбрежните равнини имаше обработваеми земи, но по-голямата част от острова бе покрита с гъста тропическа гора, богат природен ресурс, защитена от дърводобивната индустрия и строителните предприемачи със специални декрети и управлявана като резерват. Бреговата линия на Янет не беше облагородена. Водата нахлуваше свободно на сушата при всички нива на прилива. Почти липсваха исторически и културни забележителности и поради тази причина туристите на Янет бяха рядкост.

На Янет имаше и планина, известна на местните като Вулден (на патоа: „сър“). Като се изключат няколкото ниски предпланини, връх Вулден се изправяше самотен — асиметричен конус, изникващ от гората в северния край на Хомке. На по-ниските му склонове растяха дървета, но по високите части имаше единствено жилави треви и голи скали. Липсваха пътеки и изкачването му — макар да беше стръмно само отчасти, — си оставаше предизвикателство.

От върха на Вулден се виждаше целият остров и се разкриваше гледка към околните острови. На ярката слънчева светлина морето бе сребристо и сапфиреносиньо, островите — Хомке зелени, тъмни и наситени, поръбени с белите гребени на разбиващите се вълни. Над всичко това се носеха бавните сенки на леките облачета.

Именно този връх изкачи един ден Джорден Йо. Беше се изкатерила без да се оглежда повече от необходимото, решена да съхрани пейзажа за момента, когато достигне най-горе, като полагаше усилия да не получи дори бегла представа и да не зърне нищо, придържайки очи към пътеките и големите заоблени камъни, пръснати пред нея.

В началото, докато си поемаше по-спокойно дъх след дългото изкачване, потърси закрилата на няколко скали, за да се предпази от поривите на вятъра. Изненада се колко студено беше на върха. Но гледката я ободри. Зарея поглед към островите. Невъзможно беше да се преброят — морето бе изпълнено от малки пространства хълмиста земя. Светлината бе ярка, неспирна. Тя поглъщаше пейзажа, опитвайки да му се насити и да се изпълни с усещането за него. Известно време наблюдава следите, които вятърът оставяше по повърхността на морето, застъпващите се защриховани гравюри на V-образните къдрици зад преминаващите фериботи, формите, начина, по който облаците се оформяха, преминаваха над островите и изчезваха към хоризонта, а на тяхно място откъм наветрената страна идваха други.

Направи много снимки на триста и шейсет градуса, в ниското и високото, на земната маса на самия Янет, на островите, небето и морето. После започна да обмисля собствената си истинска работа с Вулден, планината.

Същия ден измери налягането на вятъра. През цялата година в тази част на Архипелага преобладаваха три вятъра. Мекият западен вятър, известен като Бенун — топъл и наситен с дъждове, периодичен, най-често усещан през пролетта — вятър, който можеше да вземе предвид, но не и да разчита на него. Другите два идваха от изток. Първият се казваше Нарива — горещ вятър, който заобикаляше южните конски ширини, пресичаше Екватора и след това заливаше тази част на Архипелага. Вторият бе известен като Ентанер — стабилен поток откъм планините на северния континент, носещ със себе си прохладни вечери в края на дългите лета на острова.

През този ден Йо тества вятъра с преносимия анемометър, който беше донесла, отбелязвайки си не само посоката, но и налягането му — в случая беше източен вятър, твърде хладен, за да е Нарива, но може би имаше общо с Ентанер? Налагаше се да опознае по-добре тези ветрове, преди да е напълно сигурна, че ги отличава. На островите нямаше нито ден, през който ветровете да са едни и същи, типични, така че трябваше да работи с осреднени стойности, да прави безкрайни изчисления за сила, честота, посока, неизменно да допуска наличието на отклонения в непокорните променливи.

Накрая легна на скалистата повърхност на върха, усещайки как се притиска към най-високата точка на планината. Студеният вятър я обвяваше, повдигаше неподходящите й дрехи и я вледеняваше, а тя през това време трепереше и планираше, като накрая си поплака малко. Вече обожаваше връх Вулден, обичаше височината му, величието му, сивата му непоклатимост. Вулден бе спокойна планина със силни, стабилни пластове, твърди, но безопасни за прокопаване — а сега й оставаше да опознае ветровете, които планината дишаше.

Върна се в студиото си преди свечеряване, изтощена от напрегнатото изкачване, от температурните крайности между обветрените височини и знойната равнина в ниското. Плановете й за планината започваха да се оформят. Само след двайсет дни приключи с огледите, разпрати поръчките и даде нареждане земекопната и скалопробивната техника да бъде приведена в готовност.

И докато чакаше масивното оборудване да пристигне на Янет, се зае с други подготовки.

Междувременно някъде там беше Ой.

По това време Ой бе зает с малка, но прецизна инсталация на непокорните брегове на остров Семел. Оставаха четири години до първата среща на Йо и Ой на Янет. Семел се намираше в отдалечен район на Архипелага на име Спиралата — система от повече от седемстотин островчета и атоли в южното полукълбо.

Пълното име на Ой беше Тамара Диър Ой, но беше станал известен само с фамилията си. Концептуален и инсталационен художник, той бе прекарал годините след напускането на колежа в обиколки из Спиралата, в издирване на подходящи острови. Експериментираше с техники и материали на всеки остров, който посещаваше, използвайки местни агрегати в смес със смолист цимент в търсене на най-твърдите и най-гладките съединения, такива, които щяха да устоят не само на времето и стихиите, но и на неизбежните опити на хората да унищожат или повредят творбите му.

