Сара Дж. Маас

Кралство на пепелта

Стъкленият трон  #7

На родителите ми, които ме научиха да вярвам, че едно момиче може да спаси света

Принцът

Издирваше я от мига, в който му я бяха отнели.

Вречената му.

Едва си спомняше собственото си име. И то само защото тримата му спътници го наричаха с него, докато я търсеха сред бурни тъмни морета, из древни спящи гори, през брулени от вихри планини, потънали в сняг.

Спираше само колкото да подкрепи тялото си с храна и да даде на приятелите си няколко часа сън. Ако не бяха те, щеше да лети, да разпери криле и да се понесе надалеч.

Но щяха да са му нужни мечовете и магията им, уменията и мъдростта им, за да завърши започнатото.

За да се възправи срещу злата кралица, изтръгнала най-съкровената част от него, отвлякла вречената му дълго преди да я заключат в железен ковчег. А след като приключеше с нея... след това щеше да се опълчи дори на хладнокръвните богове, решени да унищожат вречената му.

Затова остана с приятелите си, въпреки че дните се превръщаха в седмици.

Седмиците - в месеци.

Не спираше да я търси. Издирваше я по всеки прашен и непристъпен път.

И понякога й говореше по връзката им, изпращайки душата си по вятъра до мястото, където я държаха в плен - в железния й ковчег.

Ще те намеря.

Принцесата

Желязото я задушаваше. Угасило бе огъня във вените й като мощна струя.

Чуваше водата около себе си - дори в желязната кутия, дори с желязната маска и веригите, обгърнали тялото й като ивици коприна. Несекващият грохот на препускаща по скали вода изпълваше паузите между писъците й.

Мъничко островче насред обвита в мъгли река, просто гладко парче камък между бързеи и водопади. На такова място я държаха. В каменен храм, съграден за някой осъден на забрава бог.

Както вероятно щяха да забравят и нея. Ала и това бе по-добре от другия вариант: да я запомнят с пълния й провал. Ако изобщо останеше някой, който да я помни. Ако някой оцелееше.

Тя обаче нямаше да допусне подобен провал.

Нямаше да им каже онова, което искаха да научат.

Нищо че писъците й често заглушаваха бушуващата река. Нищо че костите й понякога изпращяваха по-гръмко дори от тътнещите бързеи.

В началото опитваше да следи дните.

Ала вече не знаеше откога я държат в желязната кутия. Откога я принуждават да спи, потънала в забвение от сладникавия дим, който й пуснаха още по пътя насам. Към този остров-храм на болката.

Нямаше представа колко време минаваше между пристъпите на пищене и разбуждането й. Между края на едната болка и началото на новата.

Дни, месеци, години - всички се сливаха, а кръвта й често потичаше по каменния под и се вливаше в реката.

Принцеса, която щеше да живее хиляда години. Повече.

Преди го възприемаше като дарба. Сега се бе изменило в проклятие.

Още едно проклятие, също толкова тежко, колкото онова, което я беше застигнало, преди да се роди. Да се жертва, за да поправи древна грешка. Да изплати чужд дълг към боговете, намерили света им и останали в капан тук. Преди да го превърнат в свое владение.

Не чувстваше топлата ръка на богинята, благословила и проклела я с толкова могъща сила. Понякога се питаше дали господарката на светлината и огъня изобщо я беше грижа, че вярната й поклонница сега лежи в железен ковчег - или бе прехвърлила вниманието си към друг. Към краля, който можеше да й предложи собствения си живот вместо нейния, спасявайки света им.

Боговете не се интересуваха кой ще изплати дълга. Ето защо нямаше да й се притекат на помощ. Ето защо и не им се молеше.

Ала още си разказваше онази история, още си представяше, че реката й я напява. В един глас с мрака в запечатания ковчег.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Слушайки песента им, тя потъваше надълбоко и все по-надълбоко в тъмата, в морето от пламъци. Толкова надълбоко, че понякога, когато камшикът изплющеше, когато костите й се трошаха, не усещаше нищо.

Но в повечето случаи усещаше.

През тези безкрайни часове вперваше поглед в единствения си събрат в мъките.

Не в ловеца на кралицата, който умееше да извлича болката от тялото й, както музикант извличаше мелодия от инструмента си. А в огромния бял вълк, прикован с невидими окови. Принуден да гледа.

Имаше дни, в които не смееше да вдигне очи към него. Дни, в които беше близо -твърде близо - да се пречупи. И само онази история я спасяваше.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Думи, които бе изрекла пред един принц. Някога - твърде отдавна.

Принц на леда и вятъра. Принц, който някога бе неин, а тя - негова. Много преди да узнаят за връзката между душите си.

Сега на него се падаше дългът да закриля кралството, чието величие бяха отнели безмилостно.

Принцът с ухание на заснежени борове - уханието на другото кралство, което бе обикнала с огненото си сърце.

Дори когато мрачната кралица ръководеше всяко действие на ловеца, принцесата мислеше за него. Вкопчила се беше в спомена за него като в скала насред буйна река.

Кралицата, с усмивка на паяк, опитваше да се възползва от този скъп спомен. В обсидиановочерните мрежи, които плетеше, в илюзиите и кошмарите, в кулминацията на всяко изтезание кралицата го завърташе като ключ в съзнанието й.

Лъжите и истините, и спомените започваха да се преливат. Сънят и черният мрак в железния ковчег - също. И дните, когато лежеше завързана върху каменния олтар в центъра на помещението, или висеше от кука, забита в тавана, или се гърчеше разпъната между вериги, закотвени в каменната стена. Всичко започваше да се размива като мастило във вода.

Затова принцесата си разказваше приказката. Тъмнината и пламъкът дълбоко в нея й я нашепваха, а тя в замяна им я напяваше. Заключена в онзи ковчег, скрит на островче в сърцето на реката, принцесата повтаряше историята наново и наново, докато потапяха тялото й в черна всевечност от агония.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си Да умре...

ПЪРВА ЧАСТ

АРМИИ И СЪЮЗНИЦИ

1

Снеговете паднаха рано.

Първите есенни фъртуни ги връхлетяха много по-скоро от обичайното дори за Терасен.

Едион Ашривер не знаеше дали да го нарече благословия. Но ако снегът успееше да задържи легионите на Морат далеч от границите им поне още малко, беше готов да падне на колене и да прославя боговете. Въпреки че точно тези богове заплашваха всичко, което обичаше. Ако същества от друг свят изобщо можеха да се приемат за богове.

Но и без това имаше да обмисля по-важни неща.

През двете седмици, откакто с Гибелния легион се бяха събрали отново, нямаше нито следа от силите на Ераван - и сухопътни, и въздушни. Изобилният сняг заваля едва три дни след завръщането му, възпрепятствайки и бездруго бавното преместване на войските от смесената армада до просторния лагер на Гибелния легион в Тералиската равнина.

Корабите отплаваха нагоре по река Флорин, право към Оринт; суровите ветрове откъм склоновете на Еленови рога развяваха флагове с всички цветове на дъгата: кобалтовосиньото и златисто на Вендлин, черното и пурпурно на Ансел от Брайърклиф, сияйното сребристо на знатните воини от Белия трън и множеството им братовчеди. Тихите асасини, разпилени из флотата, нямаха свой флаг, но и без такъв лесно се разпознаваха със светлите си дрехи и богат асортимент от красиви, страховити оръжия.

Корабите скоро щяха да се върнат при ариергарда в устието на Флорин, за да патрулират покрай бреговете от Илиум до Сурия, но пехотинците - повечето от войската на принц Галан Ашривер - щяха да се отправят към фронта.

Фронт, вече заровен под еднометров сняг. А не спираше да вали.

Застанал зад Алсбрук над един тесен планински проход в Еленови рога, Едион отправи свъсен поглед към натежалото небе.

Дебелата му пелерина се сливаше със сиво-бялата скала, а дълбоката й качулка скриваше златистите му коси. И го топлеше. Мнозина от воините на Галан никога през живота си не бяха зървали сняг заради умерения климат на Вендлин. Родът на Белия трън и по-малката им войска също не бяха привикнали на студ. Ето защо Едион заръча на Килиан, най-доверения му командир, да им осигури топли дрехи.

Идваха отдалеч, и то за да се бият за кралица, която не познаваха и в която може би дори не вярваха. Безпощадният студ щеше да сломи духа им и да породи недоволство с яростната скорост на ветровете, виещи между чукарите.

Нещо се мярна ненадейно от другата страна на прохода, привличайки вниманието на Едион просто защото го очакваше.

Нейните дрехи се сливаха по-добре с околната среда. Ала все пак кожухът на Лизандра беше от животно, отглеждано в тази планина.

Не че би й го казал, разбира се. Дори не я погледна, когато тръгнаха на разузнавателната си експедиция.

Елин очевидно имаше тайна работа в Елдрис и бе оставила на Галан и новите си съюзници бележка с лаконично обяснение за отсъствието си. Затова Лизандра ги придружаваше на тази мисия.

Почти два месеца поддържаха подобна заблуда, а още никой не беше забелязал, че истинската Огнена кралица я няма. Нито че двете с хамелеонката никога не се появяваха на едно и също място. И никой - нито Тихите асасини от Червената пустиня, нито Галан Ашривер, нито войските, които Ансел от Брайърклиф беше изпратила с армадата си, преди цялата й армия да се присъедини към тях, - не беше забелязал мъничките издайнически жестове, нетипични за Елин. Не забелязваха и белега на китката й, който не изчезваше, какъвто и облик да придобиеше Лизандра.

Тя старателно го прикриваше с ръкавици и дълги ръкави. А ако все пак се покажеше, лесно можеше да го помислят за спомен от оковите, които Елин бе носила.

Лизандра не пропускаше да наподоби и белезите й. Заедно със смеха й и пакостливата й усмивка. Наперената й походка и неподвижна стойка.

Едион едва издържаше да я гледа. Да говори с нея. Правеше го единствено за да подклажда заблудата. Да се преструва на неин предан братовчед и безстрашен командир, който щеше да отведе нея самата и Терасен към победата, колкото и непостижима да беше тя.

Ето защо играеше ролята си. Една от множеството други, които бе изпълнявал през живота си.

Заменеше ли обаче Лизандра златистата коса с тъмна, ашриверските очи - със смарагдови, той започваше да се държи така, сякаш не я познава. Понякога терасенският възел, татуиран на гърдите му с имената на кралицата му и на новоизлюпения им двор, преплетени в него, го прогаряше като дамга. Нейното име най-вече.

Довел я беше на тази мисия, за да улесни нещата. Да заложи на сигурно. И други животи освен неговия бяха поставени в риск и макар че можеше да повери разузнавателната експедиция на отряд от Легиона си, имаше нужда да участва по някакъв начин.

С новите си съюзници плаваха цял месец от Ейлве, заобикаляйки армадата на Морат край Рифтхолд, а през последните две седмици се придвижваха навътре в континента.

Почти не бе имало сражения. Само шепа скитащи отряди адарлански войници без Валги сред тях, с които се справиха бързо.

Едион се съмняваше Ераван да чака до пролетта. Не му се вярваше затишието да има нещо общо с времето. Преди няколко дни бе обсъдил въпроса с хората си, Дароу и другите лордове. Ераван вероятно изчакваше най-върлата зима, когато терасенската армия щеше да е най-трудноподвижна, а войниците на Едион - изтощени от дългите месеци сред снега, със сковани от студа тела. Дори победата на Елин през пролетта нямаше да го предотврати.

Да, засега можеха да купуват храна, одеяла и дрехи, но какво щяха да сторят, когато снегът отрежеше пътя на фургоните за доставка? Цялото злато на Ерилея не можеше да възпре бавното, непрестанно изцеждане на силите им от месеците в зимния лагер под господството на безпощадните терасенски стихии.

Дароу и останалите лордове не вярваха в теорията му, че Ераван ще атакува посред зима - дори когато Рен Алсбрук изрази съгласие с нея. Ераван не е глупак, настояваха те. Въпреки че разполагаше с въздушен легион от вещици, валгските пехотинци не можеха да вървят през триметров сняг. Затова решиха, че Ераван ще изчака до пролетта.

Едион обаче не желаеше да рискува. Същото важеше и за принц Галан, който си замълча по време на съвещанието, ала сетне намери Едион, за да изрази подкрепата си. Трябваше да държат войниците си стоплени и нахранени, раздвижени и готови за бой.

Ако сведенията на Рен се окажеха верни, тази разузнавателна мисия щеше да им е от голяма помощ.

Близо до него проскърца обтегната тетива на лък, макар че вятърът почти заглуши звука. Стрелата бе боядисана в бяло и почти се сливаше със снега, насочена със смъртоносна прецизност към отвора на прохода.

Едион срещна погледа на Рен Алсбрук. Младият лорд се беше скрил сред скалите с готов за стрелба лък. Загърнат в същите бяло-сиви кожи като тези на Едион, със светъл шал през устата, от Рен се виждаха само чифт тъмни очи и бледият му белег.

Едион му направи знак да изчака. Надникна бегло към хамелеонката от отсрещната страна на прохода и й даде същата заповед.

Нека враговете им ги доближат.

Скърцане на сняг и уморено дишане.

Точно навреме.

Едион зареди стрела в собствения си лък и се приведе върху скалния си пост.

Бяха шестима, както му беше докладвала разузнавачката на Рен, нахлувайки в шатрата му преди пет дни.

Дори не се бяха постарали да се облекат в цветовете на снега и скалата. Тъмните им парцаливи кожуси се открояваха като сигнални огньове сред ослепителната белота на Еленови рога. Но най-вече вонята им, носена от бурния вятър, говореше достатъчно на Едион за тях.

Валги. Не забелязваше нашийник върху никого от малката група, а и не мислеше, че под дебелите им ръкавици има пръстени. Явно и на демонските изчадия им достудяваше понякога. Или поне на простосмъртните им приемници.

Враговете проникваха все по-надълбоко в планинския проход. Стрелата на Рен не трепваше и на милиметър от целта си.

Преди да заемат позиции, Едион му бе наредил да остави един от тях жив.

За щастие, познали бяха, че Валгите ще изберат точно този проход - полузабравен заден вход към низините на Терасен. Тъй като беше толкова тесен, че само два коня можеха да минат едновременно, отдавна не се използваше от завоевателски армии и търговци, тръгнали да продават стоките си във вътрешността на континента, отвъд Еленови рога.

Едион не знаеше какво обитава онези земи, кой дръзваше да си изкарва хляба отвъд онези неясни граници. Не знаеше и защо тези войници навлизаха толкова навътре в планината.

Скоро обаче щеше да разбере.

Групата демони мина под тях, а Едион и Рен ги проследиха със стрелите си.

Чист изстрел право в черепа. Рен избра първата си мишена. Кимването на Едион бе едничкият сигнал, преди стрелата му да полети.

***

Черната кръв продължи да шурти в снега дори след края на битката.

Всичко свърши за броени минути. Едва няколко, след като стрелите на Рен и Едион попаднаха в целите си, а Лизандра скочи от поста си и разкъса още трима войници. Шестият - последният - оцеля, но със съдрани прасци.

Едион се устреми към стенещия демон. Снегът чернееше под надробените му крака, чиято плът се развяваше като кървави знамена на вятъра.

Лизандра седеше до главата му с почерняла муцуна и зелени очи, вперени в пребледнялото лице на мъжа. По гигантските й лапи проблясваха остри като игли нокти.

Зад тях Рен проверяваше останалите жертви за признаци на живот. Мечът му се надигаше и спускаше, обезглавявайки ги, преди леденият въздух да е вкочанил вратовете им.

- Предателска измет! - изсъска демонът срещу Едион с разкривено от омраза тясно лице.

Валгската смрад се надипли в ноздрите му, обгърна сетивата му като олио.

Едион извади ножа от хълбока си - дългия, страховит кинжал, подарък от Роуан Белия трън - и се усмихна мрачно.

- Ако си достатъчно умен, може бързичко да приключим.

Валгският войник се изплю върху наслоените му със сняг ботуши.

***

Над петстотин години замъкът Алсбрук се издигаше с гръб към Еленови рога и с Оуквалд в подножието си.

Крачейки напред-назад пред бумтящия огън в една от множеството му грамадни камини, Едион бе в състояние да преброи по сивите му камъни следите от всяка безмилостна зима. Камъни, натежали от славната история на замъка - години на чест и вярна служба, когато същите тези зали бяха ехтели от песни и воинска глъч, а после ги бяха сполетели протяжните, така протяжни години на тъга...

Рен седеше на оръфаното тапицирано кресло от едната страна на камината, впил взор в огъня с опрени на бедрата лакти. Пристигнали бяха късно миналата вечер и дори се чувстваше смазан от непосилния преход през заснежения Оуквалдски лес, за да може да се разходи из легендарния замък. А след работата, която бяха отметнали този следобед, едва ли щеше да намери достатъчно енергия и сега.

Възхитителната някога зала пустееше, осветена единствено от техния огън. Над тях избелели гоблени и знамена с гербовете на рода Алсбрук се полюшваха от течението, прокрадващо се между високите прозорци от едната страна. По таванските греди гнездяха всевъзможни птици, намерили укритие от смъртоносния студ отвъд древните стени на крепостта.

А сред тях един зеленоок сокол слушаше всяка дума.

- Ако Ераван търси начин да влезе в Терасен - каза накрая Рен, - планината би била глупаво решение. - Той надзърна свъсено към празните подноси от храната, която бяха погълнали преди минути. Мазна овнешка яхния и печени кореноплодни. Доста безвкусни, но поне бяха топли. - Тукашната земя не прощава. Би загубил безброй воини само заради суровия климат.

- Ераван не върши нищо без причина - отвърна Едион. - Най-лесният път към Терасен е през обработваемите земи, по северните пътища. Всички оттам очакват да нахлуе. Или откъм брега.

- Или и двете: по земя и по море.

Едион кимна. Ераван бе разпрострял мрежата си нашироко в стремежа си да потъпче съпротивата, надигнала се на континента. Изоставил беше фарса с адарланската империя - от Ейлве до северната граница на Адарлан, от бреговете на Големия океан до високата стена от планини, разделяща континента им на две, - сянката на валгския крал се разрастваше с всеки изминал ден. Едион се съмняваше Ераван да спре, преди да е сложил черни нашийници около вратовете на всеки един от тях.

А ако успееше да се сдобие с другите два Ключа на Уирда, отвореше ли Портата на Уирда, призовавайки валгски орди от собствения си свят и дори поробвайки армии от други светове, за да ги използва за завоеванията си... Вече нямаше начин да го спрат. Нито в този свят, нито в който и да било друг.

Единствената надежда да предотвратят подобен кошмар беше в ръцете на Дориан Хавилиард и Манон Черноклюна. Едион нямаше представа къде се губят толкова месеци, нито какво ги бе сполетяло. Ала това вероятно беше добър знак. За да оцелеят, трябваше да действат тайно.

- Затова и ми се струва неразумно от страна на Ераван да изпраща отряди за проучване на тесни планински проходи. - Едион почеса бузата си с набола брада. Предния ден бяха тръгнали преди съмване и бе предпочел да поспи още малко, вместо да се обръсне. - Звучи нелогично от стратегическа гледна точка. Вещиците летят, така че изпращането на пешеходни разузнавачи по мишите дупки е напълно безсмислено. Но ако набират информация за сухопътните армии... Прекарването на военни части през толкова тесни проходи може да отнеме месеци, и то при благоприятно време.

- Онзи демон не спря да се смее - поклати глава Рен. Дългата му до раменете черна коса се люшна наляво-надясно. - Какво пропускаме? Какво ни убягва?

Дълбокият белег, минаващ през лицето му, се открояваше още по-ясно на светлината от огъня - спомен от ужасите, които Рен бе преживял и които бяха погубили семейството му.

- Може да е заблуждаваща тактика. Вероятно цели да преместим войските си.

Едион опря ръка на полицата над камината и топлината от камъка се просмука в премръзналата му кожа.