Също като своята почти съименничка Йо, Ой често не беше добре дошъл на местата, които посещаваше. Бяха го изхвърляли принудително от пет-шест острова, макар че до този момент някак бе успял да не попадне в затвора. Също като Йо, заедно с нарастването на репутацията му често беше принуден да пристига на островите инкогнито и да работи бързо, за да завърши започнатото, преди да бъде разкрит или публично заклеймен и принуден да изостави работата си недовършена.

Първата му завършена, непрекъсната от никого творба, беше на остров Сели — непоносимо горещ туристически остров с необятни заливи и плажове и легендарно темпераментен нощен живот. Ой пристигна на Сели извън сезона и скоро откри две запустели ваканционни вилички, построени близо една до друга на малък хълм с прохладни борове, гледащ към един от плажовете. Докато работеше, дърветата му предоставяха добро укритие. Залови се и с двете вили, като първо запечата вътрешността им с дебели пластове цимент, като остави външните им страни непроменени, но отряза достъпа до помещенията. После той и работниците му се заеха да издигат съединителен елемент помежду им — фалшиви стени и покрив, — превръщайки двете къщички в три, или в една, или в нито една. Използвайки внимателно подбрани оцветители, той боядиса екстериора на инсталацията си с няколко ръце островна белота.

Разплати се с помощниците си и напусна Сели, преди творбата му да бъде открита. На тръгване удари на инсталацията си един здрав и одобрителен страничен ритник.

Другите му набези из обитаемите острови на Спиралата се оказаха по-трудни, но досега бе сполучил да запечата главната улица на едно село на остров Тет и да преобразува малка църква на Лертоуд в естетически привлекателен херметичен яйцевиден купол, боядисан в матово черно.

Първата му крайбрежна творба беше отсечка от скално срутване в подножието на тебеширените скали на остров Тране. Работейки по време на отлив, Ой заглади и изравни камъните и дупките между тях с пълнеж от цимент. Тази част от брега бе изолирана и непосещавана. Малцина минаваха оттам и виждаха какво прави. Отначало се трудеше сам, но поради мащабните размери на инсталацията се наложи да наеме майстори от съседните села.

След три месеца по-голямата част от инсталацията бе завършена. Районът от разтрошени скали бе преобразен в бяла равнина, така гладка, че по нея можеше да се търколи топка, така еднообразно плоска, че дори и най-чувствително настроеният нивелир не би отчел отклонение по хоризонтала.

Удовлетворен, Ой освободи работниците и прекара няколко дни в довършителни подробности. Два дни по-късно, докато се готвеше да напусне Тране за друг остров, от надвисналите скали рухна огромен къс, като покри и унищожи всичко, което бе постигнал. Отиде да види лично щетите, но веднага след това напусна Тране.

Контактът между двамата бе осъществен първо от Ой. От доста време бе запознат с репутацията на Йо, разбира се, но никога дотогава не се бяха срещали. После един от членовете на попечителския съвет на Мурисейската фондация на Спогодбата му я спомена и му даде адреса й. Няколко дни по-късно той й изпрати съобщението:

,здрасти йо, аз съм ой, познавам нещата ти и се басирам,че ти познаваш моите, да опитаме да се съберем и да видим какво ще се получи, навита ли си?

Йо не отговори веднага. След около шест седмици му изпрати съобщението:

Заета съм. Гледай си работата. Йо.

По това време Ой работеше върху едно голямо вито стълбище, на което се бе натъкнал в очевидно изоставената задна част на сградата на общината в град Канер. Преобразуваше го в пасаж от несиметрични стъпала, които можеха да бъдат изкачени от долната страна с помощта на въжета и в хоризонтално положение. Запълни стъпалата от горната страна, създавайки гладък наклон. Предизвикателството бе изпълнено с висока степен на сложност и през всеки един ден от работата си там очакваше да бъде разкрит от властите.

Няколко дни след първото съобщение от Йо, пристигна второ:

Ти си анатема за мен. Ненавиждам и презирам онова, което правиш. Ти си човек на HE-ИЗКУСТВОТО. Мразя всичко, което измисляш или рисуваш, строиш или запълваш, скриваш, заглаждаш или коригираш, до което стоиш, покрай което минаваш или в чиято околност дишаш, всичко, за което ДОРИ ЗА МОМЕНТ СИ СИ ПОМИСЛИЛ. Онова, което правиш, е анти-изкуство, анти-красота, анти-живот, анти-анти. Твоето така наречено творчество е мерзост за всеки художник, който някога е живял или ще живее. Няма какво да „опитвам“ с теб, освен да те заплюя неколкократно. Йо.

Час по-късно обаче пристигна и третото й съобщение:

Плс прати две твои снимки, на едната от тях гол и отпред и отблизо, но не на лицето. Йо.

Секунди след него дойде нейното четвърто и последно съобщение:

Ела и виж какво правя, Ой. Не съм луда. На Янет съм. Йо.

Същия ден той изпрати фотографиите — повече от две. Ио така и не му писа за тях.

Остатъкът от годината Ой прекара в довършване на хоризонталното стълбище, след което незабавно напусна, преди да го разкрият. Прекоси Спиралата до остров Тумо, където след една необуздана ваканция започна да размишлява върху следващата си творба.

Хоризонталното стълбище беше отворено от столичните власти. Беше ясно, че през цялото време са знаели какво е правел Ой. Отгатвайки кой е той, бяха взели неофициалното и просветено решение да му позволят да си свърши работата. Разположиха стълбището като постоянна инсталация в изложението на модерното изкуство, създадено в задната част на сградата на Столичната община. Въпреки че бе подложено на безпощадна критика от първите критици, които го разгледаха, стълбището бързо стана известно сред широката публика и само след година се стичаха хора от всички страни на Архипелага, за да го видят и да направят опит да го изкачат. Финансовата подкрепа от Мурисейската фондация на Спогодбата за Ой бе увеличена значително.

Йо се бореше със забавяне от страна на властите на Сеньорията, възразяващи срещу двете огромни машини за тунелиране в трюма на товарния кораб, задържан в пристанището. И откритата й митническа декларация по никакъв начин не успяваше да повлияе на възраженията им.

Докато се опитваше да разреши проблема, успя тайно да стовари няколко от малките си екскаватори и булдозери в един отдалечен район на полуостров Хомке, използвайки десантен катер, нает от фаяндската военна база на Люс. За тази операция изхарчи повечето от наличните си средства и това наложи второ забавяне, за да подаде молба за още финансиране от Фондацията на Мурисей. Когато новата субсидия най-после дойде — в доста по-малък размер, отколкото се бе надявала, — вече беше разрешила проблема с оборудването за тунелиране.

На минния консултант от Сеньорията — пенсиониран джентълмен, заемащ поста на почетни начала — тя представи няколко мостри от ценни минерални руди, разясни, че връх Вулден съдържа толкова богатства, че животът на Янет ще бъде преобразен завинаги, и посочи, че поради очевидни причини същината на работата й трябва да остане в тайна. Преди да напусне офиса му, успя да забрави на бюрото къс самородно злато.

Почти веднага след това оборудването за тунелиране се озова на брега. Съвсем скоро вече обучаваше два екипа от работници за предстоящата работа. Локацията на инсталацията й бе определена месеци преди това, така че екипите без бавене се разположиха от двете срещуположни страни на планината. Следвайки подробните и строги инструкции на Йо, те се подготвиха да си пробият път с машините през скалите.

За Йо това бе най-стресиращият и критичен период. Всеки ден трябваше да прави по няколко посещения и от двете страни на планината, да замерва ориентацията на всяка машина, да проверява и потвърждава качеството, точността и ъгъла на работата. Налагаха се неизброими проби и прокопаването на множество служебни шахти. В началото напредъкът си оставаше пренебрежимо малък — три месеца, след като бе дала нареждане на екипите си да заработят, все така не бяха свършили почти нищо. Пълзяха напред с безкрайна предпазливост, извършваха подготвителни изкопни тестове, но и двете машини си оставаха извън планината.

Накрая беше в състояние да нареди да започнат да копаят сериозно. И двете машини се впиха в планината и огромните пробивни глави започнаха бавно да си пробиват път през скалата.

Скоро възникна и един познат, но основен проблем — и то по-точно по какъв начин да се освобождават от натрошената скална маса, оставаща при напредването на тунела. Първото средство на Йо беше метод, който бе използвала и в други проекти в миналото: да плати на предприемач извън острова да изхвърли отпадъците. По този начин успяха да се отърват от няколко огромни товара. Само че откри, че движението на големите, тежки самосвали през града и ефектът, който имаха при товаренето по корабите, привличаше нежелан интерес към работата й. Не след дълго развали сделката и се разплати с предприемача.

Изчисли вероятните размери на купчините отпадъчен материал, избра местата, където можеха да се разположат, и скоро след това скалните остатъци започнаха да се трупат в предпланините на връх Вулден. Йо реши да не ги озеленява. Помисли си, че шлаката може да свърши работа на Ой, ако изобщо някога се появеше.

Работата вървеше бавно, а за прокопаването бяха необходими повече от три години.

Докато Йо тунелираше, Ой се движеше почти също толкова бавно из други части на Архипелага. Посети няколко острова, но или не откриваше тема, която да събуди интереса му и да стимулира въображението му, или му се налагаше да продължава напред, когато местните жители го разпознаеха.

Някои свои творби успя да доведе до успешен завършек. Отиде на Фоорт — сух, скалист остров, който първоначално му се стори лишен от вдъхновение, но все пак сполучи да слезе на брега, да намери къде да отседне и да се разходи свободно наоколо. Или не познаваха лицето, името или репутацията му на Фоорт, или не ги беше грижа.

При едно от първите си пътувания из Фоорт отиде до ниската източна част на острова, където бреговата линия бе заслонена от верига огромни пясъчни дюни. Силният контраст между наситено синьото небе, ултрамаринът на морето и мрачната влага на пълзящите дюни по време на отлив моментално го заплениха. В продължение на седмица всеки ден се връщаше и изнемогваше под безмилостното слънце, катереше се по сриващите се хребети, заслепен от светлината, опърлен от сухия, открит пясък и грубите песъчинки.

Хвана се на работа. Никога не беше харесвал горещия климат, така че планът му бе да работи бързо и да създаде по-малка инсталация, изискваща само неколцина асистенти.

Първата фаза беше да разкопае и премахне една от съществуващите дюни, за да направи място за своя собствена дюна. Огромното количество пясък и чакъл, които се налага— пръст и чакъл, Йо бе изгубила всякакъв интерес към тях. Беше погълната от довършителните работи, а комплексността на тунела я наелектризираше при всяко влизане в него.