През месеците, в които не беше с Гибелния легион, Рен и Килиан бяха подготвяли воините му, разполагайки ги дотолкова на юг от Оринт, доколкото Дароу им бе позволил - едва под подножието около южния край на Тералиската равнина.

В крайна сметка Рен предаде контрола на Едион, независимо че срещата му с Елин мина доста студено. Като снега, брулещ стените на замъка.

Лизандра изигра умело ролята си, пресъздавайки отлично гузната съвест и нервността на Елин. Оттогава разумно отбягваше всяко ситуация, в която Рен би подхванал разговор за миналото им. Не че той проявяваше особено желание да си бъбрят за годините преди падането на Терасен. Нито пък за събитията от миналата зима.

Едион се надяваше и Ераван да остане също толкова сляп за истината - че Носителката на огъня вече не беше сред тях. И не му се мислеше как ще постъпят войските на Терасен, осъзнаеха ли, че пламъците на Елин няма да ги бранят в битка.

- Може и да е истински ход, който просто имахме късмет да разкрием -размишляваше на глас Рен. - Но да рискуваме ли да прехвърляме част от войските към планинските проходи? Вече сме разположили отряди в Еленови рога, зад Оринт, както и по северните равнини отвъд.

Мъдър ход - да убеди Дароу да разположат част от Гибелния легион зад Оринт, в случай че Ераван тръгне на север по море и атакува оттам. Копелето бе способно на всичко.

- Не искам да разпръсквам Легиона - каза Едион, загледан в огъня. Пламъците му бяха толкова различни от тези на Елин. Сякаш се взираше в призраци в сравнение с живата магия на кралицата му. - А още нямаме достатъчно войски за странични мисии.

Дори след отчаяните, дръзки ходове на Елин съюзниците, които им беше спечелила, бледнееха пред могъществото на Морат. А и с цялото й злато не можеха да наемат повече - почти не бяха останали воини, които да привлекат към каузата си.

- Елин не изглеждаше особено притеснена, когато офейка към Елдрис - измърмори Рен.

За миг Едион се озова на ивица пропит с кръв пясък.

Желязна кутия. Майев я беше заключила в същински ковчег. И беше отплавала, единствено Мала знае накъде, заедно с онзи безсмъртен садист.

- Елин - провлачи небрежно той, макар че лъжата го задушаваше - си има свои планове, които ще ни разясни в подходящия момент.

Рен замълча. И въпреки че кралицата, която лордът си мислеше, че се е върнала, беше илюзия, Едион добави:

- Прави всичко в името на Терасен.

Наговорил й беше толкова ужасни неща онзи ден, когато Елин надви илкена. „Къде са съюзниците ни?“, беше я попитал. Още се мъчеше да си го прости. Всичко. Разполагаше само с един шанс да поправи грешката си, да изпълни заръките й и да спаси кралството.

Рен надникна към двата меча, които беше сложил върху древната маса зад тях.

- И все пак си тръгна.

Не говореше за Елдрис, а за преди десет години.

- Всички допускахме грешки през последното десетилетие.

Единствено боговете знаеха колко грехове имаше да изкупува Едион!

Рен се напрегна, сякаш споменът за собствените му действия го захапа ненадейно.

- Не съм й казал - пророни Едион, за да не го чуе соколът на тавана. - За онази пушалня за опиум в Рифтхолд.

За това, че Рен познаваше собственичката и бе посещавал заведението й многократно преди нощта, когато Едион и Каол го извлякоха оттам почти в несвяст, за да го скрият от хората на краля.

- Понякога си голям задник, знаеш ли? - отвърна дрезгаво Рен.

- Не бих го използвал срещу теб. - Едион не свали поглед от яростните му тъмни очи, подклаждайки могъществото в своите. - Онова, което се опитвах да ти кажа, преди да избухнеш - добави, когато Рен отвори уста, - беше, че Елин ти предложи място в двора си, без да познава тази част от миналото ти. - Някакъв мускул потрепна по челюстта на Рен. - Но дори да я познаваше, Рен, пак щеше да те покани.

Рен заби поглед в каменния под.

- Двор не съществува.

- Дароу може да го разправя колкото си ще, само че аз съм на друго мнение.

Едион се настани в креслото срещу това на Рен. Ако младият лорд действително подкрепяше Елин, също така и след като Елида Локан се завърна, а и Сол и Рави от Сурия вероятно щяха да застанат зад каузата й, то кралицата му получаваше три гласа в своя полза. Срещу четири против.

Не му се вярваше гласът на Лизандра, лейди Каравер, да се брои.

Хамелеонката не беше изявила желание да види земята, която щеше да й принадлежи, ако оцелееха след войната. Просто се превърна в сокол по време на прехода до крепостта и долетя дотук. След пристигането си не каза нищо, независимо че зелените й очи проблясваха.

Не, никой нямаше да признае Каравер за законна територия, докато Елин не възседнеше трона.

Докато не коронясаха Лизандра вместо нея, ако неговата Елин не се върнеше.

Щеше да се върне. Трябваше.

Вратата в далечния край на залата се отвори и последваха забързани леки стъпки. Той стана секунда преди радушното „Едион!“ да отекне мелодично между каменните стени.

Еванджелин сияеше от щастие, облечена от глава до пети в зелени вълнени дрехи, обточени с пухкава бяла кожа. Червеникавозлатистата й коса беше сплетена на две плитки. Като на планинските момичета от Терасен.

Широка усмивка разтягаше белезите й и Едион разтвори обятия миг преди тя да се хвърли в тях.

- Казаха, че си пристигнал късно снощи, но си заминал нанякъде по първи петли и се опасявах, че пак съм те изпуснала...

Едион я целуна по косата.

- Струваш ми се пораснала с цяла глава, откакто те видях за последно. Кехлибарените очи на Еванджелин прескочиха от него към Рен и обратно.

- Къде е...

Ярка светлина озари залата и Лизандра се появи.

Цялата сияеше. Сияеше, загръщайки голото си тяло с пелерината, оставена на един от столовете точно за тази цел. Еванджелин се хвърли в прегръдката й и захлипа от радост с разтреперани рамене. Лизандра се усмихна широко, топло, милвайки главата на момиченцето.

- Добре ли си?

В очите на всеки друг хамелеонката би изглеждала спокойна, ведра. Но Едион я познаваше - познаваше настроенията й, издайническите знаци на тялото й. Знаеше, че лекият трепет в думите й е доказателство за бурния поток под красивата повърхност.

- О, да! - отвърна Еванджелин и се откъсна от нея, за да се усмихне ослепително на Рен. - Двамата с лорд Муртауг ме доведоха тук веднага. Лапичка е с него, между другото. С Муртауг. Харесва го повече от мен, защото по цял ден й носи лакомства. Угоил я е като мързелива домашна котка.

Лизандра се разсмя, а Едион се поусмихна. Добре се бяха грижили за момиченцето.

Като че осъзнала същото, Лизандра каза приглушено на Рен:

- Благодаря.

Той се изчерви и стана.

- Реших, че тук ще е по-безопасно за нея, отколкото във военния лагер. Поне по-удобно.

- О, това място е приказно, Лизандра - изчурулика Еванджелин и се вкопчи с две ръце в ръката на Лизандра. - Муртауг дори ме заведе в Каравер един следобед още преди да завали сняг. Трябва да го видиш. Хълмове, реки и красиви дървета точно в подножието на планината. Стори ми се, че мярнах призрачен леопард високо сред скалите, но Муртауг заяви, че ми се е привидял. Ама аз се кълна, че беше истински, и дори по-голям от твоя! А къщата! Най-прекрасната, която някога съм виждала. Муртауг казва, че градинката в задния двор е пълна със зеленчуци и рози през лятото.

Едион не можа да понесе емоцията, изписана по лицето на Лизандра, докато Еванджелин й споделяше ентусиазирано плановете си за имението. Болезнения копнеж по живота, който вероятно щяха да й отнемат, преди да е съумяла да го вкуси.

Той се извърна към Рен, чийто поглед беше прикован в Лизандра. Както винаги, когато приемеше човешкия си облик.

Устоявайки на импулса да стисне челюсти, Едион каза:

- Значи признаваш Каравер за законна територия. Еванджелин продължи да бърбори ведро, но Лизандра плъзна очи към тях.

- Дароу не е господар на Алсбрук - отговори сбито Рен. Наистина. А и кой не би искал толкова красива съседка?

Когато въпросната съседка не живееше в Оринт в друга кожа, под друга корона, използвайки Едион за създаването на фалшив кралски род. Като жребец за разплод.

Лизандра пак кимна с благодарност и Рен се изчерви още повече. Сякаш не бяха клали Валги в снега цял ден. Сякаш не смърдяха още на валгска кръв.

Еванджелин подуши пелерината, с която се беше загърнала Лизандра, и направи физиономия.

- Миришеш ужасно. Всичките миришете ужасно.

- Колко некултурно - смъмри я хамелеонката, но се засмя. Еванджелин постави ръце на хълбоците си в жест, който бе виждал Елин да прави толкова пъти, че сърцето му се сви.

- Ти си ме учила да ти казвам, ако някога миришеш лошо. Особено дъхът ти.

Лизандра се усмихна, а Едион с мъка сдържа собствената си усмивка.

- Така е.

Еванджелин я хвана за ръката и я задърпа към коридора.

- Ще те приютя в моята стая. Имам си баня.

Лизандра стори крачка напред.

- Хубава стая за гост - подхвърли Едион на Рен и вирна вежди.

Сигурно една от най-хубавите, щом си имаше собствена баня.

Рен сведе глава.

- Беше на Роуз.

Най-голямата му сестра. Убита заедно с Рален - средната сестра от потомците на Алсбрук - в магическата академия, където учеха. Разположена прекалено близо до границата с Адарлан, академията се бе озовала точно на пътя на вражеската армия.

Дори преди магията да изчезне, нямаше как да се отбраняват срещу десетохилядна войска. Едион рядко си позволяваше да мисли за клането в Девелин, легендарното училище. Колко деца бе имало в него. И нито едно не беше оцеляло.

Рен беше близък и с двете си големи сестри, но най-вече с жизнерадостната Роуз.

- Тя би я харесала - добави Рен, посочвайки с брадичка към Еванджелин.

И малката беше белязана като Рен, осъзна Едион. Получил бе дългия белег през лицето си, докато бягал от секирата на екзекутора. Родителите му платили с живота си, за да могат да се измъкнат те двамата с Муртауг. Еванджелин се бе сдобила със своите белези от друг вид бягство, измъквайки се на косъм от живот, какъвто бе търпяла настойницата й.

Едион рядко се замисляше и по този въпрос.

Еванджелин продължаваше да тегли Лизандра към коридора, без да се вслушва в разговора им.

- Защо не ме събуди, като пристигна?

Едион не чу отговора на Лизандра, която най-сетне позволи да я отведат. Но не и преди очите й да срещнат неговите.

Опитала бе да говори с него през изминалите два месеца.

Много пъти. Десетки. Той я игнорираше. И накрая, когато стигнаха до бреговете на Терасен, тя се отказа.

Беше го излъгала. Мамила го беше толкова време, че Едион вече не знаеше кой момент между тях, кой разговор беше истински и кой - лъжа. Не искаше да знае. Не искаше да знае дали бе говорила от сърце, след като той така наивно й изля душата си.

Тогава още вярваше, че това ще е последният му лов; че ще има време с нея, време да й покаже всичко, което Терасен можеше да й предложи. Което той можеше да й предложи.

Лъжлива кучка?, беше я нарекъл. Изкрещял й го беше.

Вече разсъждаваше достатъчно ясно, за да се засрами от думите си. Ала гневът оставаше.

Предпазливият поглед на Лизандра сякаш го питаше: „Не можем ли поне в този рядък момент на щастие да говорим като приятели?“.

Едион просто се върна при камината, обръщайки гръб на смарагдовите й очи, на изящното й лице.

Отстъпваше я на Рен. Макар че само при мисълта му идеше да счупи нещо.

Лизандра и Еванджелин напуснаха залата и бодрият глас на момиченцето продължи да отеква по коридора.

Тежестта от разочарованието на хамелеонката остана след нея като призрачен допир.

Рен се покашля.

- Ще ми кажеш ли какво се случва между вас двамата?

Едион му стрелна безизразен поглед, от който всеки по-малодушен мъж би избягал.

- Вземи карти. Искам отново да проучим проходите.

Рен прояви благоразумието да му се подчини.

Едион забоде очи в огъня, толкова вял без искрящата магия на кралицата му.

Още колко ли време имаха, преди воят на вятъра пред замъка да бъде заглушен от рева на зверовете на Ераван?

***

Едион получи отговор още призори на следващия ден.

Седнал в единия край на дългата маса в тържествената зала, докато Лизандра и Еванджелин закусваха тихо в другия, той овладя разтрепераните си пръсти, за да отвори писмото, донесено преди броени секунди от вестоносеца. Рен и Муртауг, настанени от двете му страни, не посмяха да го разпитват, докато го четеше. Веднъж. Втори път.

Накрая Едион остави писмото. Вдиша дълбоко и отправи свъсен поглед към воднистата сивкава светлина, процеждаща се през прозорците високо на стената.

Погледът на Лизандра го притискаше от другия край на масата. Ала тя остана на мястото си.

- От Килиан е - обяви дрезгаво Едион. - Войските на Морат са акостирали при Елдрис.

Рен изруга. Муртауг запази мълчание. Едион остана седнал, тъй като не знаеше дали коленете ще го удържат.

- Унищожил е града. Превърнал го е в купища руини, без да пусне нито един войник.

Едион не можеше да си обясни защо Мрачният крал бе чакал толкова време.

- С кулите на вещиците? - попита Рен.

Едион му беше предал всичко, което Манон Черноклюна му разказа по време на прехода им през Каменните блата.

- Не пише. - Съмняваше се Ераван да е използвал кулите, защото огромните им размери налагаха превозване по суша, а разузнавачите на Едион щяха да забележат, ако някой пробваше да прекара трийсетметровите съоръжения през територията им. -Но взривовете са изравнили града със земята.

- Елин? - почти прошепна Муртауг.

- Добре е - излъга Едион. - Заминала е обратно за лагера в Оринт ден преди нападението.

Естествено, в писмото от Килиан не се споменаваше нищо за местонахождението й, но главният му командир предполагаше, че тъй като не бяха открили тялото й, нито пък враговете празнуваха победата си над нея, кралицата им бе смогнала да се измъкне.

Муртауг видимо се поотпусна в стола си, а Лапичка сложи златистата си глава върху бедрото му.

- Слава на Мала за огромната й милост!

- Не бързай да я прославяш. - Едион пъхна писмото в джоба на дебелата пелерина, която носеше заради хладното течение в залата. Изобщо нея прославяй, едва не добави. - На път към Елдрис войските на Морат са унищожили десет от бойните кораби на Вендлин край бреговете на Илиум, а останалите са отстъпили нагоре по Флорин заедно с нашите.

Муртауг потри челюст.

- Защо не са ги подгонили нагоре по реката?

- Кой знае? - По-късно щеше да мисли за това. - Ераван си е набелязал Елдрис и ето че го превзе. Явно възнамерява да изпраща войските си оттам. Ако никой не ги спре, ще достигнат Оринт за седмица.

- Трябва да се върнем в лагера - каза Рен с помръкнало лице. - Да изпратим флотата надолу по Флорин, за да атакува с Ролф по море. Ние ще ги нападнем по суша.

На Едион не му се искаше да им напомня, че не бяха чували нито дума от Ролф, освен смътните му доклади за издирването на разпилените мисенианци и легендарната им флота. Шансът Господаря на пиратите да им се притече на помощ бе толкова нищожен, колкото прословутото Вълчо племе в далечния край на Анаскаулската планина да се спусне към бойното поле. Или елфите, избягали от Терасен преди цяло десетилетие, да се завърнат от новия си дом и да се присъединят към силите на Едион.

Пресметливото спокойствие, ръководило Едион в множество битки и кланета, обгърна съзнанието му плътно като дебелата пелерина на раменете му. Сега бързината щеше да е най-важният им съюзник. Бързината и трезвата мисъл.

Трябва да удържите фронта - нареди му Роуан, преди да се разделят. - Спечели ни колкото можеш повече време.

Щеше да спази обещанието си.

Той плъзна поглед към хамелеонката и Еванджелин замлъкна. - Колко души можеш да пренесеш в облика си на уивърн?

2

Елида Локан си бе мечтала да отпътува към някое далечно място, където никой не знаеше за Адарлан и Терасен, толкова далечно, че Върнън никога да не я намери.

Не беше очаквала, че мечтата й наистина ще се сбъдне.

Застанала сред прашна древна уличка в също толкова прашен древен град в кралство на юг от Доранел, Елида се любуваше на обедната песен на камбаните, докато слънцето приличаше светлите каменни сгради, а сухият вятър метеше тесните улици между тях. Беше чула името на града поне три пъти, но още не можеше да го произнесе.

Не че имаше значение. Едва ли щяха да се задържат тук. Не се задържаха в нито един от градовете, през които минаваха, нито в горите, планините и низините. Прелитаха през кралствата по пътя си, следвайки безпощадното темпо на принц, който почти не си спомняше как да говори, камо ли да се храни.

Елида надзърна свъсено към похабените вещерски кожени дрехи, съдраната си сива пелерина и очуканите си ботуши, сетне надникна към двамата си спътници. Да, и тримата изглеждаха окаяно.

- Всеки момент - пророни Гавриел, вперил жълтеникавокафяви очи във входа на уличката.

Висока тъмна фигура се сливаше с оскъдните сенки под полурухналия свод, наблюдавайки зорко оживената улица.

Елида не задържа погледа си за дълго върху фигурата. През последните безкрайни седмици едва понасяше и него, и жестоката болка в гърдите си.

Стрелна смръщено Гавриел.

- Трябваше да спрем за обяд.

Той посочи с брадичка към вехтата торба, опряна до стената.

- В багажа ми има ябълка.

Елида проследи погледа му, въздъхна и взе раницата. Прерови дрехи, въжета, оръжия и какви ли не други вещи и накрая измъкна отвътре голяма червено-зелена ябълка. Последната от множеството, които бяха набрали от някаква градина в съседното кралство. Елида я предложи безмълвно на елфическия лорд.

Гавриел вдигна златиста вежда.

Тя, от своя страна, повтори жеста му.

- Чувам как къркори стомахът ти.

Гавриел се засмя, но й кимна, взе ябълката и я избърса в ръкава на светлия си жакет.

- Така си е.

Елида можеше да се закълне, че тъмната фигура в дъното на уличката се скова. Тя не й обърна внимание.

Гавриел отхапа от ябълката и кучешките му зъби просветнаха. Бащата на Едион Ашривер - приликата беше неоспорима, макар че се ограничаваше само до външния вид. През броените дни, които прекара с Едион, установи, че е точната противоположност на любезния, грижовен елф до нея.

След като Астерин и Веста ги оставиха на кораба, с който пристигнаха дотук, Елида се зачуди дали не е допуснала грешка, тръгвайки на път с трима безсмъртни елфи. Дали нямаше да я стъпчат като хлебарка.

Гавриел обаче се отнасяше мило с нея още от самото начало - следеше дали се е

нахранила, проверяваше дали има достатъчно одеяла в студените нощи и я учеше да язди конете, които бяха купили, защото дори глезенът й да беше здрав, нямаше начин да смогва на темпото им пеша. А в случаите, когато се налагаше да водят конете през неравни терени, Гавриел поддържаше крака й с магията си, нежна като топъл летен бриз до кожата й.

На Лоркан вече не го позволяваше.

Никога нямаше да забрави как Лоркан пълзи по корем след Майев, когато кралицата прекъсна кръвната му клетва. Как пълзи след Майев като отритнат любовник, като пребито куче, отчаяно за мъничка ласка от господаря си. Елин пострада жестоко, след като самият той предаде местоположението им на Майев, и въпреки всичко опита да я последва. През пясъка, все още напоен с кръвта на Елин.

Гавриел изяде половината ябълка и предложи другата на Елида.

- И ти трябва да хапнеш.