Беше прав тунел. На теория от единия му край можеше да се види светлината в другия — нещо, в което тя лично се бе уверила след съответните измервания, — но засега бе закрила двата отвора с тежки завеси. Когато изключи сервизното осветление, мракът в тунела я погълна напълно.

Беше приключила с последното циментиране и полиране на стените. Сега голяма част от всекидневната й работа се състоеше от едва ли не маниакални проверки за грапавини в подсилените стени, намирането и запълването на каквито и да е течове или пукнатини, които можеха да възникнат. Бяха изминали няколко седмици, откакто за последен път бе открила такива признаци, но все пак продължаваше да проверява. Веднъж поставена на място, инсталацията не следваше да се нуждае от допълнителна поддръжка.

Три канала на пода в тунела бяха залети с полимерна течност. Над тези секции, в източната част, добавеният слой фалшив таван можеше да бъде снижен от пълната си височина до тясна пролука над нивото на течността. На това място равнището на течността можеше да се променя, така че да настройва тона на вятъра, преминаващ през цепнатината между неподвижната повърхност и ниската част на тавана. Системата от спомагателни клапи предоставяше допълнителни възможности за настройка. Физическите прегради действаха като платъци на духови инструменти и щом тунелът бъдеше завършен, щяха да звучат хармонично.

Една вечер — изгладняла и жадна, покрита с мръсотия и пот, Йо слезе с единствения си останал багер до апартамента и отиде до студиото.

Пред пристройката чакаше мъж, спотаен в тъмната сянка, хвърляна от високата стена. Моментално го разпозна и отиде право при него. Тя беше по-висока и с по-тежка физика, но предположи, че е с година или две по-възрастен от нея. Притежаваше жилавия, мускулест външен вид, в който се бе взирала с копнеж на снимките му.

— Разорена съм — каза Йо, като го огледа безсрамно от горе до долу. — Носиш ли ми пари?

— Не.

— Имаш ли изобщо някакви пари?

— Не и за теб. Само мои. Аз съм Ой, между другото. Радвам се най-после да се запознаем.

— Можеш ли да управляваш багер?

— Не.

— Няма значение. Ще се научиш. Какво друго умееш?

— От какво се нуждаеш? — попита Ой.

— Аха — рече тя. — Най-после нещо общо помежду ни.

Отведе го в апартамента си и двамата отидоха право в леглото. Правиха любов отново и отново в продължение на пет дни, като спираха само за сън, за да намерят нещо за ядене и пиене или от време на време за да вземат душ. Бяха любовници без задръжки, но Йо имаше едно правило: никога не му позволяваше да прониква в нея. Възбуждаше го, задоволяваше го с щедрите си ръце и уста и нямаше други ограничения, но не му беше позволено да я язди. Обичаше да плюе върху него.

Скоро леглото беше станало лепкаво и втвърдено от сокове.

Към края на маратона им Ой каза:

— Мисля, че сега знам как да карам багер.

— Трябва да ти покажа тунела си.

— Мислех, че за това ме повика.

— Да, и заради това — отвърна Йо и за пореден път се изплю страстно върху добре оформените му коремни мускули.

Накрая го откара до западния вход на тунела, като го предупреди да се държи здраво за багера. Отключи веригите, които удържаха тежката завеса и влязоха. Вътре цареше пълна тишина, не се чуваше дори екотът от стъпките и гласовете им. Въздухът бе неподвижен и хладен. Тя включи генератора, нарушавайки тишината, и след няколко секунди крушките на сервизното осветление започнаха да оживяват една по една и осветиха тунела.

Вътре бе боядисано в бяло — гладък, лъскав пласт. Покрай двете стени бяха монтирани дървени акустични заглушители. В близост до отвора на тунела имаше десетки от тях, но по-дълбоко в планината броят им рязко намаляваше, а нататък, докъдето стигаше погледът, отсъстваха напълно. Ой остана вгледан известно време в съвършената перспектива, без да мърда, започвайки да разбира. Йо беше зад него.

— Какво мислиш? — попита тя.

— Мисля, че ми се иска да го запълня. Оставила си всички тези купчини отпадъчен материал…

— Копеле!

— С това се занимавам. Намирам дупки и запълвам. Ако не мога да намеря дупка, я изкопавам.

— Същото, което правя и аз. Аз направих тази дупка.

— Колко време ти отне? — попита Ой. — Три години, четири? И още не е завършена? Аз междувременно завърших десетки.

— Тази е почти готова. А и за какво е цялото това бързане, по дяволите? И за кой се мислиш, мамка му, че да критикуваш мен. — Очите й се бяха разширили и блестяха от гняв. — Презирам отношението ти, позицията, която поддържаш срещу изкуството, твоите…

Ой я сграбчи рязко и стисна врата й в свивката на ръката си. Накара я да млъкне, слагайки длан на устата й. За последните четири дни бе научил много за нея. Отначало се бореше и го хапеше, но после облизваше дланта му и се галеше в нея с лице. Задържа я така малко по-дълго, като притискаше тялото си към нея и накрая я пусна.

— Не съм луда — каза тя, като се отдели от него и избърса размазаната около устата си слюнка. Пое си дълбоко дъх. — Много хора си мисля, че съм луда…

— Не и аз — отвърна Ой. — Мислех го, но вече не. Просто си особена.

Пръстите и дланта му кървяха. Той избърса кръвта в ризата си и стисна китката си, да спре кървенето.

Тя му показа малката електрическа вагонетка, която използваше за инспекциите на тунела. Той пое управлението и подкара бавно, като спираше навсякъде, където тя настояваше. При всяко спиране Йо правеше дълъг и внимателен оглед на качеството на гладката повърхност и изпробваше запечатаното.

Близо до другия край на тунела стигнаха до първото от трите места, където таванът се скосяваше към каналите с полимер на пода. Йо посочи системата от софтуерно управлявани настройващи се клапи и тръби, чиято цел беше да улесняват притока на въздух и да позволяват фината настройка на платъците. Ой оглеждаше всичко заедно с нея, изпълнен с възхищение, като се мъчеше да не показва завист.

В действителност бе поразен от онова, което тя му показваше. Усещаше, че тук на Янет летвата е вдигната много високо, но арогантността на Йо и пълното пренебрежение към чиято и да е друга работа освен нейната обричаше на неуспех опитите му да го обсъди с нея.

След като приключиха с инспекцията, Йо пое управлението на вагонетката и двамата се върнаха в западния край. Тя изключи всичко, спусна и заключи голямата завеса и ги откара обратно в студиото. Веднага щом пристигнаха, отново го отведе в леглото и така минаха още една нощ и един ден.

На следващата сутрин Йо отиде до планината сама, отказвайки на Ой да я придружи. Нямаше я цял ден. Когато се върна късно същата вечер, беше изтощена и мръсна, но въодушевена. Не отговори на нито един от въпросите му. Взе душ сама, а после настоя Ой да я заведе в Стария град на вечеря.

След ресторанта тръгнаха да се разходят из тесните улички на пристанището.

На кея имаше два привързани ферибота, откъдето се носеше обичайният шум и какофония на лебедки и кранове, пренасяне на товари, качващи се на борда пасажери и автомобили и поток от съобщения за часа на заминаване и митническите ограничения, леещ се от високоговорителите. Отдалечиха се от бъркотията и ярките светлини и поеха покрай един от дългите вълноломи в мрака. Взираха се през морето към тъмното туловище на най-близкия съседен остров. По височините му се виждаха малки светлинки. Цяла вечер Йо почти не бе проговорила и продължаваше да мълчи. Гледаше надолу към вълните, които се разбиваха из камъните в основата на вълнолома. Изминаха няколко минути.

— Вятърът се усилва — обади се Ой.

— Какво, вече правиш прогнози за времето? — отвърна тя.

— До гуша ми дойде. Имам да върша по-важни неща от това да се размотавам цял ден и да те чакам. Скоро ще си тръгвам.

— Не, няма. Имам нужда от теб.

— Не съм ти секс-играчка.

— О, напротив. Най-добрата, която съм имала. — Тя се притисна към него, галейки ръката му с едната си гърда.

Той се отдръпна.

— Имам си работа.

— Добре. Но още не. Искам да си тук за това.

Внезапно в камъните се блъсна една голяма вълна и изхвърли пръски. Капките полетяха срещу тях, понесени от топлия вятър. Беше освежаващо и стимулиращо в горещата нощ — и Ой си спомни за начина, по който Йо обичаше да прави любов.

— Вчера прочетох за вятъра — каза Йо. — Това е Нарива, най-после. Очакваше се от няколко дни. Слушай — чуваш ли нещо? — Тя въртеше глава, сякаш търсеше звука. Откъм пристана долитаха само неспирната врява на двигатели, отекващия глас от високоговорителя, виковете на контрольорите, насочващи движението към фериботите, воят на лебедка, разбиващите се вълни. — Прекалено е шумно тук!

Тя се обърна и бързо тръгна покрай вълнолома към града, следвана от Ой. Имаше прилив и пръските, носени от вятъра, ги намокриха до кости, преди да стигнат на главния, ярко облян от светлина кей, между крановете, опашките изчакващи автомобили, контрольорите и техните жълти жилетки и лъскави шлемове, направляващи шофьорите, размахващи фенерчетата си.

Щом стигнаха до улицата, където живееше тя, в края на Стария град, вятърът вече почти не се усещаше. Околните постройки пазеха завет, но на единия хълм над тях имаше дървета, които се поклащаха мрачно в нощта. Йо си мърмореше разгорещено, изпреварвайки Ой. Винаги когато успееше да я настигне, тя гневно извиваше рамо и ускоряваше крачка.

В апартамента — задушен и горещ след дългия ден — тя обиколи и разтвори широко всички прозорци, навеждайки глава през тях, вслушвайки се навън. Накрая захвърли всичките си дрехи.

— Ела в леглото! — каза тя.

— Какво се опитваше да чуеш? — попита Ой.

— Тихо! — Тя дойде при него, отпусна се на колене и бързо разкопча панталоните му.

Час по-късно, изтегнати голи един до друг на леглото, заслушани в мирните шумове на нощния град, нахлуващи през отворените прозорци, усетиха дълбока вибрация, предаваща се през сградата.

— Ето го, най-после! — каза Йо, като се изправи бързо и приближи до прозореца. — Слушай!

Той застана до нея. Нарива вече духаше по-силно, поривите му се носеха из града и улиците и вдигаха прах, но вибрацията се надигаше от земята. Отначало не успя да я свърже с някакъв конкретен звук, но скоро чу дълбок, нисък грохот, постоянен тон, далечна сирена. Градът оставаше тъмен и със спуснати кепенци срещу ветровитата нощ. Мърморещият тон се променяше с поривите на вятъра, спускайки се откъм планината, като понякога отслабваше, но далеч по-често нарастваше.

След няколко минути постепенно кресчендо, тонът задържа постоянно силата си — висок, дълбок, бумтящ бас профундо.