Тя погледна сините петна под очите на Гавриел. Несъмнено и под нейните имаше такива. Поне цикълът й дойде миналия месец, напук на изнурителния поход, изгорил всички хранителни запаси в тялото й.

Крайно унизителна случка. Да обясни на трима воини, вече надушили кръвта й, че се нуждае от санитарни материали. И да спира по-често.

Не им сподели за режещите болки в корема, гърба и бедрата си. Продължи да язди, свела глава. Знаеше, че ще спрат заради нея. Дори Роуан би спрял, за да й позволи да си почине. Но при всяко спиране Елида виждаше желязната кутия. Чуваше плясъка на камшика, лъснал от кръв. И писъците на Елин.

Предала се беше, за да не вземат Елида. Дори не се бе поколебала.

Именно тази мисъл не позволяваше на Елида да слезе от кобилата си. Гаврил и Роуан я улесниха с чистите парчета плат, очевидно откъснати от собствените им ризи. Дори нямаше представа кога са успели да ги разкъсат.

Елида отхапа от ябълката, наслаждавайки се на сладката й тръпчивост. Роуан остави няколко монети от привършващите им пари на един пън до градината, за да плати за взетите плодове.

Скоро щеше да им се наложи да крадат храната си. Или да продадат конете.

Иззад затворените прозорци етаж по-нагоре се разнесе приглушено блъскане, съпроводено от мъжки викове.

- Според теб ще ни провърви ли този път? - попита тихо Елида.

Гавриел вдигна поглед към сините кепенци с красива резба.

- Надявам се.

Късметът им наистина се поизчерпваше напоследък. Почти липсваше още от онзи проклет плаж в Ейлве, когато Роуан усети зова по връзката им с Елин - свещената връзка - и пое след него през океана. Ала щом достигнаха тези брегове след няколко кошмарни седмици в бурните води, дирята се изгуби.

Нямаше нито следа от армадата на Майев. Никой не бе виждал на някое от пристанищата „Славей“ кораба на кралицата. Никой не беше чувал да се е завърнала на престола си в Доранел.

Разполагаха единствено със слухове и ги следваха през планини, затрупани от сняг, през гъсти гори и пресъхнали равнини.

И така до предишното кралство, до предишния град с улиците му, гъмжащи от гуляйджии, излезли да празнуват Самхуин, да почетат боговете, когато воалът между световете бе най-тънък.

Нямаха представа, че боговете им бяха просто същества от друг свят, че цялата им помощ, цялата помощ, която Елида бе получила от приглушения гласец на рамото си, имаше една-едничка цел: да намерят начин да се върнат у дома. Пионки - това бяха и Елида, и Елин, и всички други за тях.

Потвърждаваше го пълното мълчание на Анийт от онзи ужасяващ ден в Ейлве. Само я побутваше леко в най-протяжните дни, сякаш за да й напомни за съществуването си. Че някой бди над нея.

Както и че успееха ли да открият Елин, младата кралица трябваше да плати с живота си на боговете. Стига Дориан Хавилиард и Манон Черноклюна да намереха третия, последен Ключ на Уирда. И ако младият крал не пожертваше себе си вместо Елин.

Затова Елида търпеше редките подсещания и нарочно не се замисляше що за същество проявява подобен интерес към нея. Към всички тях.

Отхвърляше тези разсъждения, докато претърсваха улиците на града, ослушвайки се къде можеше да е Майев. Слънцето бе залязло, а Роуан се озлобяваше все повече с всеки изминал час, в който не научаваха нищичко. Както във всички други градове преди това.

Елида ги беше накарала да продължат уличните обиколки с предупреждението да не се набиват на очи. Винаги когато Роуан покажеше зъбите си, му напомняше, че във всяко кралство, във всяка земя имаше кой да го види. А тръгнеше ли мълва, че група елфически воини тормозят местните в търсене на Майев, бързо щеше да стигне и до ушите на елфическата кралица.

Една нощ преди седмица, когато сред златистите хълмове отвъд стените на града припламваха лагерни огньове - Роуан най-сетне бе спрял да ръмжи при вида им, явно събуждаха у него някакъв болезнен спомен, - принцът се вцепени, минавайки покрай група елфически воини, излезли да пийнат. И впери в тях онзи студен, пресметлив поглед, който винаги подсказваше на Елида, че е наумил нещо. Малко след това ги вкара в една тъмна уличка и им разясни плана си със сурова безцеремонност.

Крясъците в сградата над тях се усилваха.

Когато пращенето на дърво се извиси над звъна на градските камбани, Елида подхвърли свъсено:

- Дали да не му помогнем?

Гавриел прокара татуирана ръка през златистите си коси. Имената на воините, загинали под негово командване, бе й обяснил миналата седмица, когато най-сетне дръзна да го попита какво е.

- Пр иключва.

Но дори Лоркан вече започваше да нервничи, забол нетърпелив поглед в прозореца над Елида и Гавриел.

Тъкмо когато песента на обедните камбани спря, кепенците се отвориха с трясък.

По-скоро изригнаха навън, защото двама елфи излетяха през тях.

Единият, тъмнокос и окървавен, крещеше, докато падаше.

Принц Роуан Белия трън мълчеше, летейки към земята с оголени зъби, вкопчил ръце в жертвата си.

Елида отстъпи встрани миг преди да се стоварят върху купчина дървени щайги, разпръсвайки трески из уличката.

Усети как един порив на вятъра попречи на широкоплещестия елф да се удари смъртоносно в земята. Роуан го измъкна от разбитите дъски, сключил пръсти около яката на синята му туника.

Не им трябваше мъртъв.

Гавриел извади нож, но остана до Елида, а Роуан блъсна непознатия в близката стена. По лицето на принца нямаше нито капка милост. Само студена омраза.

Хладнокръвен хищник. Готов на всичко да намери кралицата на сърцето си.

- Моля те! - изхриптя елфът на общия език.

Значи Роуан го беше открил. Не можеха да проследят Майев - това беше осъзнал на Самхуин. Но да се докопат до командирите й, разпръснати из множество кралства в служба на простосмъртни господари - това вече можеха.

Елфът, на когото Роуан се зъбеше с разкървавена устна, беше командир. Истински воин - от върха на широките си плещи до мускулестите си бедра. Въпреки това Роуан се извисяваше над него. Гавриел и Лоркан също. Сякаш дори сред елфи тримата бяха друга порода.

- Ето какво следва - каза със смъртоносно спокойствие Роуан на хлипащия командир. Стръвна усмивка изплува на лицето му и от разцепената му устна шурна нова кръв. - Първо ще строша краката ти и може би малка част от гръбнака ти, за да не можеш дори да пълзиш. - Той посочи с кървав пръст надолу по улицата. Към Лоркан. -Знаеш кой е това, нали?

Като че в отговор Лоркан се откъсна от свода и тръгна към тях. Командирът затрепери.

- Краката и гръбнакът ти ще се възстановят рано или късно - продължи Роуан, докато Лоркан крачеше заплашително към тях. - Ала онова, което Лоркан Салватер ще ти причини... - Той се изсмя гърлено, мрачно. - От него няма да се възстановиш, друже.

Командирът стрелна трескав поглед към Елида, към Гавриел.

Първия път - преди два дни - Елида не можа да гледа. Онзи командир не разполагаше с ценна информация, но като се имаше предвид в колко долнопробен бардак го бяха намерили, Елида не съжаляваше, че Роуан остави тялото му в единия край на мрачната уличка. Главата му захвърли в другия.

Само че днес, този път...

ГлеДай! Виж! - съскаше тъничко гласче в ухото й. - Слушай!

Елида потрепери въпреки горещината и жаркото слънце. Стисна зъби, заприщвайки всички думи, които се надигнаха в нея. Намерете си някого Друг. Намерете начин Да изковете Ключалката със собствените си сили. Да приемете съДбата си на заточеници в този свят, за Да не плащаме ние чужДи Дългове.

Но ако Анийт проговореше сега, след като месеци наред само я подсещаше за съществуването си... Елида преглътна гневния поток от думи. Както се очакваше от всички простосмъртни. Заради Елин можеше да се примири. Както Елин щеше да се примири със съдбата си накрая.

Гавриел наблюдаваше с мрачна, прагматична безмилостност командира, висящ от желязната хватка на Роуан.

- Кажи му каквото го интересува. Иначе само влошаваш положението си.

Лоркан почти ги достигаше. Около дългите му пръсти се виеше тъмен вятър.

По свирепото му лице нямаше и следа от елфа, когото бе опознала. Или поне елфа, който беше преди случката на онзи плаж. Не, това беше маската от първата им среща в Оуквалд. Безчувствена. Арогантна. Жестока.

Командирът зърна силата, трупаща се в ръката на Лоркан, но все пак се ухили подигравателно на Роуан, оголвайки окървавени зъби.

- Тя ще ви избие до крак. - Около едното му око вече се образуваше синина и клепачът му подпухваше. Роуан обгърна двама им в щит от вятър, изолирайки звука, и въздухът в ушите на Елида запулсира. - Майев ще избие всички предатели.

- Нека опита - отвърна кротко Роуан.

Гледай!, прошепна отново Анийт.

Този път, когато командирът закрещя, Елида не извърна очи.

И докато Роуан и Лоркан правеха онова, на което ги бяха учили, тя се чудеше дали Анийт я караше да гледа, за да й помогне - или за да й напомни на какво бяха способни боговете, ако не им се подчиняваш.

3

Еленови рога горяха заедно с Оуквалд.

От величествените древни дървета бяха останали само изпепелени трупове, а от небето като сняг се сипеше пепел.

Вятърът разнасяше живи въглени, сякаш й напомняше присмехулно как някога бяха подскачали като светулки по петите й, докато тичаше през ритуалните огньове на Белтейн.

Толкова много пламъци, горещината я задушаваше, въздухът прогаряше дробовете й.

Ти го направи ти го направи ти го направи, стенеха, ридаеха изтляващите с жално пращене дървета.

Светът се къпеше в огън. Огън, не мрак.

Някакво раздвижване сред дърветата привлече вниманието й.

Господаря на Севера галопираше към нея, обезумял от агония. Пушек извираше от бялата му козина, пламъци поглъщаха огромните му рога - ала не безсмъртният огън, горящ между тях на нейния магически символ, безсмъртният огън на свещените терасенски елени, на Мала, Носителката на огъня. А истински, стръвен огън.

Господаря на Севера профуча с грохотен тропот край нея. Целият гореше, гореше, гореше.

Тя посегна към него, невидима и незначителна, но гордият елен не спря трескавия си бяг. От гърлото му се лееше окаян рев.

Ужасяващ, несекващ рев. Сякаш някой раздираше сърцето на света.

Пред очите й еленът се хвърли към стената от пламъци между два горящи дъба. И повече не го видя.

***

Белият вълк я наблюдаваше отново.

Елин Ашривер Белия трън Галантиус плъзна покрит с желязо пръст по ръба на каменния олтар, върху който лежеше.

Такова движение й позволяваха оковите.

Този път Каирн я бе оставил тук. Не си беше направил труда да я премести в желязната кутия до близката стена.

Рядко облекчение. Да се събуди не в пълен мрак, а сред мъждукаща огнена светлина.

Пламъците в мангалите умираха, като че размахваха ръце във влажния студен въздух, полепващ по кожата й. По оскъдните места, непокрити с желязо.

Понечила бе да подръпне безшумно веригите. Не поддаваха. Обличаха я в още и още желязо. Вече имаше дори ръкавици. Не си спомняше кога са й ги сложили. Къде. Тогава съществуваше единствено кутията.

Задушаващият железен ковчег.

Безброй пъти го беше проверявала за слаби места. Преди да й пуснат онзи благовонен пушек, от който изпадаше в несвяст. Не знаеше колко време бе спала след това.

Като се свести върху олтара, пушека го нямаше.

И тя пак изпробва оковите си. Доколкото желязото позволяваше. Заопъва крака, лакти, ръце в безпощадната хватка на метала. Нямаше достатъчно свобода да се завърти. Да облекчи болката от веригите, впиващи се в плътта й. Протриващи я до кръв.

Дълбоките рани от камшика по гърба й бяха изчезнали. Въпреки че разсичаха кожата й чак до кост. Или бе сънувала и бичуването?

Често потъваше в спомените си, годините на обучение в Асасинската крепост. Уроците, когато я зарязваха окована във вериги в собствените й нечистотии, докато не намереше начин да се измъкне.

Но тогава знаеше, че го прави, за да се учи. А тук, в този сгърчен мрак, нищо не сработваше.

Драскането на металната й ръкавица по тъмния камък едва се чуваше покрай съскането на гаснещите мангали и тътена на реката отвън. Където и да ги държаха.

Нея и вълка.

Фенрис.

Той не беше овързан с вериги. За него не бяха потребни.

Майев му беше наредила да стои на място, да не мърда, и той се подчиняваше. Взираха се един в друг дълги, дълги минути.

Елин не разсъждаваше за болката, от която изпадаше в безсъзнание. Дори когато споменът за строшените кости караше крака й да подритва спазматично, дрънчейки с веригите.

Но не усещаше нищо, макар че трябваше да я раздира същинска агония. Не чувстваше дори леко неразположение в краката си. Опита да не си припомня как онзи елф - Каирн - ги разкъсва. Как бе крещяла, докато гласът й не секна.

Може и да е било просто сън. Един, отлъчил се от гигантската орда, която я преследваше в мрака. Горящ елен, препускащ през гората. Часовете мъки на този олтар, докато трошаха краката й с древни инструменти. Среброкос принц с ухание на дома й.

Размиваха се, преливаха се един в друг, и дори този момент, когато белият вълк лежеше до отсрещната стена, можеше да се окаже просто част от съновиденията й.

Елин наново прокара пръст по грапавия ръб на олтара.

Вълкът примигна насреща й - три пъти. Още през първите дни, месеци, години на пленничеството й бяха измислили таен знак помежду си. В рамките на броените мигове, в които смогваше да проговори, му шепнеше през почти невидимите дупки в железния ковчег.

Едно мигване за „да“. Две за „не“. Три за „Добре ли си?“. Четири за „Тук съм, с теб.“. Пет за „Това е реално, будна си.“.

Фенрис пак мигна три пъти. Добре ли си?

Елин преглътна буцата в гърлото си и отлепи език от небцето си. После мигна веднъж. Да.

Преброи шест мигвания.

Шест.

Явно си беше измислил нов знак. Лъжкиня... или нещо подобно. Тя обаче отказваше да приеме точно този знак.

Пак мигна веднъж. Да.

Тъмните му очи се впиха в нея. Беше видял всичко. Всеки момент на мъчение. Ако му беше позволено да се преобрази в човек, щеше да й разкаже кое е заблуда и кое -истина. Ако изобщо нещо се случваше действително.

Винаги когато се свестеше, по тялото й нямаше нито една рана. Нито болка. Загнездваше се единствено споменът за усмихнатото лице на Каирн, докато я режеше отново и отново.

Сигурно я беше оставил на олтара, защото възнамеряваше да се върне скоро.

Елин се размърда, обтягайки веригите, и ключалката на маската й се заби болезнено в тила й. Вятърът не беше докосвал бузите й, по-значителната част от кожата й - от... не знаеше откога.

Непокритите с желязо места от тялото й бяха обгърнати от бяла рокля без ръкави, стигаща до средата на бедрата й. Оставяйки краката и ръцете й голи за манипулациите на Каирн.

Спомняше си и дни, в които дори оскъдната рокля я нямаше, когато по корема й се плъзгаха ножове. Ала събудеше ли се, неизменно бе облечена. Недокосната. Неопетнена.

Фенрис наостри уши. Друг сигнал не й трябваше.

Ненавиждаше трепета, усукващ се около костите й всеки път, когато дочуеше лежерни стъпки отвъд желязната врата на квадратната си гробница. Едничкият вход към нея. Прозорци нямаше. Каменният коридор, който понякога успяваше да зърне отвъд вратата, също бе запречен. Само тътенът на водата проникваше на това място.

Усили се рязко, когато някой отключи и отвори желязната врата, чиито вехти панти изстенаха.

Елин възпря потръпването си, когато тъмнокосият елф закрачи към нея.

- Рано си се събудила. Явно не съм те уморил достатъчно.

Този глас. Мразеше го повече от всички други на света. Ласкав и студен.

Носеше воински одежди, но от колана около тънкия му кръст не висяха воински оръжия.

Каирн забеляза къде попаднаха очите й и потупа масивния чук, окачен на хълбока му.

- Май си нетърпелива да продължим.

Нямаше откъде да свика огън. Нито въгленче.

Той отиде до купчинката цепеници при единия мангал и сложи няколко в гаснещия огън, който се заусуква около дървото и запращя, обгръщайки го с алчни пръсти.

Магията й дори не потрепна в отговор. Всичко, което ядеше и пиеше през малкия отвор в маската си, бе подправено с желязо.

Първоначално отказваше да се храни. Само като вкуси желязото, изплю всичко.

Когато вече беше на ръба да умре от обезводняване, я насилиха да пие вода. Сетне я оставиха да гладува - докато гладът не я пречупи и не я накара да поглъща лакомо всичко, което й даваха, въпреки пронизващия вкус на желязото в него.

Рядко си позволяваше да мисли за онзи момент. За онази слабост. Колко се развълнува Каирн, щом я видя да яде, и как побесня, когато храната не постигна желания резултат.

Каирн зареди и другия мангал, после щракна с пръсти на Фенрис.

- Отиди да се облекчиш в коридора и веднага се върни.

Сякаш вдигнат от призрак, грамадният вълк напусна помещението.

Майев беше помислила дори за това: да даде на Каирн властта да заповядва на Фенрис кога да се храни, да пие вода и да пикае. Елин знаеше, че елфът умишлено забравя понякога. Вълчият вой от болка я достигаше дори в ковчега й.

Истински. Той беше истински.

Елфът пред нея, съвършен воин, но без капчица чест и душа, огледа тялото й.

- Как да си поиграем тази вечер, Елин?

Изтръпваше, чувайки името си от неговата уста.

Тя оголи зъби.

Бърз като змия, Каирн я сграбчи за гърлото толкова силно, че сигурно й остави синини.

- Колко гняв дори на такова място.

Никога нямаше да се откаже от гнева си. Докато потъваше в огненото море в себе си, докато пееше на мрака и пламъците, гневът й я водеше.

Пръстите му се впиха в гърлото й и тя не съумя да сдържи хриптенето, който се изтръгна от гръкляна й.

- Всичко това може да приключи с няколко невинни думички, принцесо - измърка Каирн, привеждайки се толкова близо до лицето й, че дъхът му погъделичка устата й. -Няколко думички и с теб ще се разделим завинаги.

Никога нямаше да ги изрече. Никога нямаше да положи кръвна клетва пред Майев.

Положеше ли я, отстъпваше на елфическата кралица всичко свидно, цялата си същност. Превръщаше се в нейна вечна робиня. И подписваше смъртната присъда на света им.

Каирн разхлаби хватката си около гърлото й и тя вдиша дълбоко. Но пръстите му се задържаха от дясната страна на шията й.

Елин знаеше кое място, кой белег опипва. Двата малки символа между шията и рамото й.

- Интересно - процеди Каирн.

Тя отдръпна глава и пак оголи зъби насреща му.

Той я удари.

Не по лицето - щеше да разбие кокалчетата си в желязната й маска. В незащитения корем.

Въздухът излетя от тялото й и тя напразно се помъчи да се свие на една страна, обтягайки веригите.

Фенрис се върна с тихи стъпки и зае мястото си до стената. В тъмните му очи просветнаха тревога и вълча ярост, съзирайки я да се бори за глътка въздух, напирайки да защити корема си с оковани крайници. Ала му беше позволено единствено да легне на пода.

Вълкът мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Каирн не забеляза. Не обърна внимание на мигването й в отговор, вперил насмешлив поглед в малките следи от ухапвания по шията й, запечатани завинаги със солта от топлите води в Залива на Черепа.

Белегът от Роуан. От вречения й.

Не си позволи да се замисля за него.

Каирн измъкна тежкия чук от колана си и го претегли в широките си длани.