— Аха! — възкликна Йо.

— Поздравления — каза Ой. — Впечатлен съм.

— Точно затова си тук — рече тя, като го хвана за ръка.

— Само за да се перчиш пред мен?

— Пред кой друг? Ти можеш ли да постигнеш нещо подобно?

— Може би щях да успея да го направя по-бързо. Но аз запълвам разни неща. Дори не бих се захванал.

Рядко преди това я бе виждал усмихната.

Необятният басов тон пулсираше безкрайно из града. На една от улиците в близост автомобилна аларма, пробудена от вибрацията, започна да пищи. Последва я и друга. Някаква полициерска кола или може би линейка се движеше бързо през града с изключена сирена, но с бляскащи и мигащи сигнални светлини. Видяха как сиянието им се отразява бързо в стените и покривите, преди колата да се насочи към пристанището. След още няколко минути, изпълнени с електронно пищене, автомобилните аларми се изключиха. Връх Вулден продължи своето стенание от една-единствена, мрачна нота.

Планината се смълча час след изгрев, когато вятърът най-после отслабна. Йо бе прекарала тъмните часове в еуфория, редувайки маниакални декларации за собствения си гений с горчиви, остри атаки срещу провала на Ой като художник, както го схващаше тя. Той вече не обръщаше внимание на обидите, защото вече знаеше, че за Йо това е начин да изпадне в сексуален бяс.

Ако изобщо бе научил нещо от тази продължителна безсънна нощ сред дълбокия рев на планината, то бе, че наистина е дошло време да замине. По някакъв неясен начин разбираше, че се бе оказал полезен за нея, може би като търсения от нея контраст. Каквото и да беше обаче, явно бе приключило.

Малко след като планината замлъкна, Йо заспа. Ой я остави в леглото, взе душ, облече се и събра вещите си. Йо се събуди, преди да е успял да излезе. Тя се изправи, прозя се и се протегна, а лицето й бе изтощено от умора след почти безсънната нощ.

— Не си тръгвай — каза тя. — Все още се нуждая от теб.

— Съгласихме се, че се перчеше. Затова ти трябвах. Онова, което направи с планината, е хубаво, гениално, невероятно, уникално. Впечатлен съм. Никой не е правил нещо подобно. Дори аз не бих могъл да го построя. Това ли искаш да кажа?

— Не.

— Наистина го мисля.

— Но не е завършено. Едва започнах. Случилото се снощи… беше все едно някой да вземе инструмент в ръцете си за пръв път. Опитвал ли си някога да изтръгнеш нота от тромпет? Това е всичко, което постигнах вчера. Просто накарах инструмента си да изсвири една нота. Сега трябва да се науча да свиря истински на него.

— Ще научиш планината да изпълнява мелодии?

— Не веднага. Но мога поне да програмирам основните ноти. В тунела горе има клапи, които ще създадат вихрови потоци, ако бъдат отворени. Единият ще освободи експлозивно въздух. Нямам представа как ще звучат.

— Добре, но и аз си имам работа. Може по-нататък да мина да се видим, например когато го научиш да свири националния химн. Колко време, смяташ, ще ти отнеме? Да се видим след още пет години?

— Не се дръж така гадно точно сега, Ой. Нуждая се от помощта ти. Наистина.

— Анти-помощ, анти-изкуство?

— Ела в леглото да ме приспиш.

Накрая Ой се съгласи да остане с нея. Йо не се промени — беше все така упорита и перверзна, често му крещеше, че е направил нещо не както трябва, понякога го изоставяше, за да работи сама, но изглежда наистина разчиташе на него. Всеки ден работеха заедно върху звуковите клапи в тунела. Ой го намираше за интересно — безкрайния диапазон от настройки и комбинации, в съзвучие всеки път, когато вятърът променяше посоката и налягането си.

Скоро планината реагираше на отварянето на допълнителните клапи. Вече не беше необходимо да духа силен вятър, за да изсвири нота — Йо беше инсталирала поредица от тръби на Вентури, ускоряващи локалната скорост, с която въздушният поток преминаваше през тунелите. Една вечер лежаха будни, а планината стенеше и виеше чудовищните си тътнещи тонове, заглъхващи и усилващи се, докато непостоянният Нарива обвяваше склоновете. Започваше да придобива нещо като масивна, слонска красота.

Колкото и да се възхищаваше Ой на изобретателността й, безкрайното дълбоко звучене на басовите ноти му се струваше лишено от въображение. Хората из града също бяха започнали да се оплакват, но засега явно никой не успяваше да открие кой стои зад всепроникващите звуци.

Ако връх Вулден беше някоя от собствените му инсталации, Ой вече щеше да е напуснал острова. Не обичаше да чува отзиви за работата си.

Една сутрин, призори, след поредната нощ на будуване, той каза на Йо:

— Трябва му дискант.

— Трябва му какво?

— Друг тунел, по-къс, по-тесен, под различен ъгъл спрямо вятъра, свирещ в по-висока хармония.

Йо не каза нищо и вместо това се взря мълчаливо в него, а после затвори очи. Изминаха няколко минути. Виждаше как очите й се движат бързо под спуснатите клепачи. Челюстите й бяха здраво стиснати и Ой забеляза, че вените на врата й пулсират от напрежение. Подготви се за най-лошото.

Накрая тя каза:

— Майната ти, копеле. Майната ти, майната ти!

Но този път обидите й не доведоха до секс. Тя бързо се облече, отиде сама в планината и Ой не я видя чак до следващия ден.