- Ако Майев не ми беше забранила - подхвана вглъбено елфът, оглеждайки тялото й като художник празно платно, - и аз щях да забия зъби в плътта ти. Тогава щяхме да проверим колко са трайни белезите от Белия трън.

Ужас скова стомаха й. Знаеше в какво го превръщаха дългите часове тук. Сви пръсти, одирайки камъка, сякаш си представяше, че е лицето на Каирн.

Той хвана чука с една ръка.

- Е, ще трябва да се задоволя с това. - Плъзна свободната си ръка по торса й и тя се отдръпна от собственическия му допир, доколкото й позволиха веригите. Елфът се усмихна. - Колко бързо откликваш! - Той стисна леко едното й голо коляно. - По-рано започнахме от стъпалата. Този път ще е от по-високо.

Елин свика силите си. Пое няколко дълбоки глътки въздух, които щяха да я отведат надалеч оттук. От тялото й.

Нямаше да им позволи да пречупят волята й. Никога нямаше да положи кръвната клетва.

В името на Терасен, на народа си, който бе оставила да се мъчи десет дълги години. Поне това му дължеше.

Потъна надълбоко, и още по-надълбоко, като че можеше да се откъсне от неизбежното, да се скрие от него.

Чукът проблесна на светлината от огъня, издигайки се над коляното й. Каирн вдиша рязко с обзето от нетърпение и садистична наслада лице.

Фенрис мигна, и пак, и пак, и пак. Тук съм, с теб съм.

Това обаче не спря чука.

Нито писъка, който излетя от гърлото й.

4

- Този лагер е изоставен от месеци.

Манон наблюдаваше от една заснежена скала западните склонове на Белия зъб, сякаш погледът й стигаше чак до Пустошта.

Астерин клечеше на ръба на някакво полузаровено огнище и студеният вятър рошеше сплъстената козя кожа, преметната през раменете й.

Втората на Манон Черноклюна добави:

- Никой не е стъпвал тук от ранна есен.

И Манон подозираше същото. Сенките бяха забелязали мястото преди час, докато разучаваха терена напред; умело замаскираните следи откъм подветрената страна на скалистия връх бяха привлекли вниманието им. Тя самата навярно би прелетяла точно над тях.

Астерин се изправи и изтупа снега от коленете на кожения си панталон. Дори дебелата материя не успяваше да ги предпази от безмилостния студ. Затова и се бяха принудили да носят кожи от планински кози.

Добре се сливаха със снега, беше ги уверила Еда. През последните седмици Сянката дори бе отмила черното багрило, с което боядисваше луннобялата си коса. Същата като на Манон. Бриар остави своята черна с оправданието, че все пак едната от тях трябвало да разузнава нощем.

Манон надзърна към двете Сенки, крачещи предпазливо из лагера. Вече не Сенки, а двете лица на луната. Тъмното и светлото.

Една от множеството промени, настъпили във вещерския й отряд, легендарните Тринайсет.

Манон въздъхна и вятърът отнесе топлото облаче.

- Тук някъде са - прошепна Астерин, за да не я чуят другите от временното си убежище под една надвиснала скала.

- Три лагера - отвърна също толкова приглушено Манон. - Всички отдавна изоставени. Издирваме призраци.

Златистата коса на Астерин се измъкна от плитката и вятърът я задуха на запад. Към родината, която вероятно никога нямаше да видят.

- Лагерите са доказателство, че търсим същества от плът и кръв. Гислейн смята, че може да са останали от последния летен лов.

- Но също така може да са от планинските диваци - изтъкна Манон, макар и да не й се вярваше.

През последното столетие беше преследвала достатъчно вещици от Крочаните, за да разпознае огнищата им, спретнатите им лагери. Същото важеше за всички от Тринайсетте. Освен това по нареждане на Ераван заедно бяха преследвали и избили толкова много диваци от Белия зъб по-рано тази година, че познаваха отлично и техните навици.

Напръсканите със златисти точици черни очи на Астерин се отправиха към размития хоризонт.

- Ще ги намерим.

Скоро. Трябваше да открият поне шепа крочанки скоро. Манон знаеше, че имат начини да общуват, независимо че бяха толкова разпилени. Да извикат помощ.

Подкрепления.

Времето не беше на тяхна страна. Бяха изминали почти два месеца от онзи ден на плажа в Ейлве... откакто бе научила ужасната цена, която кралицата на Терасен трябваше да плати, за да възпре цялата тази лудост. Цената, която и друг с кръвта на Мала във вените си можеше да плати, ако се стигнеше дотам.

Манон се сдържа да не надникне през рамо към краля на Адарлан, който стоеше сред останалите Тринайсет и забавляваше Веста, призовавайки огън, вода и лед в свитата си длан. Скромно показно на страховита, чудновата магическа сила. Той оформи три малки вихрушки от стихиите и ги накара да танцуват една около друга, а Веста вирна впечатлено вежда. Манон бе забелязала как го гледа червенокосата вещица, как благоразумно се самоограничаваше да задоволи желанието си.

Тя самата не й бе заповядвала подобно нещо. На никоя от Тринайсетте не беше казала какъв й беше човешкият крал.

Никакъв, щеше да обясни. Свободен като нея. Измъчван от стаен гняв като нея. И също толкова притиснат от времето. Досега не бяха открили третия, последен Ключ на Уирда. Двата, които кралят носеше в джоба си, не ги водеха, а само излъчваха безподобната си смрад. Нямаха ни най-малка представа къде Ераван държеше последния ключ. А да го издирват в Морат или някоя от другите му крепости, беше равностойно на самоубийство.

Ето защо след седмици на безплодно търсене решиха да го оставят и да насочат вниманието си към крочанките. Кралят се възпротиви първоначално, но в крайна сметка склони. Съюзниците и приятелите му на север се нуждаеха от възможно най-много воини. А намериха ли крочанките... Манон нямаше да наруши обещанието си.

Може и да беше низвергната наследница на клана Черноклюни, може и да командваше едва дузина вещици, но все още държеше на думата си.

Затова щеше да намери крочанките. И да ги убеди да полетят към бойното поле с Тринайсетте. С нея. Последната жива кралица на Крочан.

Дори всички да потънеха право в прегръдката на Мрака.

Слънцето достигаше зенита си и отражението му в снега почти я заслепяваше.

Безразсъдно бе да се задържат. През изминалите месеци оцеляваха благодарение на силата и острия си ум. Защото, докато те издирваха крочанките, мнозина издирваха тях самите. Разузнавателни отряди на Жълтоногите и Синьокръвните най-вече.

Манон им беше заповядала да не атакуват първи, да не убиват. Изчезнеше ли някой патрулиращ отряд на Железни зъби, лесно щяха да определят местонахождението им. Макар че Дориан можеше да прекърши вратовете им, без дори да си помръдне пръста.

Жалко че не беше роден вещер. И все пак Манон на драго сърце приемаше толкова смъртоносен съюзник. Тринайсетте също.

- Какво ще кажеш на крочанките, като ги намерим? - попита Астерин.

Обмисляше го безброй пъти. Чудеше се дали крочанките знаеха коя е Лотиан Черноклюна, както и че бе обичала бащата на Манон - единствен по рода си крочански принц. Също и че родителите й си бяха мечтали, вярвали бяха, че ще създадат дете, способно да унищожи проклятието, тегнещо над Железни зъби, и да обедини клановете им.

Дете на мира, не на войната.

Ала тези думи бяха чужди на езика й. Обич. Мир.

Манон погали с пъхнат в ръкавицата пръст парчето червен плат, с което бе вързала крайчеца на плитката си. Късче от пелерината на доведената й сестра. Рианон.

Кръстена на последната вещерска кралица... чието лице Манон бе наследила.

- Вероятно ще ги помоля да не стрелят - отвърна Манон. Астерин се поусмихна.

- Имах предвид... дали ще им кажеш коя си?

Манон рядко избягваше каквото и да било. Рядко се страхуваше от нещо. Но да изрече тези думи, точно тези думи...

- Не знам - призна си. - Ще реша, ако стигнем дотам.

Белия демон. Така я наричаха крочанките. Оглавяваше списъка им със смъртни врагове. Вещица, която им бе наредено да убият при първа възможност. А това само по себе си подсказваше, че не знаят каква им е.

Полусестра й обаче се беше досетила някак. Преди Манон да пререже гърлото й.

Манон РоДопреДателката - така я наричаше баба й. Майка Черноклюна навярно бе тържествувала всеки път през изнизалото се столетие, когато Манон й носеше крочанско сърце.

Манон затвори очи, заслушана в глухата песен на вятъра.

Зад тях Абраксос изскимтя гладно. Да, всички гладуваха през изминалите дни.

- Ще те последваме навсякъде, Манон - пророни Астерин.

Манон се обърна към братовчедка си.

- Заслужавам ли тази чест?

Астерин стисна устни. Леката изпъкналост на носа й беше дело на Манон. Счупила го бе в онази зала в Омега, когато братовчедка й се сби с наглите Жълтоноги. Астерин нито веднъж не се оплака. Носеше спомена от удара на Манон като медал.

- Само ти можеш да решиш дали я заслужаваш, Манон.

Манон се замисли върху думите й, отправяйки взор към западния хоризонт. Може би щеше да заслужи честта, като ги върнеше в дом, който никога не бяха виждали.

Ако оцелееха в тази война, след всички ужаси, които се налагаше да преживеят в нея.

***

Не беше лесна задача да се промъкне покрай тринайсет спящи вещици и уивърните им.

Но Дориан Хавилиард ги изучаваше старателно - знаеше коя кога е на пост, коя спи най-дълбоко, коя би докладвала, ако го видеше да се отдалечава от огъня им, и коя би си замълчала. Изучаваше ги седмици наред още откакто му хрумна тази идея. Откакто се зароди планът му.

Бяха направили лагера си на тясната скала под укритието на някаква надвиснала канара, където намериха стари следи от крочанки. Уивърните ги ограждаха като стена с топлите си тела.

Дориан разполагаше с броени минути. Упражняваше се от седмици и редовно ставаше нощем - просто сънен мъж, недоволен, че трябваше да се сблъска със студеното време, за да се облекчи. Искаше вещиците да свикнат със среднощните му навици.

Манон най-вече.

Макар че не бяха обявили нищо официално, всяка вечер разгръщаха постелките си една до друга. Не че цял лагер с вещици предполагаше възможност за интимност с нея. За тази цел прибягваха до сковани от зимния мраз гори и заснежени планински проходи, търсейки с алчни ръце мъничкото кожа, която дръзваха да оголят на хапливия въздух.

Моментите на плътска близост бяха кратки, дивашки. Зъби, нокти и ръмжене. Не само от страна на Манон.

Ала след като цял ден бе скитал напразно - просто страж със знатно звание, - докато приятелите му проливаха кръв, за да спасят земите им, и той се нуждаеше от отдушник не по-малко от нея. Никога не споделяха мрачните си мисли. И това го устройваше.

Само че не знаеше в какво го превръщаше нещо такова...

Ако трябваше да е откровен, през повечето време не чувстваше почти нищо. Вече месеци, с изключение на онези откраднати, необуздани мигове с Манон. И когато тренираше с Тринайсетте, обладан от притаен гняв, който го караше да върти бясно меча, да се изправя, поваляха ли го.

Учеха го да борави с меч, с лък, с нож, да следва нечии дири - на всичко, което поискаше от тях. На портупея му освен Дамарис вече висеше и вещерски нож, подарък от Сорел, каменоликата Трета на Манон. Даде му го, когато преди две седмици най-накрая успя да я приклещи в здрава хватка.

А когато уроците приключеха и всички насядаха около скромния огън, който се осмеляваха да палят нощем, Дориан се чудеше дали вещиците надушват глождещото го неспокойство.

Дали надушват, че не отива да се облекчи в ледовитата нощ, минавайки между постелките им, а сетне и през тясната пролука между Нарин, небесносиния женски уивърн на Астерин, и Абраксос. Кимна на Веста, която стоеше на пост, и въпреки жестокия студ червенокосата вещица му хвърли палава усмивка, преди Дориан да свърне зад скалата, изчезвайки от погледа й.

Нарочно бе избрал нейното дежурене. Някои вещици от Тринайсетте никога не се усмихваха. Лин, която май още се двоумеше дали да не го разпори, за да разгледа вътрешностите му; Имоджен, която бе доста саможива и не се усмихваше на никого. Tea и Кая обикновено пазеха усмивките си една за друга, а когато Фалин и Фалон -зеленооките демонични близначки, както ги наричаха останалите - се усмихнеха, предстоеше същински хаос.

Всички те можеше и да го заподозрат в нещо, ако се забавеше. Веста обаче, която флиртуваше безсрамно с него, щеше да му даде малко повече време извън лагера. Вероятно от страх какво може да й причини Манон, ако я види да тръгва след него в тъмното.

Негодник - само един негодник би ги използвал така. Наблюдаваше ги, изучаваше ги най-подмолно, докато те рискуваха всичко, за да открият крочанките.

Но нямаше значение дали го е грижа. За тях. За него самия. Загрижеността не му беше помогнала досега. Нито пък на Сорша.

Пък и нямаше да е от никакво значение, щом се откажеше от всичко, за да затвори Портата на Уирда.

Дамарис тежеше върху хълбока му, ала напорът му не се усещаше на фона на двата предмета, пъхнати в джоба на дебелия му жакет. За щастие, бързо се бе научил да заглушава шепота им, другосветския им зов. През повечето време.

Никоя от вещиците не се поинтересува защо така лесно се отказа от издирването на третия Ключ. Дориан знаеше, че няма време за спорове. Затова си изгради план и остави вещиците, начело с Манон, да вярват, че се задоволява с ролята си на техен страж.

Като стигна до осеяната с камъни поляна, на която се беше натъкнал по-рано, преструвайки се, че отива да се поразходи из района, той бързо се приготви.

Не беше забравил нито едно от движенията на Елин в Залива на Черепа, когато размаза кръвта си по пода на стаята си в „Океанска роза“.

Само че той нямаше да призовава Елена със собствената си кръв.

Щом обагри снега в червено с нея и се увери, че вятърът продължава да носи мириса й настрана от вещерския лагер, Дориан извади Дамарис от ножницата и го заби в центъра на кръга от Знаци на Уирда.

После зачака.

Магията му бучеше непрестанно в тялото му. Той призова малък пламък, колкото да се стопли, да не умре от студ, докато минутите се нижеха.

Ледът беше първата проява на магията му и по тази причина бе допускал, че ще има най-голямо влечение към него. Или поне някакъв имунитет. Но нямаше нито едно от двете. И беше решил, ако доживееше друго горещо лято, никога да не се оплаква от жегата.

По време на седмиците на непреклонно, безполезно търсене подготвяше магията си, доколкото беше възможно. Никоя от вещиците не притежаваше магически способности освен Отдаването, което, бяха му обяснили, можело да се изпълни само веднъж - и то с опустошителен ефект. Но Тринайсетте наблюдаваха с интерес как Дориан упражнява уменията, усвоени от Роуан. Лед. Огън. Вода. Изцеляване. Вятър. Заради дебелия сняг събуждането на живот в замръзналата земя се оказваше непостижимо, но той все пак опитваше.

Единствената магия, която винаги се отзоваваше на повика му, си оставаше онази невидима мощ, способна да троши кости. Нея вещиците харесваха най-много. Главно защото го правеше основната им отбранителна сила срещу враговете. Смърт - това беше дарбата му. Само нея съумяваше да предложи на околните. В това отношение много си приличаше с баща си.

Пламъкът го обгръщаше - невидим и укрепващ.

От Елин нямаше ни вест, ни кост. Нито пък от Роуан и спътниците му. Никой не знаеше дали кралицата още е в плен на Майев.

Тя бе готова да се откаже от всичко, за да спаси Терасен, народа му. Дориан трябваше да е готов на същото. Елин определено имаше повече за губене. Вречен и съпруг, който я обичаше. Двор от приятели, които биха я последвали в ада. Кралство, очакващо завръщането й.

Той имаше само небелязан гроб на лечителка, която никой нямаше да помни, разбита империя и рухнал замък.

Дориан затвори очи за миг, прогонвайки спомена за избухващия замък, за баща си, протегнал ръце към него, молейки за прошка. Чудовище - онзи мъж беше същинско чудовище. Създал бе собствения си син, обсебен от валгски демон.

Какво говореше това за Дориан? Кръвта му беше червена, а валгският принц, обитавал тялото му, пируваше с душата му, караше го да извлича наслада от всички жестокости, които го принуждаваше да върши, докато носеше онзи проклет нашийник. Но значеше ли това, че е човек?

Дориан въздъхна и отвори очи.

В другия край на заснежената поляна стоеше мъж.

Дориан се поклони дълбоко.

- Гавин.

***

Първият крал на Адарлан имаше неговите очи.

По-скоро Дориан имаше очите на Гавин, наследени, въпреки че ги деляха хиляда години.

Останалата част от лицето на древния крал му беше чужда: дългата тъмнокестенява коса, грубите черти, сериозно стиснатите устни.

- Научил си знаците.

Дориан се изправи.

- Схватлив съм.

Гавин не се усмихна.

- Умението да призоваваш не бива да се използва лекомислено. Опасно е да ме викаш тук, млади кралю. Особено като се има предвид какво носиш.

Дориан потупа джоба на жакета си с двата Ключа на Уирда, игнорирайки причудливата, страховита сила, която докосна дланта му в отговор.

- Опасности дебнат отвсякъде в наши дни. - Той изопна рамене. - Нужна ми е помощта ти.

Гавин не отвърна. Погледът му се плъзна към Дамарис, забит в снега между знаците. Лична вещ на краля, както Елин бе използвала Окото на Елена, за да призове древната кралица.

- Поне добре си се грижил за меча ми. - Той вдигна очи към Дориан, режещи като острието на легендарното оръжие. - Но не мога да кажа същото за кралството ми.

Дориан сключи челюсти.

- Боя се, че го наследих в доста окаяно състояние от баща си.

- Беше принц на Адарлан дълго преди да станеш крал.

Магията на Дориан се вледени, стана по-студена от нощта около него.

- Тогава приеми, че опитвам да изкупя вината си за дългогодишните си провали.

Гавин задържа погледа му за момент, който сякаш продължи цяла вечност. Истински крал - такъв беше мъжът пред него. Крал не само по титла, но и по дух. Нямаше много като него, откакто го бяха погребали под основите на замъка му на брега на Ейвъри.

Дориан устоя на тежестта на този поглед. Позволи на краля да види какво му бе останало от него - светлата ивица около собствената му шия.

Накрая Гавин мигна веднъж - единственият знак, че му разрешава да продължи.

Дориан преглътна.

- Къде е третият Ключ?

Гавин се вцепени.

- Забранено ми е да казвам.

- Забранено ти е... или не искаш?

Вероятно трябваше да му говори на колене, почтително. Колко легенди за Гавин бе чел като дете? Колко пъти бе тичал из замъка, преструвайки се на краля, който сега стоеше пред него?

Дориан извади Амулета на Оринт от жакета си и хапещият вятър го разлюля. Тиха призрачна песен зазвуча от златистосиния медальон - песен, изпята на несъществуващи езици.

- Бранън Галантиус се опълчил на боговете, скривайки Ключа тук с предупреждение към Елин. Поне ми дай насока.

Образът на Гавин започна да се размива по краищата, но остана пред него. Нямаше много време. И двамата нямаха.

- Бранън Галантиус беше безочливо копеле. Знам до какво води намесата в божиите работи. До нищо хубаво.

- Не боговете са отговорни за всичко това, а съпругата ти.

Гавин оголи зъби. И въпреки че говореше с мъртвец, Дориан долови, че магията му се приготвя за отбрана.

- Вречената ми - озъби се Гавин - ще плати цената. Вречената ми ще изчезне завинаги, ако някой събере всички Ключове. Знаеш ли какво е чувството, млади кралю? Да разполагаш с цяла вечност и да я изтръгнат от ръцете ти?

Дориан не благоволи да отговори.

- Не искаш да намеря третия Ключ, защото това ще погуби Елена.

Гавин замълча.

- Безброй хора ще умрат, ако не върнем Ключовете в портата - изръмжа Дориан и пъхна Амулета на Оринт обратно в жакета си, без да обръща внимание на странния импулс, който запрати към костите му. - Не вярвам да си чак такъв егоист.

Гавин продължаваше да мълчи, докато вятърът брулеше тъмната му коса. Очите му обаче просветнаха, макар и едва забележимо.

- Къде е? - пророни Дориан. Имаше броени минути, преди Веста да се престраши да го потърси. - Кажи ми къде е третият Ключ?

- И ти ще платиш с живота си. Ако намериш Ключовете и изковеш Ключалката. И твоята душа ще вземат. Нито зрънце от теб няма да продължи в Отвъдното.

- И бездруго никого не го е грижа.

Него, самия, със сигурност... Пък и заслужаваше такъв край заради всичките си провали. Всичките си злодеяния.

Гавин впи изпитателен поглед в него. Дориан не трепна под тежестта му. Воин, оцелял във втората война на Ераван.

- Елена помогна на Елин - продължи Дориан. Дъхът му излизаше на бели облачета в пространството помежду им. - Не се страхуваше, независимо че знаеше каква съдба я очаква. Нито пък Елин, която няма да има нито дълъг живот със своя вречен, нито вечност с него в Отвъдното. - Също като мен. - Сърцето му заблъска в гърдите, разбуждайки отново магията му. - А ти се боиш. Искаш да избягаш.

Зъбите на Гавин просветнаха в мрака.

- Можете да надвиете Ераван и без да затваряте портата.

- Кажи ми как и ще намеря начин да го сторя.

Но Гавин отново се умълча, стиснал ръце в юмруци до тялото си.

Дориан изсумтя:

- Ако знаеше, отдавна щеше да е направено. - Гавин поклати глава, но Дориан не се отказа: - Приятелите ти загинаха в бой с ордите на Ераван. Помогни ми да спася моите от същата съдба. За някои от тях дори може да е късно.

Стомахът му се преобърна при мисълта.

Дали Каол беше стигнал невредим до Южния континент? Може би беше по-добре, ако приятелят му не се върнеше изобщо, ако останеше на безопасно място в Антика. Макар че Каол никога не би постъпил така.

Дориан надникна към скалата, зад която беше свърнал. Не разполагаше с още много време.

- Ами Адарлан? - попита Гавин. - Готов си да го оставиш без крал? - Въпросът говореше достатъчно за мнението му относно Холин. - Така ли ще изкупиш вината си за годините на бездействие като адарлански принц?

Дориан пое с достойнство словесния удар - беше абсолютната истина, нанесен от мъжа, служил на безименния й бог.

- Има ли значение?

- Адарлан беше моята гордост.

- Вече не я заслужава - озъби му се Дориан. - От много, много време насам. Може би дори заслужава да рухне.

Гавин килна глава.

- Думи на безразсъдно, самонадеяно момче. Да не смяташ, че само ти си преживял загуба?

- Но твоят страх от загуба те кара да избереш една жена пред съдбата на целия свят.

- Ако ти имаше този избор - любимата ти или Ерилея, - различно ли щеше да постъпиш?

Сорша или светът. Толкова празен въпрос. Макар че огънят в него поутихна, Дориан се осмели да каже:

- Самозалъгваш се за пътя пред себе си, а уж си служил на бога на истината. - Каол му беше казал какво са открили в катакомбите под каналите на Рифтхолд тази пролет. Забравеният костен храм, където Гавин бе написал изповедта си, преди да умре. - Той как би определил ролята на Елена във всичко това?

- Всевиждащия няма нищо общо с онези безгръбначни твари - изръмжа Гавин.

Дориан можеше да се закълне, че през прохода изсвистя прашен, сух като кост вятър.

- Какво е тогава?

- Изключено ли е да съществуват много богове от много различни места? Едни от този свят, други - от чужд?

- Това е дискусия за друг път - процеди Дориан. - Когато не сме във война. - Той си пое дълбока глътка въздух. И още една. - Моля те! - Пророни после. - Моля те, помогни ми да спася приятелите си. Да надвия злото.

Само това му беше останало - тази мисия.

Гавин отново впери проницателен поглед в него. Дориан устоя на напора му. Остави го да прочете истината, изписана върху душата му.

Болка забули лицето на краля. Болка и разкаяние.

- Ключът е в Морат - каза накрая Гавин.

Устата на Дориан пресъхна.

- Къде в Морат?

- Не знам. - Дориан му повярва. Суровият ужас в очите на краля потвърждаваше отговора му. Той кимна към Дамарис. - Онзи меч не е просто украса. Позволи му да те води, ако не вярваш на собствените си инстинкти.

- Вярно ли е, че казва истината?

- Благословен е от Всевиждащия, след като положих клетва пред него. - Гавин сви рамене. Почти първичен жест, сякаш не беше напускал пустошта на Адарлан, където се бе издигнал от военачалник до крал. - Въпреки това ще трябва да се научиш сам да различаваш истината от лъжата.

- Но Дамарис ще ми помогне да намеря Ключа в Морат?

Да проникне в крепостта на Ераван, където създаваха онези проклети нашийници... Гавин стисна устни.

- Не мога да ти кажа. Но пък ще ти заявя едно: не тръгвай още към Морат. Не и докато не си готов.

- Готов съм.

Глупава лъжа. Гавин светкавично я разпозна. Дориан едва се сдържа да не докосне шията си, неизличимата светла ивица върху кожата си.

- Морат не е обикновена крепост - допълни Гавин. - Морат е ад и наказва дръзки младежи като теб. - Дориан се скова, но Гавин не спря дотук: - Ще разбереш, когато действително си готов. Останете в този лагер, ако успееш да убедиш спътниците си. Пътят ще ви намери тук.

Образът на Гавин се разми още повече, а лицето му помътня. Дориан пристъпи напред.

- Аз човек ли съм?

Сапфирените очи на краля омекнаха - едва забележимо.

- Не съм аз този, който трябва да отговори на подобен въпрос.

Сетне изчезна.

5

Командирът от уличката твърдеше, че последната му заповед била спусната от Доранел.

Никой от тях не знаеше дали да му се довери.

Седнал пред малък огън насред прашно поле до един запуснат град и с вече измити от кръвта ръце, Лоркан Салватер наново премисляше същия въпрос.

Дали не бяха пропуснали най-простия вариант? През цялото това време Майев да е била в Доранел, скрита от поданиците си?

Само че онзи командир беше лъжлив проклетник. Изплю се в лицето на Лоркан, преди той да го довърши.

Другият командир, когото бяха намерили днес след седмица издирване край близкото пристанище, каза, че получавал заповеди от далечно кралство, което бяха претърсили преди три седмици. В обратната посока на Доранел.

Лоркан побутна пръстта с крак.

Откакто този следобед командирът ги прати в противоположна посока, на никого не му се говореше по въпроса.

- Доранел е крепостта на Майев - каза накрая Елида и увереният й глас изпълни тягостното мълчание помежду им. - Колкото и просто да звучи, най-логично е да заведе Елин там.

Белия трън продължи да се взира в огъня. Даже не беше измил кръвта от тъмносивия си жакет.

- Дори за Майев е невъзможно да я укрие за дълго в Доранел - обади се Лоркан. -Вече щяхме да сме чули нещо.

Не помнеше кога за последно бе говорил с жената.

Но Елида не избяга, докато изтезаваха командирите на Майев. Да, стряскаше се в най-неприятните моменти, но изслуша всяка дума, която двамата с Роуан изтръгнаха от тях. Сигурно беше виждала по-страшни неща в Морат - и това го вбесяваше. Вбесяваше го, че садистичният й чичо още беше сред живите.

Тази мисия обаче трябваше да почака. Докато намереха Елин. Или онова, което бе останало от нея.

Очите на Елида се вледениха, когато каза:

- Майев успя да скрие Гавриел и Фенрис от Роуан в Залива на Черепа. И някак измъкна незабелязано цялата си флота.

Лоркан не отвърна. Елида продължи с непоколебим поглед:

- Майев знае, че Доранел е най-логичният вариант, онзи, който вероятно бихме отхвърлили, защото е прекалено очевиден. Очаквала е да решим, че ще отведе Елин в най-далечния край на Ерилея, а не обратно у дома.

- Майев лесно би призовала цяла армия - добави Гавриел и татуираното му гърло подскочи. - Което би затруднило спасителната ни операция.

Лоркан се въздържа да му каже да си затваря устата. Забелязал беше колко често Гавриел се стреми да помогне на Елида, да говори с нея. Да, донякъде му беше благодарен за това, защото момичето не приемаше помощ от него.

Хелас да го прокълне, дори не посмя сам да й даде нарязаната си риза, когато й дойде цикълът, а я прати по Белия трън и Гавриел. Заплаши да ги одере живи, ако й кажат, че е негова, а Елида не надуши мириса му по плата с човешкото си обоняние.

Лоркан не знаеше защо си прави труда. Още помнеше какво му заяви онзи ден на плажа.

Дано прекараш остатъка от жалкия си, безсмъртен живот в страДание. И сам. Дано живееш с разкаяние и вина в сърцето и никога да не намериш покой.

Клетвата й действително го застигна. До последната думичка.

Прекършил беше нещо. Нещо безценно. За пръв път съжаляваше за своя постъпка.

Дори прекъснатата кръвна клетва, отворила огромна дупка в душата му, не можеше да се мери с онази, която чувстваше в гърдите си, когато погледнеше Елида.

Беше му предложила дом в Перант, съзнавайки, че ще живее в позор сред собствения си народ. Дом с нея.

Но не прекъснатата кръвна клетва я бе накара да отмени предложението си, а едно предателство, толкова голямо, че не знаеше как да изкупи вината си за него.

Къде е Елин? Къде е съпругата ми?

Съпругата на Белия трън - и негова вречена. Само общата им мисия, безкрайното й издирване пречеше на Лоркан да се хвърли в черната яма, от която знаеше, че няма да излезе.

Може би, ако я намереха, ако имаше какво да се спаси от нея след издевателствата на Каирн, щеше да се помири някак със себе си. Да се научи да живее със... съществото, в което се беше превърнал. Дори да му отнемеше още петстотин години.

Не си позволяваше да се замисля, че Елида ще е просто пепел дотогава. Подобна идея караше оскъдната вечеря от стар хляб и твърдо сирене да се преобръща в стомаха му.

Глупак - беше безсмъртен наивен глупак, задето тръгна по този път с нея, задето забравяше, че дори Елида да му простеше, я чакаше краткият живот на простосмъртна.

Накрая Лоркан каза:

- Възможно е и Майев да е отишла при акадианците, както заяви последният командир. Тя отдавна поддържа връзки с кралството им. - Тримата с Белия трън и Гавриел бяха воювали по онези пясъчни земи. Повече никога не желаеше да стъпва там. - Армиите им ще я бранят.

Защото единствено армии можеха да попречат на Белия трън да стигне до вречената си.

Той надзърна към принца, който изглеждаше така, сякаш изобщо не слуша разговора им. На Лоркан не му се щеше да си представя, че скоро на Белия трън можеше да му се наложи да добави татуировка и от другата страна на лицето си.

- Командирът от днес беше много по-услужлив - каза Лоркан на принца, до когото се сражаваше от векове, който до тази пролет беше също толкова коравосърдечно копеле, колкото него самия. - Само го заплаши и той пропя. Онзи, който каза, че Майев била в Доранел, ни зяпаше с насмешка докрай.

- Аз мисля, че е в Доранел - намеси се Елида. - Онзи ден Анийт ми прошепна да слушам. Другите два пъти си мълчеше.

- Да, може да се вземе под внимание - подхвърли Лоркан и очите на Елида просветнаха от раздразнение. - Но боговете никога не дават толкова ясни напътствия.

- И това от елфа, изпълняващ повелите на бог, който му казва дали да бяга, или да се бие - озъби му се тя.

Лоркан не я удостои с поглед, игнорирайки истината в думите й. Не беше чувал гласа на Хелас още от Каменните блата. Сякаш дори богът на смъртта се отвращаваше от него.

- Границата с Акадия е на три дни езда оттук. До столицата й ще трябва да яздим още толкова. Доранел е на две седмици път, и то ако не почиваме.

А времето не беше на тяхна страна. Ключовете на Уирда, Ераван, войната, която несъмнено избухваше на континента на Елида - всяко забавяне струваше скъпо. А и какво ли преживяваше кралицата на Терасен всеки един ден?

Елида отвори уста, но Лоркан й отне думата.

- Пък и като пристигнем в крепостта на Майев изтощени и гладни... Няма да имаме шанс срещу нея. Освен това може да скрие Елин с магията си, да направи така, че да не я видим дори да стоим до нея.

Ноздрите на Елида се разшириха от гняв, но той пак обърна очи към Роуан.

- Ти решаваш, принце.

Вече не беше само принц, но и консорт на терасенската кралица.

Белия трън най-сетне вдигна глава. И когато зелените му очи го намериха, Лоркан устоя на натиска им, на вроденото могъщество в тях. От дълго време чакаше Роуан да изпълни отмъщението, което му се полагаше, да нанесе смъртоносния удар. Надяваше се. Ала ударът не идваше.

- Стигнахме толкова на юг - поде с дълбок глас Роуан. - По-добре да отидем до Акадия, отколкото да рискуваме да бием целия път до Доранел и да се окаже, че сме грешили.

И разговорът приключи.

Елида само стрелна кръвнишки Лоркан и стана, обяснявайки с половин уста, че ще иде да се облекчи, преди да си легне. Крачеше стабилно през сухата трева -благодарение на шината, която Гавриел държеше около глезена й.

Вероятно неговата магия й помагаше. Докосваше кожата й.

Стъпките й заглъхнаха и почти се изгубиха. Обикновено отиваше по-далеч от необходимото, за да не я чуват. Лоркан й даде няколко минути и се устреми в тъмното след нея.

Срещна я, когато вече се връщаше, и тя спря на върха на едно малко хълмче, просто издатина от пръст сред полето.

- Какво искаш?

Лоркан стигна до основата на хълмчето и чак тогава спря.

- Акадия е по-разумният избор.

- И Роуан така реши. Сигурно си много доволен.

Тя понечи да мине покрай него, но той препречи пътя й. Елида наклони врат назад, за да го погледне в лицето, но Лоркан никога не се бе чувствал толкова дребен. И нисък.

- Не настоях да тръгнем към Акадия, за да те ядосам - подхвана накрая.

- Не ме интересува.

Тя пак опита да го заобиколи, но той ловко й попречи.

- Не исках... - Думите го задушаваха. - Не исках да стане така.

Елида се засмя тихичко, злобно.

- Разбира се. Защо би желал великолепната ти кралица да прекъсне кръвната клетва?

- Не ме е грижа за това. - Казваше истината. Никога не бе говорил по-откровено. -Вълнува ме единствено да оправя нещата.

Тя сбърчи устна.

- Може би щях да ти повярвам, ако не те бях видяла да пълзиш по корем след Майев.

Лоркан примигна, толкова смаян от омразата в думите й, че в този момент я пусна да мине покрай него. Елида дори не погледна назад.

Не и докато той не каза:

- Не пълзях след Майев.

Тя спря рязко и косата й се люшна напред. После надникна бавно през рамо. Недосегаема и студена като звездите над тях.

- Пълзях... - Той преглътна. - Пълзях след Елин.

Лоркан пропъди от съзнанието си спомена за кървавия пясък, за писъците на кралицата, за сетните й умолителни думи към Елида. Прогони ги и каза:

- Когато Майев развали клетвата, не можех да помръдна, едва дишах.

Изпитал бе такава агония, че не можеше да си представи какво би било сам да развали клетвата, без да са му заповядали. Болка като тази не те пускаше лесно.

Клетвата можеше да се разтяга почти до скъсване. Вон, последният воин от кадъра им, несъмнено още скиташе из пустошта на Севера в търсене на Лоркан - достатъчно доказателство, че ограниченията на кръвната клетва можеха да се заобикалят. Но да я разруши по своя воля, да намери начин да скъса нишката, беше като да се хвърли в прегръдката на смъртта.

През изминалите месеци се чудеше дали да не стори точно така.

Той пак преглътна.

- Помъчих се да стигна до нея. До Елин. До желязната кутия. - После добави толкова приглушено, че само Елида можеше да го чуе: - Заклевам се.

Думата му беше единствената разменна монета, с която бе готов да търгува. Беше й го казал веднъж през онези седмици по време на дългия им път. Само че в очите й не просветна никаква искра, подсказваща, че си е спомнила.

Елида просто се обърна и закрачи към лагера. Лоркан остана на мястото си.

Той беше виновен. Той им беше навлякъл всичко това.

Чак когато Елида стигна до лагерния им огън, Лоркан пое след нея, наближавайки осветения кръг тъкмо навреме, за да я види как сяда гневно до Гавриел, стиснала плътно устни.

Пумата й прошепна:

- Не те лъже.

Лоркан сключи челюсти и дори не опита да прикрие стъпките си. Щом слухът му беше достатъчно остър да улови всяка дума от разговора им, Гавриел определено знаеше, че ги наближава. Но поне проумяваше, че не е добра идея да се бърка в работите им.

Въпреки това Лоркан огледа лицето на Елида, очаквайки отговора й.

Тя обаче игнорира и двама им с Пумата и на Лоркан му се прииска изобщо да не беше продумвал.

***

Принц Роуан Белия трън Галантиус, консорт, съпруг и вречен на кралицата на Терасен, знаеше, че сънува.

Знаеше, защото я виждаше.

Наоколо имаше само мрак. И вятър. И огромна, зейнала бездна помежду им.

Пропаст без дъно, пукнатина в света. Но откъм дълбините й се носеше шепот.

Тя стоеше с гръб към него и косата й се развяваше като златиста завеса. Беше по-дълга от последния път, когато я бе зърнал.

Роуан понечи да прелети над бездната. Ала магията му не се подчини. Заключен в елфическото си тяло, неспособно да прескочи толкова широка пропаст, му оставаше единствено да я гледа, да вдишва аромата й - жасмин, върбинка и пукащи живи въглени, - носен от вятъра. Вятър, който не му шепнеше тайни и не му пееше песни.

Вятърът на смъртта, на студа, на нищото.

Елин.

Тук нямаше глас, но някак изрече името й. Запрати го отвъд празнината помежду им.

Тя бавно се обърна към него.

Беше нейното лице - или онова, което то щеше да представлява след няколко години. След Обезсмъртяването й.

Но не по-зрелите й черти го лишиха от дъх.

А как държеше ръка върху облия си корем.

Докато гледаше Роуан с развени коси, зад гърба й изникнаха четири малки фигури.

Роуан падна на колене.

Най-високата беше на момиче със златиста коса и борово-зелени очи, със сериозно, гордо изражение като на майка си. Момчето до нея, почти с нейния ръст, му се усмихна топло; ашриверските му очи сияеха под гъстата му сребриста коса. Другото момче, среброкосо и зеленооко, беше същински близнак на Роуан. А най-малкото момиченце, вкопчило ръце в крака на майка си... Фино, среброкосо детенце със сини очи, наследени от род, който не познаваше.

Деца. Неговите деца. Техните деца.

И още едно на път да се роди след броени седмици.

Семейството му.

Семейството, което можеше да има, бъдещето, което можеше да има. Най-красивото нещо на света.

Елин.

Децата им се притиснаха по-плътно до нея и най-голямото момиче надникна предупредително към Елин.

Тогава и Роуан го усети. Смъртоносен, мощен черен вятър летеше към тях.

Той се помъчи да им изкрещи. Да стане, да намери излаз към семейството си.

Ала черният вятър връхлиташе неумолимо, разрушавайки всичко по пътя си.

Още се взираха в Роуан, когато помете и тях.

И завеща единствено прах и сенки след себе си.

***

Роуан се събуди с разтуптяно сърце. Тялото му ревеше да действа, да се бие.

Но тук нямаше с кого, с какво да се бие. Не и тук, насред прашното поле под звездите. Сън. Пак същият сън.