Когато стана готова, тя го отведе горе в планината, много по-нависоко от главния тунел, до място, където бе открила дълъг хребет по южния склон. Там вятърът бе по-пронизващ и по-студен и издаваше свой собствен вой, докато се носеше из голите скали и дълбоките цепнатини.

— Ако някак успея да прокопая нов тунел през този хребет, ще останеш ли, за да помогнеш?

Ой пазеше равновесие на една открита канара, блъскан от смразяващия вятър. Далече под тях първият тунел стенеше, но почти не го чуваха тук горе.

— Ако някак успееш да го прокопаеш, аз някак ще го запълня.

— Какъв е смисълът тогава?

— А, пак старият аргумент за смисъла — каза Ой. — Изкуството няма смисъл. То просто е. Можем да правим и двете. Ти ще копаеш тунела, а аз ще го запълвам.

— А мислех, че аз съм лудата.

— Да и не. Това е другият отдавнашен спор.

Йо размаха нетърпеливо ръка:

— Тогава какво, по дяволите?

— Какво, по дяволите, кое? — Ой се взря в изумителния пейзаж, островите в хомке, кипящото море, белите облаци и сноповете ярки слънчеви лъчи. Далече на юг се движеше дъждовна буря. В тесния пролив между два острова преминаваха два бели ферибота. — Някои места не се нуждаят от изкуство — каза той. — Погледни какво има тук! Може ли някой от нас двамата да го направи по-красиво?

— Изкуството не е само в красивите гледки. А и гледките не издават звук.

— Но го има вятърът. Защо не построим виртуален тунел? Ти копаеш, аз запълвам. Едновременно. Започва от тук, където сме сега, излиза от другата страна на хребета. Знаеш какво ще направиш, ако го прокопаеш, аз знам какво ще направя, ако го поправя. Постигаме паритет. Ето това е истинското изкуство. Паритет! Е, ще се връщаме ли вече, преди да съм получил измръзвания?

— Ами дискантът? Трябва ми сега.

— Има други начини. — Той скочи от канарата, като едва не си изкълчи глезена на твърдата, неравна земя. — Ще измислиш нещо. Ще се върна след една-две години, за да видя какво си направила.

Но минаха десет дни и той, макар и изнервен, не си беше заминал. Йо все изнамираше неща, които трябваше да свърши в тунела, измисляше начини да го накара да работи по тях с нея. В известен смисъл това го устройваше, защото си бе намислил посока, но точно този ферибот, който трябваше да хване за Салей, бе отплавал два дни по-рано. За известно време нямаше да има друг.

Сега връх Вулден свиреше басовата си песен всяка нощ — и в слаб, и в силен вятър. Йо обяви, че е неудовлетворена от това. Искаше да продължи да настройва и регулира акустичните екрани, но реакцията срещу музиката от страна на жителите в града се засилваше от ден на ден. И двамата знаеха, че е време да си тръгват, да се заемат с нови проекти.

Независимо от плановете на самата Йо, Ой възнамеряваше, каквото ще да става, да хване следващия рейс за Салей. Фериботът щеше да пристигне сутринта. Той си събра багажа възможно най-незабележимо, докато Йо взимаше душ.

Когато тя излезе — с мокра коса и навита около нея хавлия, връх Вулден започна да мърмори безжизнената си музика. Йо рязко се хвърли срещу Ой и закрещя, че знае, че той се кани да я изостави. Обвини го, че предава както своето, така и нейното изкуство, че се е продал, че се опитва да унищожи постигнатото от нея…

Познатата увертюра. Знаейки, че този път ще бъде последна, Ой не й позволи да го придърпа в леглото. Не отстъпи и закрещя в отговор. Беше гняв като начин на изразяване, не истински, а словесно посичане. Отвърна й с всичко, което някога му бе казала и дори повече. На нея не й хареса. Заплю го, при което и той я заплю. Тя го удари с юмрук — и той я удари с юмрук.

Накрая той отстъпи и двамата се проснаха на леглото. Докато се караха, хавлията й бе паднала настрана, но сега тя разкъса дрехите му. Действаше с агресивна страст — похот, не любов, но както и дотогава, се ограничи единствено до действия с ръце и уста. Връх Вулден изрева отново. От вятъра се зароди музикална гама, бавна тонична прогресия.

Внезапно Йо изкрещя:

— В мен! Направи го!

Помогна му да намери пътя, за да не възникне неразбирателство какво има предвид, и той най-после проникна в нея. Тя възкликна високо, стържещ писък до ухото му. Пръстите и ноктите й се забиха в гърба му, устата й се притисна горещо към врата му, краката й се сключиха около кръста му.

Тунелът през планината достигна най-високата точка на гамата и необятният непрекъснат тон започна да става все по-силен. Йо кулминира с тази нота, като викаше, пищеше — най-високата музика на сексуалното удоволствие.

Ой се отпусна върху и през нея, но тя не спираше да издава звуците на натрупаната страст. Всеки дъх, който изпускаше, бе различна нота, сладка и висока. Сега тя чакаше звуците от планината, вслушваше се за очаквания знак, вдишваше с нея, хармонизираше — мелодичен дискант, песен на въздуха и небето, на ветровете, които се завихряха през интонационните пластини, вееха през клапите, прекосяваха морета и острови. Гласът й бе изненадващо чист и невинен, недокоснат от яростните й настроения и променлива природа. Беше се сляла със създадената от нея музика и сега пееше като вятъра.