Той потри лицето си и се надигна върху постелката си. Конете дремеха и нямаше признак за опасност. Гавриел стоеше на пост в облика си на пума отвъд обсега на огъня и очите му просветваха в мрака. Елида и Лоркан спяха дълбоко.

Роуан огледа позициите на звездите. Само няколко часа до съмване.

После отправи взор към Акадия - към онази земя на шубраци и пясък.

Докато Елида и Лоркан обсъждаха накъде да тръгнат, той също претегляше вариантите си. Да отлети сам към Доранел, рискувайки да загуби ценни дни в мисия с неясен резултат.

Ако Вон беше с тях, ако беше свободен, можеше да го изпрати в образа му на орел рибар до Доранел, а те да продължат към Акадия.

Роуан пак се размисли. Ако насилеше магията си, ако впрегнеше ветровете, двете седмици път до Доранел вероятно можеха да се вземат за дни. Но ако случайно намереше Елин... Беше водил достатъчно битки, за да знае, че щеше да му е нужна силата на Лоркан и Гавриел. Както и че можеше да застраши живота на Елин, ако опиташе да я освободи без тяхна помощ. С други думи - налагаше се да долети обратно при тях и после заедно да тръгнат на север с тяхното агонизиращо бавно темпо.

А Акадия бе толкова близо, че най-разумният избор беше да претърсят първо нея. Да проверят твърдението на последния командир. И ако в Акадия научеха, че трябва да се върнат в Доранел, щяха да се върнат в Доранел. Заедно.

Въпреки че този план си противоречеше с всеки негов инстинкт като вречен на Елин. Неин съпруг. Въпреки че всеки ден, всеки час, който тя прекарваше в лапите на Майев, вероятно й носеше повече страдания, отколкото му се искаше да си представи.

Затова потегляха към Акадия. До няколко дни щяха да навлязат в равнините, а после и в далечните сухи хълмове отвъд тях. Почнеха ли зимните дъждове, полетата щяха да се покрият с тучна зеленина - но след жаркото лято земята още беше кафява, с цвят на овес и някак пресъхнала.

Задължително трябваше да се запасят с вода на следващата река. Достатъчно и за конете. Може и да нямаха много храна, но равнините бяха пълни с дивеч. Хилави зайци и други дребни козинести твари, живеещи по дупки в напуканата земя. Точно типът храна, каквато Елин дори не би вкусила.

Забелязал раздвижването в лагера им, Гавриел се насочи към него, стъпвайки на големите си, меки лапи, безшумни дори върху сухата трева. Жълтеникавокафявите му очи примигнаха въпросително.

Роуан поклати глава, проумял недоумението му.

- Поспи. Аз ще стоя на пост.

Гавриел килна глава в жест, който Роуан познаваше. Добре ли си?

Странно - още му беше необичайно да работи с Пумата и Лоркан, и то без клетвата към Майев да ги задължава. Да знае, че са с него по своя воля.

Нямаше никаква представа кое бе онова, което ги подтикваше към нещо такова сега.

Вместо да отговори на безмълвния въпрос на Гавриел, Роуан вторачи поглед в гаснещия огън.

- Почини си, докато все още можеш.

Гавриел се подчини и тръгна към постелката си, разполагайки се върху нея с котешка въздишка.

Роуан потисна чувството си на вина. Натоварваше ги прекалено. И все пак те не се оплакваха, не го караха да забави изтощителното темпо.

Не долавяше обаче нищо по връзката от онзи ден на плажа. Нищо.

Елин не беше мъртва, защото връзката още съществуваше, но... мълчеше.

Опитваше да си го обясни през дългите часове на път, по време на постовете си. Дори когато трябваше да спи.

Не усети болка по връзката онзи ден в Ейлве. А беше усетил, когато Дориан Хавилиард я наръга в стъкления дворец, почувствал бе как връзката - която тогава глупаво помисли за съюза каранам помежду им - се обтяга почти до скъсване, защото Елин беше стигнала опасно близо до смъртта.

Но онзи ден на плажа, когато Майев я нападна, а после накара Каирн да я бичува...

Роуан стисна челюсти толкова здраво, че го заболя, а стомахът му се сви. Надникна към Голдрин, положен на постелката до него.

Предпазливо премести оръжието пред себе си и загледа рубина в центъра на дръжката му. Като че гореше на светлината от огъня.

Елин бе усетила стрелата, която го прониза по време на боя му с Манон при храма на Темис. С достатъчна сила, за да осъзнае веднага, че двамата са вречени.

Ала той не почувства нищо онзи ден на плажа.

Нещо му подсказваше причината. Навярно Майев заглушаваше връзката помежду им. Влязла бе в главата му, заблуждавайки го, че Лирия е негова вречена, подлъгвайки дори инстинктите му на елф. Затова не би я затруднило да потисне силата между двама им с Елин, да му попречи да долови в каква опасност е изпаднала, а сега - и да я открие.

Трябваше да се досети. За Елин. Не биваше да чака уивърните и другите. Трябваше веднага да отлети към плажа, без да губи ценни минути.

Вречената му.

И за това трябваше да се досети. Макар че гневът и скръбта го бяха превърнали в окаяно копеле, трябваше да почувства коя е, каква му е още от мига, когато я ухапа в Мъглив рид, неспособен да устои на копнежа си да я направи своя. Когато кръвта й попадна върху езика му и му запя, а вкусът остана месеци наред, без да му дава мира.

Вместо това двамата постоянно се караха. И той го позволяваше, потънал в ярост и лед. Тя вилнееше не по-малко от него, изстрелваше толкова грозни, невъобразими обиди насреща му, че той се отнасяше с нея като с всички други непокорни елфи под негово командване. Онези ранни дни още го преследваха. Независимо че не се съмняваше, че ако някога споменеше караниците им дори с капка срам, Елин щеше да го нарече глупак.

Не знаеше какво да стори с татуировката, която се спускаше от лицето му, шията му и надолу по ръката му. Нагледно доказателство за лъжливата му загуба и слепотата му.

Обикнал беше Лирия - в това поне нямаше лъжа. И вината го изяждаше жив, но вече разбираше защо Лирия се страхуваше толкова от него през първите месеци, защо му бе толкова трудно да я ухажва въпреки фалшивата връзка. Лирия беше нежна, кротка, мила жена. Различен вид сила, да, но не и такава, която сам би избрал да има до себе си.

Мразеше се, задето разсъждаваше така.

И изгаряше от гняв, като се замислеше какво са му откраднали. И на него, и на Лирия. Елин беше негова, а той неин още от самото начало. Дори преди това. А Майев си бе наумила да ги прекърши, да прекърши нея, за да постигне целта си.

Нямаше да й се размине безнаказано. Нямаше да забрави, че Лирия, нищо че не беше истинската му вречена, носеше детето му, когато Майев изпрати вражеските сили към дома му в планината. Никога нямаше да й го прости.

Ще те убия!, беше се заканила Елин, като чу какво му е причинила Майев. Как безмилостно го е манипулирала, как го е съкрушила - как е убила Лирия. Елида му беше предала всяка дума от разговора им. Ще те убия!

Роуан продължи да се взира в горящото сърце на рубина.

Молеше се тази жар, тази свирепост да не е била потъпкана.

Знаеше колко дни са минали, на кого бе поверила изтезанията Майев. Знаеше, че шансът не е на страната на Елин. Той самият бе прекарал две седмици окован на масата на свой враг. Още носеше белега на ръката си от едно от по-изобретателните му устройства за мъчение.

Трябваше да побързат.

Роуан се приведе напред и отпусна чело върху дръжката на Голдрин. Металът излъчваше топлина, сякаш още пазеше пламъка на носителката си.

Не беше стъпвал в Акадия от онази ужасна война. И макар че бе завоювал победа с елфическите си и простосмъртни воини, нямаше никакво желание да се връща.

Но тръгваха към Акадия.

И ако намереше Елин, ако я освободеше... Той възпря тези мисли.

И онези за другата истина, пред която щяха да се изправят, за другото бреме...

Кажи на Роуан, че съжалявам, задето го излъгах. Но времето ни и бездруго е било назаем. Дори преди днешния ден знаех, че е така, но въпреки това ми се искаше да ни бе отредено повече.

Той отказваше да го приеме - че Елин ще е цената за края на всичко, за спасението на света.

Роуан плъзна очи по балдахина от звезди, разстилащ се над него.

Всички други съзвездия се придвижваха по небосклона, но Господаря на Севера си оставаше на едно място. Безсмъртната звезда между роговете му сочеше към дома. Към Терасен.

Кажи му, че трябва да се бори. Трябва да спаси Терасен и да не забравя клетвата си пред мен.

Времето не беше техен съюзник. Не и докато Майев беше жива, не и докато на континента им пак се развихряше война. Ала той нямаше намерение да се връща без Елин... въпреки прощалната й молба, въпреки клетвата, която бе положил на сватбения им ден - да брани и управлява Терасен.

И му кажи, че... че съм му благодарна, задето извървя с мен тъмния път обратно към светлината.

За него беше чест. Още от самото начало беше най-голямата чест в живота му на безсмъртен.

Живот, който тя щеше да сподели с него - по един или друг начин. Той нямаше да позволи друго.

Роуан се закле безмълвно пред звездите.

И Господаря на Севера като че ли проблесна в отговор.

6

Зимните ветрове, връхлитащи откъм буйните вълни, смразиха Каол Уестфол още в мига, в който излезе от каютата си. Влажният студ се просмукваше чак до костите му дори през дебелата му синя пелерина и докато оглеждаше бушуващите води, му се струваше, че гъстата облачна покривка няма да се разсее скоро. Зимата нахлуваше в континента, неумолимо като легионите на Морат.

Хладовитото утро не разкриваше нищо друго, освен свирепото море и всички моряци и войници, които стоически водеха кораба на север. Зад тях и от двете им страни плаваше половината флота на хагана. Другата половина остана при Южния континент, където се събираше армадата на могъщата империя. Ако времето беше благосклонно, щяха да пристигнат до няколко седмици.

Каол изпрати молитва по соления, вледеняващ вятър. Защото дори многочислената флота зад него и онези хиляда рукини, които тъкмо отлитаха от корабите си за сутрешен лов над вълните, можеше да се окажат недостатъчни срещу могъществото на Морат.

А подкрепленията можеше да не пристигнат навреме, за да постигне армията им някакъв резултат.

След три седмици плаване още нямаха почти никакви вести за войската, която приятелите му бяха събрали и навярно водеха към Терасен, а страняха от брега, за да не се натъкнат на вражески кораби - или уивърни. Ала това щеше да се промени днес.

Нечия фина, топла ръка се пъхна в свивката на лакътя му и глава със златистокестенява коса се отпусна на рамото му.

- Тук е страшно студено - пророни Ирен, гледайки смръщено брулените от вятъра вълни.

Каол я целуна по главата.

- Студът калява характера.

Тя се засмя и вятърът грабна облачето пара, напуснало устата й.

- Думи на истински северняк.

Каол преметна ръка през раменете й и я придърпа към себе си.

- Не те ли топля достатъчно напоследък, съпруго?

Ирен се изчерви и го сръчка с лакът в ребрата.

- Грубиянин!

Беше минал повече от месец, а още се дивеше на тази дума: съпруга. Дивеше се на жената до себе си, изцелила пропуканата му, уморена душа.

Гръбнакът му беше по-маловажен. През дългите дни на борда упражняваше бойните си способности - на кон, с бастуна или от инвалидната количка в случаите, когато силата на Ирен се изцедеше дотолкова, че връзката помежду им изтънееше и травмата му пак се проявеше.

Гръбнакът му не беше излекуван - не истински. Никога нямаше да е като едно време. Беше платил с него, за да спаси живота си, след като една валгска принцеса го изпрати до прага на смъртта. Но цената не му се струваше чак толкова висока.

Количката и контузията никога не му бяха тежали. Нямаше да го допусне и сега.

Само че другата част от сделката с богинята, направлявала Ирен през целия й живот, отвела я до бреговете на Антика, а сега обратно на родния им континент... тази част го плашеше до смърт.

Ако той умреше, Ирен умираше с него.

За да му влива тя лечебната си сила, помагайки му да върви, когато не беше прекалено изтощена, трябваше да преплетат животите си.

Затова, паднеше ли Каол в битката срещу Морат... не губеше единствено собствения си живот.

- Прекалено си умислен - вдигна смръщен поглед към него Ирен. - Какво има?

Каол посочи с брадичка към кораба, плаващ най-близо до техния. Двата рука на кърмата му, един златист и един червеникавокафяв, стояха нащрек. И Кадара, и Салки вече бяха оседлани, макар че ездачите им липсваха.

- Не мога да преценя дали насочваш вниманието ми към руките, или към факта, че Несрин и Сартак са достатъчно умни да поостанат в леглото си в такава сутрин.

КъДето трябваше Да сме и ние, добавиха хапливо очите й.

Този път Каол я сръчка с лакът.

- Нека не забравяме, че ти беше тази, която ме събуди сутринта.

Той я целуна по шията, сякаш за да й напомни как точно го беше събудила. И какво правиха цял час след това.

Само топлата й копринена кожа до устните му беше достатъчна да сгрее премръзналите му кости.

- Може да се върнем в леглото, ако искаш - прошепна й.

Ирен издаде тих, пресеклив звук, от който му се прииска да плъзне ръце по увитото й в дебелата завивка тяло. Въпреки че времето ги притискаше, гонеше ги на север, той с удоволствие изследваше всичките й звуци - и с още по-голямо удоволствие ги изтръгваше от нея.

Сега обаче отдръпна глава от шията й, за да махне отново към руките.

- Съвсем скоро отлитат на разузнавателна мисия. - Можеше да се обзаложи, че Несрин и новият официален наследник на хагана в момента трупаха дрехи и оръжия по телата си. - Стигнахме достатъчно на север и трябва да разберем къде е най-удачно да пуснем котва.

За да решат къде точно да акостират с армадата и възможно най-скоро да потеглят по суша.

Ако Рифтхолд още беше в ръцете на Ераван и легионите на Железни зъби, не би било разумно да навлязат с армадата си нагоре по Ейвъри и оттам да тръгнат пеша на север към Терасен. Но валгският крал можеше да е разположил войски навсякъде по пътя им. Да не говорим за флотата на кралица Майев, която изчезна след битката й с Елин и, за щастие, потъна в неизвестност.

Според изчисленията на капитана им наближаваха границата между Фенхароу и Адарлан. Ето защо трябваше да измислят накъде да продължат. Възможно най-бързо.

Вече бяха загубили доста ценно време, заобикаляйки Мъртвите острови, и то независимо от новината, че отново принадлежат на капитан Ролф. В Морат вероятно знаеха какъв е маршрутът им, но нямаше нужда да обявяват на врага точното си местонахождение.

Необходимостта от спазване на потайността им костваше скъпо: никой не можеше да ги извести къде се намира Дориан. Дали е тръгнал на север с Елин и флотата, която тя беше събрала от няколко кралства. Каол се молеше кралят му да е постъпил тъкмо така и да е невредим.

Ирен надникна към двата рука на близкия кораб.

- Колко разузнавачи ще изпратят?

- Само тях двамата.

Очите на Ирен просветнаха предупредително.

- Така ще са по-незабележими. - Каол посочи към небето. - Пък и гъстите облаци са идеални за целта. - Тревогата се задържа по лицето й, затова той добави: - Рано или късно, ще трябва да се впуснем във войната, Ирен.

Колко ли животи отнемаше Ераван през всеки един от дните, в които отлагаха битката?

- Знам. - Тя стисна сребърния медальон на шията си. Подарък от него, майсторски гравиран с планини и морета. Ирен още пазеше вътре бележката, която Елин Галантиус й бе оставила преди години. По онова време съпругата му бе работила като барманка в забравено от боговете пристанищно градче, а кралицата беше живяла като асасин под друго име. - Просто... Знам, че е глупаво, но не очаквах да се случи толкова светкавично.

Той самият не беше склонен да нарече няколкото седмици по море „светкавично“, но я разбираше.

- Следващите дни ще са най-дългите.

Ирен се сгуши в него и преметна ръка през кръста му.

- Трябва да проверя провизиите. Ще накарам Борте да ме заведе с рука си до кораба на Хасар.

Аркас, рукът на свирепата ездачка, още дремеше на кърмата.

- Май ще трябва да почакаш.

През последните седмици и двамата се бяха научили да не безпокоят нито рука, нито ездачката му, докато спяха. Само боговете можеха да им помогнат, ако Борте и Елин се срещнеха някога.

Ирен се усмихна и обгърна лицето му с длани. Бистрите й очи се впиха в неговите.

- Обичам те - промълви тя.

Каол сведе чело и го опря в нейното.

- Напомни ми го, като нагазим до колене в полузамръзналата кал.

Тя изсумтя, но не се откъсна от него. Нито той от нея.

Останаха така, чело до чело, душа до душа, сред бесните вълни и хапещия вятър, и зачакаха новини от руките.

***

Беше забравила проклетия студ в Севера.

Несрин Фалик не се бе чувствала толкова премръзнала дори докато живееше сред рукините в планината Таван.

А зимата още не беше настъпила.

Салки поне не показваше признаци студът да му влияе зле, докато летеше над облаците и морето. Вероятно защото Кадара летеше до него, нетрепваща под напора на свирепия вятър.

Рукът й много се беше привързал към златистата птица на Сартак и неизменно я гледаше с огромно уважение. Но същото можеше да се каже за нея самата и ездача на Кадара.

Несрин отмести очи от виещите се сиви облаци и погледна към рукина от лявата си страна.

Остриганата му коса беше пораснала - макар и не много. Достатъчно да я сплете, за да не я брули вятърът.

Усетил вниманието й, наследникът на хаганата й направи знак с ръце: Всичко наред ли е?

Несрин се изчерви въпреки студа, но смогна да оформи несръчен отговор с премръзналите си пръсти. Чисто е.

Срамежлива ученичка. Така се чувстваше край принца, въпреки че през последните седмици споделяха едно легло и въпреки обещанията му за бъдещето им...

Да властва с него. Като бъдеща императрица на хаганата.

Налудничава мисъл, разбира се. Да се облича като майка му в пищна, красива роба, с изкусни украшения по главата... Не, повече й подхождаха кожените одежди на рукините, тежестта на стоманата, а не на бижутата. Беше му го казвала. Множество пъти.

Той й отвръщаше със смях. И с уверението, че може да се разхожда гола из двореца, ако така й харесваше. Изобщо не го интересуваше с какво щеше да е облечена - ако изобщо беше облечена.

Но идеята все пак й се виждаше нелепа. А принцът като че ли я възприемаше като единствения вариант за бъдещето им. Заложил беше короната си на това, заявявайки на баща си, че ако тронът налагаше раздялата му с нея, щеше да му обърне гръб. Хаганът все пак му беше предложил титулуването като официален наследник.

Братята и сестрите му не изглеждаха ядосани от този факт, макар и цял живот да бяха преследвали същата титла. Дори Хасар, която плаваше с тях, се въздържа от типичните си язвителни коментари. Несрин не знаеше дали Кашин, Аргун и Дува - и тримата още в Антика, макар че Кашин бе обещал скоро да отплава с останалата част от флотата на баща си - одобряваха избора на хагана.

Нещо изникна от дясната й страна и тя насочи Салки към него.

Фалкан Енар, хамелеон и търговец, поел ролята на рукински шпионин, летеше с облика на сокол тази сутрин, възползвайки се от завидната скорост на птицата, за да ги предвожда. Явно беше видял нещо, защото направи рязък вираж и прелетя покрай тях, после отново се спусна към вътрешността на континента. Като че им казваше да го последват.

Все още имаше възможност да плават до Терасен, но в зависимост от онова, което откриеха днес по брега. А дали Лизандра щеше да ги чака там, жива и здрава, това беше съвсем друг въпрос.

Фалкан се беше заклел да й прехвърли цялото си богатство, всичките си имоти, и то още преди да научи, че не само е оцеляла като дете, но и че е наследила дарбата на семейството му. Странно семейство от Пустошта, разпръснало се из континента. Брат му например се беше задържал в Адарлан колкото да участва в зачеването на Лизандра и да зареже майка й.

Но Фалкан не говореше по въпроса още откакто напуснаха Таван. Вместо това се бе посветил на каузата и помагаше всячески: главно с разузнаване. Ала скоро щяха да им потрябват и другите му умения, подобно на битката с паяците каранкуи сред Дагулските възвишения.

Армията, която днес водеха със себе си, навярно се равняваше по значимост на информацията, която бяха узнали онзи ден - че Майев не е елфическа кралица, а валгска натрапница. Древна валгска кралица, проникнала тайно в Доранел още в незапомнени времена, нахлувайки в съзнанията на двете местни кралици сестри, за да ги убеди, че имат трета, по-голяма сестра.

Вероятно това нямаше да им послужи в настоящата война. А можеше и да я тласне в желаната посока. Знанието, че друг враг ги дебне в гръб. И че Майев е избягала в Ерилея, за да се изплъзне на валгския крал, за когото се омъжила и чиито двама братя изтръгнали Ключовете на Уирда от портата, издирвайки я в кой знае колко светове.

При странен обрат на съдбата тримата валгски крале проникнали в този свят и не могли да си тръгнат, без дори да подозират, че търсената от тях кралица се крие на трона в Доранел. От тримата бе останал само Ераван - а не Оркус, съпругът на Майев. Какво ли би платил той да научи коя е всъщност?

Този въпрос обаче щеше да послужи на други. Други щяха да намерят начин да го използват.

Фалкан се устреми надолу през облаците и Несрин го последва.

Студен, мъглив въздух заби нокти в кожата й, но тя се приведе напред и позволи на Салки да следва Фалкан без заповед от нейна страна. Първо се озоваха в море от гъсти облаци, а сетне...

Бели скали стърчаха от сивите вълни, а отвъд тях се ширеха сухите треви на най-северните равнини на Фенхароу.

Фалкан се понесе към брега, летейки по-бавно, за да ги изчака.

Кадара лесно ги настигна и всички се втурнаха мълчаливо към проясняващия се бряг.

Тревата по полетата не беше изсъхнала от зимния студ. Беше изгорена. А голите дървета се извисяваха като огромни въглени.

На хоризонта стълбове пушек почерняха зимното небе. Твърде много и твърде големи, за да са от последните посеви, които земеделците изгаряха при подготовка на почвата за нови.

Несрин направи знак на Сартак. Ще отида да погледна по-отблизо.

Принцът й отвърна: Навлез в облаците, но не се спускай под тях.

Тя кимна и двамата с рука й се гмурнаха в тънкия долен слой на облачната покривка. През дупки в нея се виждаше овъглената земя отдолу.

Цели села и чифлици вече ги нямаше. Сякаш откъм морето бе връхлетяла опустошителна сила, помитайки всичко по пътя си.

Ала край брега не се бе намирала армада. Напротив - армията се оказваше сухопътна.

Без да се показват от крехкия облачен воал, Несрин и Сартак прекосиха земята.

Сърцето й препускаше все по-бързо и по-бързо с всяка левга обгорена, олисяла площ. От вражеска армия и протичащи в момента битки нямаше и помен.

Опожарили бяха крайбрежието за свое собствено садистично удовлетворение.

Несрин се ориентира в пространството, взимайки под внимание отличителните белези на пейзажа. Тъкмо бяха прекосили границата на Фенхароу и Адарлан се простираше на север.

Но към вътрешността на континента с всяка следваща левга пред погледите им се избистряше страховита армия. Ширеше се с километри, чернееше и се гърчеше на хоризонта.

Най-могъщите сили на Морат. Или ужасяваща част от тях, изпратена да сее страх и унищожение преди последната вълна.

Сартак й сигнализира. Отряд войници под нас.

Несрин надникна към далечната земя под крилото на Салки и видя група войници в тъмни брони, крачещи през гората - малка частица от гъмжилото напред. Може би изпратени да довършат оцелелите.

Тя стисна челюсти и каза на принца: Да вървим!

Не обратно към корабите. А към шестимата войници, току-що устремили се да настигнат армията си.

Несрин и Салки се понесоха надолу. Сартак се стрелна главоломно от лявата им страна.

Войниците дори не успяха да изкрещят, преди да им се нахвърлят.

***

Лейди Ирен Уестфол, някога Ирен Тауърс, вече около шест пъти беше прегледала провизиите. Всички кораби бяха напълно заредени, но в този на принцеса Хасар, личната придружителка на Върховната лечителка, се превозваха най-ценните отвари и мехлеми. Повечето бяха изработени преди отплаването им от Антика, но Ирен и другите лечителни, тръгнали с армията, дълги часове ги забъркваха и на борда.

Ирен стъпи по-стабилно в смътно осветения трюм, за да уравновеси тялото си, устоявайки на клатенето от бурните вълни, и затвори капака на сандъка с мехлеми, вписвайки бройката им в списъка си.

- Същата бройка като отпреди два дни - изграчи старчески глас откъм стълбите. Хафиза, Върховната лечителна, седеше на едно от дървените стъпала, отпуснала ръце върху загърнатите си с дебела вълнена пола кльощави колене. - Какво очакваш да им се случи, Ирен?

Ирен отметна плитката си през рамо.

- Исках да се уверя, че съм ги преброила правилно.

- За пореден път.

Ирен прибра пергаментовия лист в джоба си и грабна дебелата си пелерина от сандъка, върху който я беше метнала.

- Когато излезем на бойното поле, инвентаризирането на провизиите ни...

- Ще е жизненоважно, да, но и невъзможно. Щом излезем на бойното поле, момиче, ще е същински късмет, ако откриеш някоя от тези кутийки сред цялата суматоха.

- Именно това се мъча да избегна.

Върховната лечителка въздъхна състрадателно.

- Много хора ще умрат, Ирен. Ще ги сполети отвратителна, болезнена смърт и дори ние с теб няма да съумеем да ги спасим.

Ирен преглътна.

- Знам.

Ако не побързаха, ако не акостираха скоро, за да разберат накъде е потеглила армията на хагана, колко ли още войници щяха да загинат?

Всезнаещият поглед на старицата не напусна лицето й. Открай време, още от първата им среща, Хафиза излъчваше спокойствие, утеха. Коремът й се сви, като си я представи на кървавото бойно поле. Макар че тъкмо за това идваха, за това се обучаваха.

Нищо обаче не ги беше подготвило за Валгите, обсебили човешките си приемници като паразити. Валгите, които биха изтребили лечителките веднага, ако научеха какво са наумили.

Какво бе намислила Ирен на всеки един Валг по пътя си.

- Мехлемите са готови, Ирен. - Хафиза се надигна от стъпалото с болезнен стон и оправи реверите на плътния си вълнен жакет с кройка и бродерии, подобаващи на клана Дарган. Подарък от последното посещение на Върховната лечителка в степите, когато бе взела и Ирен със себе си. - Преброени са. Не ни останаха материали, за да приготвим повече. Като стигнем сушата, ще преценим какво можем да използваме оттам.

Ирен притисна пелерината към гърдите си.

- Все нещо трябва да правя.

Върховната лечителка потупа парапета.

- Скоро ще има какво, Ирен. Съвсем скоро.

После Хафиза тръгна надолу по стълбището, оставяйки Ирен сама в трюма сред сандъците.

Тя не сподели с Върховната лечителка, че не знае още колко дълго ще им е от помощ - рано беше. Не бе споменала нито дума за съмнението си пред никого, дори пред Каол.

Ирен плъзна ръка по корема си и я задържа там.

7

Морат. Последният ключ беше в Морат.

Мисълта тежеше на Дориан цяла нощ и не му даваше да мигне. Когато най-сетне успя да задреме, се събуди с ръка на шията, посегнала да хване нашийник, който вече не бе там.

Трябваше да намери начин да отиде. Да стигне до Ключа.

Защото Манон със сигурност нямаше да се съгласи да го съпроводи. Макар че именно тя подхвърли варианта Дориан да заеме мястото на Елин в изковаването на Ключалката.

Тринайсетте едва се бяха измъкнали от Морат - ето защо и не бързаха да се върнат. А и вече приемаха издирването на крочанките за най-важната си мисия. Пък и Ераван можеше да ги усети още преди да припарят до крепостта му.

Гавин го бе уверил, че правилният път ще го намери тук, в този лагер. Но как да убеди Тринайсетте да се задържат, при положение че и инстинктите им, и времето ги притискаха да продължат напред? Подобна задача можеше да се окаже също толкова непостижима, колкото и откриването на третия Ключ на Уирда.

Със сивкавата светлина на зората лагерът им започна да се разбужда и Дориан се отказа от съня. Като стана, Манон вече беше събрала багажа си и стоеше с Астерин и Сорел до уивърните им. Точно това трио трябваше да убеди да поостане в лагера -някак.

Вече заели позиции до входа на планинския проход, другите уивърни се подготвяха за предстоящия полет в непоносимия студ.

Поредният ден, загубен в търсене на вещици, които не искаха да бъдат намерени. И едва ли щяха да участват във войната.

- Тръгваме след пет минути - понесе се над лагера каменистият глас на Сорел.

Явно убеждаването щеше да почака. Можеше единствено да ги забави.

За не повече от три минути вещиците угасиха огъня, закачиха оръжията си по местата им, вързаха навитите постелки по седлата си и се погрижиха за биологичните си нужди преди началото на дългия полет.

Дориан закачи Дамарис на кръста си и тръгна към Манон. Вещицата стоеше с типичната си свръхестествена непоклатимост, красива дори сред наветия сняг, преметнала сплъстена козя кожа през раменете си. Като я доближи, очите й срещнаха неговите в светкавица от изгоряло злато.

Астерин му се усмихна игриво.

- Добро утро, Ваше Величество!

Дориан й кимна.

- Къде ще скитаме днес? - попита той, въпреки че съзнаваше, че небрежните му думи не звучат достоверно.

- Тъкмо го обсъждахме - отговори Сорел с каменно, но и прямо изражение на лице.

Зад тях Веста изруга един от каишите на седлото си, който се беше разкопчал. Дориан не посмя да надникне към нея, за да се увери, че невидимите ръце на магията му са си свършили работата.

- Вече претърсихме земите на север - каза Астерин. - Предлагам да продължим на юг, чак до края на Белия зъб, а сетне ще се върнем.

- Може изобщо да не са в планината - оспори Сорел. - Миналите десетилетия ги ловяхме из низините.

Манон ги слушаше с хладна и невъзмутима физиономия. Като всяка сутрин. Претегляше думите им, вслушваше се в песента на вятъра.

Дисагите на Имоджен тупнаха на земята. Вещицата изсъска и слезе от уивърна си да ги вземе. Дориан не беше убеден колко време може да ги задържи в лагера с тези дребни пакости. Със сигурност не безкрайно.

- По равен терен сме много по-лесна мишена - напомни им Астерин. - И враговете ни, и крочанките ще ни видят, преди ние да ги забележим.

- Поне ще е по-топло - измърмори Сорел. - В Ейлве ще е същинско лято в сравнение с планината.

Изглежда, че дори безсмъртните вещици със стомана във вените се уморяваха от безмилостния студ.

Но да стигнат толкова на юг, чак до Ейлве, при положение че бяха така близо до Морат... Манон като че ли се замисли върху същото. Очите й се стрелнаха към жакета му. Към Ключовете вътре, като че долавяше пулсиращия им шепот, допира им със силата му. Единственото, което стоеше между Ераван и господството му над цяла Ерилея. Затова нямаше да му позволи да ги занесе дори на сто километра от Морат.

Дориан задържа спокойната, приветлива маска на лицето си, отпуснал ръка върху ефеса на Дамарис.

- И в този лагер няма никакви улики за посоката, в която са поели оттук?

Знаеше, че нямат представа, но все пак изчака отговора им, мъчейки се да не стиска твърде силно дръжката на Дамарис.

- Не - почти изръмжа Манон.

Дамарис откликна с леко затопляне на метала си. На какво ли се беше надявал? Да извибрира утвърдително, да чуе гласа му в съзнанието си?

Е, безспорно не таеше надежда за точно такава почти неуловима топлина.

Топлина за истината... и вероятно изстиване за лъжите. Но... поне Гавин му беше казал истината за меча. Не биваше да се усъмнява в него, като се имаше предвид кой бог почиташе.

Впивайки в очите му безпощадния си, хищнически поглед, Манон даде заповед да потеглят. На север.

В обратната посока на Морат. Дориан отвори уста да отвърне нещо, да забави отпътуването им някак. Ала не му хрумваше нищо, освен да прекърши крилото на някой уивърн...

Вещиците се извърнаха към уивърните си. Дориан щеше да лети с някоя от тях по следващата отсечка от безкрайното търсене. Абраксос обаче изрева и се втурна озъбен към Манон.

Тя се завъртя мълниеносно, но магията на Дориан се промуши още по-бързо към невидимия враг.

От снега зад нея се надигна грамадна бяла мечка.

Зъбите й проблеснаха на утринната светлина и тя замахна с гигантска лапа. Манон залегна и се превъртя на една страна, а Дориан запрати към звяра магическа стена от вятър и лед.

Мечката отлетя назад и се стовари тромаво върху леда. Само че мигновено се изправи и препусна към Манон. Непоколебимо към Манон.

Дориан запрати невидими ръце да възпрат животното. Когато туловището му се сблъска с неговата магия сред фонтан от сняг, проблесна ярка светлина.

Познаваше тази светлина. Хамелеон.

Но не Лизандра излезе от сливащата се със снега кожа на мечката.

Не, съществото, което излезе от мечката, беше кошмарно.

Паяк. Колосален стигийски паяк, голям колкото кон и черен като нощта.

Множеството му очи се присвиха към Манон и щипците му загракаха.

- Черноклюна - изсъска чудовището.

***

Стигийският паяк я беше намерил някак. След толкова месеци, след хилядите левги, които Манон бе пропътувала по небе, суша и вода, паякът, от когото бе откраднала коприната, за да подсили крилете на Абраксос, я беше открил.

Ала не бе очаквал да се натъкне на нея, докато е в компанията на Тринайсетте. И на могъщия крал на Адарлан.

Манон извади Ветросеч, докато Дориан държеше страшилището с магията си, и то без видим напън. Силата му нарастваше с всеки изминал ден.

Тринайсетте обградиха паяка с лъснали под ослепителното слънце оръжия. Уивърните образуваха стена от кожа и нокти зад тях.

Манон стори няколко крачки към тракащите щипци.

- Далеч си от планината Рун, сестро. - Изсъска паякът. - Въпреки това лесно те намерих.

- Познаваш ли тази твар? - попита Астерин, заставайки до Манон.

Манон сбърчи уста в свирепа усмивка.

- Да, тя ми осигури паяковата коприна за крилете на Абраксос.

- Ти я открадна - озъби се паякът - и ме блъсна заедно с тъкачите ми от една скала...

- Как е възможно да променяш облика си? - недоумяваше Дориан, приковал паяка с мощта си, докато вървеше към свободната страна на Манон, стискайки с една ръка ефеса на древния си меч. - В легендите не се споменава да имате такива способности.

По лицето му сияеше искрено любопитство. Е, вероятно бялата линия през златистата кожа на шията му беше доказателство, че си е имал работа с доста по-гибелни твари. А връзката помежду им говореше, че не се страхува нито от болка, нито от смърт.

Полезна черта за всяка вещица. Но за простосмъртен? Навярно това щеше да го убие някой ден.

А може би не му липсваше страх, а по-скоро... каквото там простосмъртните смятаха за най-важно за душите си. Изтръгнато от него от собствения му баща. С помощта на валгския демон.

- Продадох коприната си срещу две десетилетия от живота на един млад търговец - процеди презрително чудовището. - Хамелеонството му, или поне част от него, се изля в мен заедно с жизнената му сила. - Всичките очи на женския паяк се присвиха към Манон. - Той си плати цената.

- Убий я и да приключваме! - обади се Астерин.

Паякът се отдръпна, доколкото му позволяваха невидимите окови на краля.

- Не предполагах, че сестрите ни са станали толкова малодушни, че им е потребна магия, за да ни колят като прасета.

Манон разпери Ветросеч, обмисляйки между кой чифт очи на паяка да забие острието му.

- Да проверим ли дали цвилиш като прасе, когато те пронижат?

- Страхливка - изплю паякът. - Освободи ме и ще си разчистим сметките по стария начин.

Манон се замисли. После сви рамене.

- Ще го направя възможно най-безболезнено. Приеми, че така изплащам дълга си към теб.

Тя вдиша и се приготви за удара...

- Чакай - прошепна паякът. - Чакай!

- От обиди до умоляване... - подхвърли Астерин. - Кой е безгръбначният сега?

Паякът не обърна внимание на Втората й. Вместо това бездънните му очи сякаш погълнаха първо Манон, а сетне и Дориан.

- Знаете ли какво надига глава в Юга? Що за ужаси се сбират там?

- Нищо ново не ни казваш - изсумтя Веста.

- Как смятате, че ви намерих аз? - попита паякът. Манон застина. - Толкова свои вещи сте зарязали в Морат. С мириса ви по тях.

Щом паякът ги беше открил толкова лесно, трябваше да се махат оттук. Веднага.

Съществото изсъска:

- Да ви кажа ли какво видях на някакви си осемдесет километра южно оттук? Кого видях, а, Черноклюна? - Манон се вцепени. - Крочанките. - Отговори си сякаш на себе си паякът с дълбока, стръвна въздишка.

Манон примигна. Само веднъж. Тринайсетте също бяха замръзнали. Астерин попита:

- Видяла си крочанките?

Паякът кимна с огромната си глава и въздъхна наново.

- За мен вкусът на крочанките е нещо като лятното вино за вас. Като шоколада, каквото и да е това.

- Къде? - настоя Манон.

Паякът произнесе името на непознато място.

- Ще ви покажа къде е - додаде. - Ще ви заведа.

- Може да е капан - предупреди Сорел.

- Не е - заяви Дориан, вкопчил ръка в дръжката на меча си. Манон забеляза бистрия му поглед, изопнатите му рамене. Безпощадното му изражение, но и любопитството, с което бе наклонил главата си. - Да проверим дали казва истината, после ще решим съдбата й.

- Какво?! - учуди се Манон.

Тринайсетте запристъпваха нервно от крак на крак, недоволни, че можеше да им откажат убийството.

Дориан посочи с брадичка към треперещия паяк.

- Нея убивай. Още не. Може да знае и друго, освен къде да намерим крочанките. Паякът изсъска.

- Не ми трябва милостта на някакъв хлапак...

- Милостта на крал - поправи я студено Дориан - и те съветвам да си мълчиш, за да я получиш.

Манон рядко чуваше точно този негов глас, тона, който изпращаше ледена тръпка през кръвта и костите й. Гласа на крал.

Дориан обаче не беше неин крал. Не беше водачът на Тринайсетте.

- Ако я оставим жива, ще ни продаде на онзи, който плати най-много в замяна.

Сапфирените очи на Дориан пламнаха и ръката му се стегна още по-плътно около дръжката на меча. Манон се напрегна под тежестта на пресметливия му, хладен поглед. Доказателство за умния хищник, дебнещ под красивото лице на краля. Той просто каза на паяка:

- Струва ми се, че си овладяла хамелеонството за броени месеци.

***

Пътят ще те намери тук, уверил го беше Гавин.

Пътят към Морат. Не истински път, не маршрут, а това.

Кошмарната твар се умълча за секунда, преди да отговори:

- Дарованията ни са причудливи и кръвожадни. Храним се не само с живота ви, но и със силите ви, ако имате такива. След освобождаването на магията се научих да използвам способностите, които ми предаде хамелеонът.

Дамарис се стопли в ръката му. Истина. Паякът говореше единствено истината. А това... Начин да проникнат в Морат, но като нещо съвършено друго. В чужда кожа.

Може би човешка робиня като Елида Локан. Като някого, чието присъствие би останало незабелязано.