Някъде там, в океана от острови се раждаха ветровете, които пресяваха пясъка по плажовете, насочваха теченията и разклащаха горите. Назряваха в безветрените зони около екватора, от охлаждащото въздействие на снеговете, от разцепването на айсберги сред глетчерите на юг, от непредсказуемите системи с високо атмосферно налягане на умерените зони, от спокойните лагуни с влажен въздух из тропиците. Следваха приливите и отливите, провираха се между високите планини, променяха настроението и надеждите на хората, които докосваха, носеха дъжд и освежаващ въздух, създаваха реки и езера, подновяваха извори, разрошваха моретата. Нарива, Ентанер, Бенун. Отвъд тях хиляди други — пасати и морски бури, урагани и мусони, и вихрушки, вледеняващи виелици и едва доловими повеи, топлите ветрове на зората, обикалящи земното кълбо, надигащи прах, създаващи ритъм в паметта, въртящи ветропоказатели и издуващи платна, вдъхновяващи любов и прозорци и хлопащи врати. Ветровете на Архипелага на сънищата духаха диво и изсушаваха голите пясъчни рифове и скали, съживяваха влажните градове, напояваха фермите, навяваха дълбоки преспи в планините на север. Чистото сопрано в гласа на Йо черпеше от този източник, придаваше му форма и звук, история, усещане за живот.

Щом височината на тона започна да намалява и да затихва, докато накрая престана, песента на Йо свърши. Дишаше тихо, равномерно, а очите й бяха затворени. Ой се изтръгна от прегръдката й, стана от леглото и отиде несигурно до отворения прозорец.

През града повяваше лек бриз. Той отпусна ръце на перваза и се наведе напред, за да поеме топлия въздух. Косата бе полепнала по челото му, гърдите и краката му лепнеха от пот. Вдиша дълбоко. Бризът се бе надигнал откъм морето и островите, бе навлязъл през сушата, около и през планината, надолу през тесните улици на Стария град. Беше посред нощ, в ранните часове, дълго преди изгрев, все още топло от изминалия ден, в очакване на следващия.

Улицата под прозореца бе пълна с хора. В пространството пред студиото на Йо се бе събрала тълпа, която се разливаше по улицата и в двете посоки. От близките къщи и апартаменти се стичаха още хора, а лицата им бяха обърнати към далечната планина — дълбока сянка на фона на нощното небе. Вслушваха се за още от музиката й. Група жени се смееха заедно, децата бяха излезли навън, наметнати със завивките си, в лекия ветрец мъждукаха фенери, неколцина мъже обикаляха и наливаха на останалите по нещо за пиене.

Зад Ой, на леглото, Йо бе заспала. В съня лицето й беше спокойно, незащитено от гордост и амбиция, излъчваше скромност и — по начин, който никога дотогава не бе виждал — доброта. Дишаше дълбоко и равномерно с леко движение на гърдите.

Ой седя до нея до сутринта, наблюдаваше я как спи, слушаше щастливата тълпа отвън, докато хората бавно се пръскаха. Планината мълчеше. Когато слънцето изгря, Ой се облече и слезе пеш до пристанището. Не изчака идването на кораба за Салей, а хвана първия ферибот за деня, отплаващ за място, което му бе неизвестно, някъде сред простиращите се до безкрай прекрасни острови, изгубени във ветровете на Архипелага.

1

Гайот — плосък подводен масив с вулканичен произход. — Б.пр.

2

bise (фр.) — сух северен вятър в югоизточна Франция, духащ откъм Алпите — Б.пр.

3

Имената на островите на английски и съответно главите в романа са подредени по азбучен ред, като този ред е запазен в превода на български. — Б.пр.

4

Свидетелство (The Affirmation) е научнофантастичен роман от Кристофър Прийст, издаден през 1981 година. — Б.пр.

5

Концлагер, концентрационен лагер; от Konzentrationslager (нем.) — Б.пр.

Content

Кристофър Прийст
Островитяни
Архипелагът на сънищата #3

Увод от Частър Каместън

Аай Остров на ветровете

Аннадак Спокойно място

Обрак Гранде Или Обракска верига

Чеонер Дъждовна сянка

Колаго Тих дъжд

Дерилл — Торквини Остри скали

Деррил — Торкви Голям дом / Ведри дълбини

Деррил — Торквил Мрачен дом / Нейният дом / Вечерен вятър

Емерет Всички свободни

Феленщел Развален пясък

Атол Фереди Висяща глава

Фоорт Добре дошли

Гантен Асемант Уханна пролет

Гурн Ледовит вятър Морският капитан

Джуно Заслужен мир

Киайлен Сива болезненост

Лана С два коня

Люс Спомен за любов

Манлейл Наполовина завършено Наполовина започнато

Мийкуа/Трем Вестоносец / Бърз скитник Дронът

Местерлин Бавно течение

Мурисей Червена джунгла / Пред прага на любовта / Голям остров / Двор с кости

Нелкий Бавен прилив

Орфпон Стръмен склон

Пикей (1) Следвай пътеката

Пикей (2) Пътеката следвай

Роутерсей (1) Декларирай / Пей

Роутерсей (2) Диря Следата

Рийвър Грохотни води

Сийвл Мъртвешка кула Стъклото

Сентиер Висок / Брат

Сиф Подсвиркващ

Смудж Стари руини / Бъркалка / Пещера с ехо

Уинхо Катедрала

Янет Тъмнозелен / Сър дискантът

1