Суровата му сила се приспособяваше към всяка форма на магия, срещната досега. Огън, лед, изцеляване. Дали не можеше да се научи и на хамелеонство?

- Имаш ли си име? - обърна се Дориан към паяка.

- Крал без корона желае да узнае името на нищожество като мен - пророни тя, впивайки бездънен поглед в него. - Не би могъл да го произнесеш на вашия език, така че... наричай ме просто Сирен.

Манон изскърца със зъби.

- Няма значение как ще те наричаме, защото скоро ще умреш.

Дориан я стрелна косо.

- Рун е част от моето кралство. Ето защо Сирен е моя поданица. Смятам, че това ми дава правото да реша дали ще умре, или ще живее.

- Животът и на двама ви зависи от благоволението на моето сестринство! - скастри го Манон. - Отстъпи!

Той й се подсмихна.

- Така ли?

Вятър, по-студен от планинския въздух, профуча през прохода.

Дориан бе способен да избие всички, да изтръгне въздуха от дробовете им или да строши вратовете им. Можеше да ги избие вкупом с уивърните. Идея като тази издълба поредната кухина в него. Поредната дупка. Дали баща му и Елин се плашеха понякога от собствената си сила?

- Вземи я с нас. Нека я разпитаме по-обстойно в следващия ни лагер.

- Искаш да водим това нещо с нас? - изръмжа Манон.

В отговор паякът се превърна в светлокожа, тъмнокоса жена. Дребна и незабележителна, с изключение на плашещо черните й очи. Не беше красива, но притежаваше онази смъртоносна, древна притегателна сила, която дори новият й облик не можеше да скрие. И беше чисто гола. Жената потрепери и потри с длани фините си рамене.

- Този облик ще е удобен ли за дълъг път?

Манон не отчете въпроса й.

- А когато се преобрази нощем и ни разкъса на парчета?

Дориан само килна глава и по върховете на пръстите му затанцува лед.

- Няма да посмее.

Сирен вдиша дълбоко.

- Рядка магическа дарба. - Погледът й се изпълни със стръвен глад. - Но и крал като теб се среща рядко.

Дориан се смръщи ненавистно.

Манон надникна към Астерин. Втората й я гледаше предупредително, стиснала здраво устни. Сорел, застанала на няколко крачки зад нея, наблюдаваше кръвожадно паяка, но бе пуснала дръжката на меча си.

Без да чакат сигнал, Тринайсетте се насочиха към уивърните си. Сирен се вторачи в тях с потресаващи, бездушни очи, примигващи от време на време. Зъбите й затракаха.

Манон наклони глава към Дориан.

- Днес си... различен.

Той сви рамене.

- Ако си търсиш някого, който да топли леглото ти нощем, но да свежда глава пред всяка твоя дума и да ти се подчинява сляпо, търси другаде.

Тя премести поглед към светлата ивица около шията му.

- Още не съм убедена, малки принце - изсъска, - че не трябва да я убия веднага.

- И какво би те убедило, малка вещице?

Дори не понечи да прикрие интимното обещание в думите си, нито острия им тон.

Един мускул заигра по челюстта на Манон. Същества от легендите - с това се бе обградил. Вещиците, паякът... Все едно беше герой от някоя от книгите, които бе дал на Елин миналата есен. Само дето героите от легендите нямаха подобни празни ями в себе си.

Сирен надзърна смръщено към босите си крака в снега и ръцете й се поразшаваха до тялото, сякаш се мъчеше да изтрака с щипците, които бе имала допреди малко.

Дориан възпря обземащия го ужас. Истинско самоубийство беше да се промъкне в Морат - макар и след като научеше нужното от това същество.

Тежкият поглед на Манон пак се застопори върху него, а той дори не трепна. Не трепна и от думите й, когато вещицата каза:

- Щом толкова не цениш живота си, че си готов да се довериш на тази твар, така да бъде, вземи я с нас. - Предизвикателство да погледне не към Морат или паяка, а навътре в себе си. Очите й улавяха онова, което глождеше кухите му гърди, навярно защото подобен звяр глождеше и нея. - Скоро ще разберем дали е казала истината за крочанките.

Сирен не лъжеше. Дамарис се бе стоплил в ръката му, докато тя говореше.

А когато намереха крочанките, когато Тринайсетте насочеха вниманието си към тях, той щеше да научи от паяка това, което очакваше.

Манон се обърна към сестрите си, осезаемо нетърпеливи да потеглят на път.

- Отлитаме. Възможно е да стигнем до крочанките по смрачаване.

- А после? - попита Астерин, единствената сред вещиците, на която бе разрешено да задава въпроси.

Манон тръгна към Абраксос и Дориан я последва, подхвърляйки на Сирен някаква резервна пелерина, докато я теглеше след себе си с магия.

- После действаме - отвърна уклончиво Манон.

И за пръв път не срещна ничий поглед. Просто отправи очи на юг.

Вещицата също си имаше своите тайни. Но дали и те бяха мрачни като неговите?

8

Елин се свести сред чернота. Прихлупена, сключена чернота.

Като размърда ръце, блъсна лактите си в двете страни на кутията и дрънченето на веригите отекна в малкото пространство. Ако опънеше леко крака, босите й ходила щяха да докоснат долния край.

Вдигна оковани ръце към масивната желязна стена на броени сантиметри над лицето й. Проследи с пръсти завъртулките и слънцата, гравирани по нея. Дори от вътрешната страна - по нареждане на Майев. За да не забравя Елин, че тази кутия е изработена специално за нея дълго преди да се роди.

Но... докосваше хладния, груб метал с голи пръсти.

Каирн беше свалил железните ръкавици. Или бе забравил да й ги сложи след последните си издевателства. След като ги беше държал над открития мангал, докато металът не се нажежи до червено около ръцете й и тя не запищя...

Елин долепи длани до металния капак и натисна.

Строшената ръка, парчетата кост, стърчащи от кожата й - нямаше и следа от тях.

Или изобщо не се беше случило. Макар че й се бе сторило напълно реално.

Повече от другите спомени, които я притискаха, настояваха да ги припознае. Да ги приеме.

Елин натисна желязото с длани, напрягайки мускули.

Капакът дори не помръдна.

Опита отново. Това, че имаше сили да го прави, се дължеше на другите услуги, които лечителите на Майев предлагаха: поддържаха мускулите й, за да не атрофират, докато лежеше в желязната кутия.

Сподавено скимтене отекна в тясното пространство. Предупреждение.

Елин свали ръце тъкмо когато ключалката изскърца и вратата се отвори със стон.

Стъпките на Каирн бяха по-забързани този път. Нервни.

- Облекчи се в коридора и изчакай до тази врата - подхвърли злобно на Фенрис.

Стъпките спряха и Елин се приготви. Разнесе се стържене на метал и в кутията й се изля светлина от огън. Тя примигна, ала не помръдна.

Закачили бяха оковите й за самата кутия. Научи го по не лекия начин.

Без да каже нищо, Каирн откопча веригите от металните стени.

Най-опасният момент за него - точно преди да я окове на олтара. Въпреки че ръцете и краката й бяха вързани, не смееше да рискува.

И днес не рискува, нищо че не си даде труда да й сложи железните ръкавици.

Сигурно се бяха разтопили в огъня на мангала заедно с кожата й.

Каирн я вдигна, а на вратата тихомълком се появиха шепа стражи. По лицата им не се изписа възмущение, като видяха какво й е причинявал.

Елин ги познаваше отпреди. От един окървавен плаж.

- Варик - обади се Каирн и един от стражите пристъпи напред.

Фенрис стоеше до него, висок като пони. Варик беше опрял меч в гърлото му.

Каирн хвана веригите й и я дръпна към гърдите си, повеждайки я към стражите и вълка.

- Пробваш ли нещо, той умира.

Елин не му каза, че не й се вярваше да има сили за каквото и да било, камо ли да

избяга.

Тялото й натежа внезапно.

Не се съпротивлява, когато нахлузиха черен чувал на главата й, докато минаваха през сводестата врата. Нито когато поеха по коридора. Въпреки това броеше стъпките и завоите.

Не я интересуваше дали Каирн се е досетил да прибави няколко излишни, за да я заблуди. Пак ги броеше, заслушана в тътена на реката, засилващ се с всяка крачка. Фината мъгла охлаждаше голата й кожа и правеше хлъзгави камъните под краката й.

Накрая стигнаха до открито пространство. Не го виждаше, но влажните му пръсти погалиха плътта й, нашепвайки за простора, ширнал се пред нея.

Бягай. Сега.

Думите бяха далечна песен.

И все пак не се съмняваше, че мечът на стража още е опрян в гърлото на Фенрис, както и че ще пролее кръвта му. Магията на Майев държеше Фенрис здраво -възпираше странната му дарба да прескача на кратки разстояния, сякаш минаваше от стая в стая.

Елин отдавна беше загубила надежда, че приятелят й ще намери начин да използва силата си, да я отнесе надалеч оттук. Не й се виждаше възможно магически да си върне способността, ако мечът го пронижеше.

Но ако тя послушаше този глас, ако побегнеше, струваше ли си да плати с живота му?

- Обмисляш го, нали? - изсъска Каирн в ухото й. Елин усети усмивката му дори през черния чувал на главата си. - Дали си струва да платиш за бягството си с живота на вълка. - Смях на любовник. - Опитай. Провери докъде ще стигнеш. Остават ни няколко минути ходене.

Тя не му обърна внимание. Нито на гласа, шепнещ бягай, бягай, бягай.

Продължиха да вървят. Краката й трепереха все повече с всяка следваща стъпка.

Това подсказваше от колко дълго я държаха тук. От колко дълго не й позволяваха да се движи, въпреки че лечителите поддържаха мускулите й живи.

Каирн я поведе нагоре по вито стълбище, от което се задъха. Мъглата бавно отстъпваше място на прохладен нощен въздух, пропит с благоухание на цветя.

Цветята продължаваха да съществуват. В този свят, в този ад... някъде цъфтяха цветя.

Ревът на водата заглъхваше зад тях, стихваше до далечен ромон, докато накрая не го замени ведро бълбукане. Фонтани. Студени, гладки плочки посрещнаха стъпалата й и дори през торбата на главата си видя златистите вълнички на танцуващ огън. Фенери.

Въздухът се сгъсти, стана неподвижен. Вътрешен двор може би.

Светкавици от болка пробягваха по бедрата й, по прасците й, предупреждаваха я да забави темпото, да си почине.

Въздухът на открито пак зейна като пропаст около нея, отново заехтя буйна вода.

Каирн спря и я издърпа към исполинското си тяло, докато оръжията му не се впиха във веригите й, в кожата й. Другите стражи също спряха сред шумолене на дрехи. Ноктите на Фенрис затракаха по камък - нарочно ги беше извадил, за да й покаже, че още е с нея.

Елин осъзна защо го прави в мига, в който женски глас, едновременно млад и стар, бодър и бездушен, измърка:

- Свали чувала от главата й, Каирн.

Платът пред очите й изчезна и Елин примигна няколко пъти, за да се ориентира.

И преди беше идвала тук.

Стояла бе на тази широка веранда с внушителен изглед към реката и водопадите, минавала бе през древния каменен град, който вече знаеше, че се издига зад нея.

Заставала беше на същото това място пред тъмнокосата кралица, разположена на каменния си престол върху висок подиум. Ситни капчици като мъгла обгръщаха въздуха около нея, а на облегалката й бе кацнала бяла сова.

Този път в краката й лежеше само един вълк. Черен като нощта, черен като очите на кралицата, които се съсредоточиха с мрачно удовлетворение върху Елин.

Майев позволи на Елин да се огледа. Да види всичко.

Тъмнолилавата й рокля проблясваше като мъглата около нея и дългият й шлейф се разстилаше по стъпалата на подиума. Разстилаше се към...

Зървайки онова, което блещука в дъното на стъпалата, Елин застина.

Червените устни на Майев се извиха в усмивка и тя махна с бяла като слонова кост ръка.

- Ако обичаш, Каирн!

Елфът веднага повлече Елин към подножието на стъпалата. Където парчета натрошено стъкло бяха подредени в кръг. Спря я на сантиметри от първото.

Майев махна на черния вълк в краката си и той се изправи, взе нещо от широката странична облегалка на престола и тръгна към Каирн.

- Сметнах, че поне трябва да уважим титлата ти - отбеляза Майев с усмивка на паяк. Елин забеляза какво даде вълкът на стража до Каирн. - Сложи си я! - Нареди кралицата.

Древна корона лъщеше в ръцете на елфа. Изработена от сребро и перли с формата на вдигнати криле, които се срещаха над островръхия й център, обточен с дълги късове чист диамант, короната сияеше, сякаш уловила сноп лунни лъчи, докато стражът я поставяше на главата й.

Ужасяващата, неочаквана тежест на хладния метал се впи в скалпа й. Беше много по-тежка, отколкото изглеждаше, навярно със сърцевина от масивно желязо.

Просто друг вид окова. Още от едно време.

Елин едва се сдържа да не бутне проклетото нещо от главата си.

- Короната на Маб - обяви Майев. - А сега на истинската й кръвна наследница.

Елин не й отвърна. Само впери поглед в кръга от натрошено стъкло.

- А, това ли? - подхвърли Майев. - Мисля, че знаеш какво ти предстои, Елин Дивия огън.

Елин мълчеше.

Майев кимна.

Каирн я блъсна напред право към стъклата.

Острите парчета нарязаха босите й стъпала, новата й кожа изпищя от болка.

Елин вдиша рязко през зъби, потискайки вика си, а Каирн я бутна на колене.

Дъхът излетя от дробовете й при сблъсъка със земята. С всяко стъкло, вклинило се надълбоко в плътта й.

Трябваше да диша. Дишането беше ключово, жизненоважно.

Тя изтръгна съзнанието си от всичко това, прогони го и се съсредоточи да вдишва и издишва. Като прилива и отлива на морето.

Топла локва се разля под коленете, прасците и глезените й и медният мирис на кръвта се смеси с мъглата.

Тялото й започна да се тресе, дъхът й се насече и в гърлото й се надигна писък.

Елин прехапа долната си устна и кучешките й зъби я пронизаха.

Нямаше да изпищи. Още не.

Дишай - дишай.

Прехапа се по-силно и устата й се обля в кръв.

- Жалко, че си нямаме публика - каза Майев. Гласът й идваше едновременно отдалеч, но и от прекалено близо. - Елин, Носителката на огъня, най-сетне с полагащата й се корона на елфическа кралица. Коленичила в моите крака.

Тялото й пак се разтресе, и то толкова мощно, че парчетата стъкло намериха нови ъгли, нови начини да пронижат кожата й.

Все повече и повече се отдалечаваше от себе си. Всяка глътка въздух я теглеше навътре в морето, към място, където думите, чувствата и болката се превръщаха в далечен бряг.

Майев щракна с пръсти.

- Фенрис.

Вълкът мина покрай Елин и седна до трона. Първо обаче надникна към черния. Едва забележимо.

Черният отвърна на погледа му с безизразни, студени очи. Това накара Майев да заповяда:

- Конал, вече може да кажеш на близнака си каквото имаш да му казваш.

Проблесна ярка светлина.

Елин вдиша през носа, издиша през устата; и отново, и отново. Почти не отчете присъствието на красивия тъмнокос елф, който вече стоеше на мястото на вълка. С бронзова кожа като брата си близнак, но без онази дивост, без пакостливия блясък в очите. Облечен бе в дрехи на воин, черни, за разлика от обичайното сиво на Фенрис. Върху хълбоците му висеше по един боен нож.

Белият вълк вдигна очи към близнака си, прикован неподвижно от невидимата магия.

- Говори свободно, Конал - каза Майев все така усмихната. Совата, кацнала на облегалката на трона й, наблюдаваше събитията със сериозни, нетрепващи очи. - И нека брат ти знае, че тези думи са лично твои, че не аз командвам езика ти.

Нечий ботуш побутна Елин в гръбнака - лек тласък напред. Към стъклата.

Колкото и да дишаше, не можеше да се отдалечи достатъчно, за да озапти приглушения стон, който се изниза от гърлото й.

Мразеше го - мразеше този звук, колкото мразеше кралицата пред себе си и садиста зад гърба си. Ала той все пак излезе на бял свят, мъчно доловим сред грохота на водопадите.

Фенрис стрелна тъмни очи към нея. Мигна четири пъти.

Тя не съумя да му отвърне. Пръстите й се свиваха и разпъваха в скута й.

- Сам си го навлече - каза Конал на Фенрис, отново привличайки вниманието на брат си. Гласът му беше леден като на Майев. - Това ли искаше да постигнеш с дързостта и безразсъдството си? - Фенрис не отговори. - Не благоволи да оставиш поне малка част и на мен. Положи кръвната клетва не за да служиш на кралицата ни, а за да не те надмина поне в едно нещо в живота ти.

Фенрис оголи зъби, макар че очите му притъмняха от тъга.

Поредната прогаряща вълна обля коленете на Елин, бедрата й. Тя затвори очи.

Щеше да понесе агонията, да я надвие.

Народът й страдаше от цяло десетилетие. Най-вероятно страдаше и сега. В негово име щеше да се справи. Да прегърне болката. Да я надживее.

Гърленият глас на Конал се носеше покрай нея:

- Ти си позор за рода ни, за кралството. Продаде се на чужда кралица, и защо? Помолих те да се владееш, когато те изпратиха да търсиш Лоркан. Да постъпиш разумно. А ти директно се изплю в лицето ми.

Фенрис изръмжа и явно звукът беше нещо като таен език помежду им, защото Конал изсумтя:

- Да напусна? И защо ми е да напускам? Заради това? - Дори със затворени очи Елин знаеше, че сочи нея. - Не, Фенрис. Няма да напусна. Нито пък ти.

Дълбоко скимтене прониза влажния въздух.

- Достатъчно, Конал - намеси се Майев и отново проблесна светлина, която проникна дори в мрака зад клепачите на Елин.

А тя продължаваше да диша, диша, диша.

- Знаеш колко бързо може де приключи всичко, Елин - каза Майев. Елин не отвори очи. - Кажи ми къде си скрила Ключовете на Уирда, положи кръвната клетва... Няма значение в какъв ред.

Елин отвори очи. Разпери окованите си ръце пред себе си.

И удостои Майев с вулгарен жест, по-мръсен и гнусен от всеки друг, който бе използвала досега.

Усмивката на Майев се стегна - едва забележимо.

- Каирн.

Преди да смогне да си поеме дъх, две груби ръце блъснаха раменете й. Натиснаха я надолу.

Този път не успя да потисне писъка си.

Този път пропадна в огнена яма от агония, чиито пламъци плъзнаха нагоре по краката й, по гръбнака й.

О, богове... о, богове...

Някъде отдалеч ръмженето на Фенрис проряза писъка й, а сетне Майев подхвърли напевно:

- Чудесно, Каирн.

Натискът върху раменете й изчезна.

Елин се приведе над коленете си. Пълни дробове - трябваше да напълни дробовете си с въздух.

Ала не можеше. Съумяваше да поеме единствено плитки, насечени глътки.

Погледът й се замъгли и кървавата локва около нея заплува пред очите й.

Понеси болката, надживей я...

- Тази сутрин шпионите ми ме зарадваха с интересна вест - провлачи небрежно Майев. - Че в момента твоя милост се подвизава в Терасен, където подготвя за война скромната си армийка. Ти, принц Роуан и двамата ми изпаднали в немилост воини. Заедно с обичайния ти антураж.

Елин не подозираше, че го е запазила толкова време.

Онова мъничко късче надежда, наивно и жалко. Късчето надежда, че той ще дойде за нея.

Все пак му бе казала да не идва. Да закриля Терасен. Уредила беше всичко необходимо да отбранява кралството й срещу набезите на Морат.

- Полезно е да си имаш хамелеонка, която да се представя за теб - продължи някак вглъбено Майев. - Но се чудя още колко ли ще удържи заблудата, щом кралицата няма как да изпепели легионите на Морат с невижданата си дарба. След колко ли време съюзниците, които си свикала, ще започнат да разпитват защо Носителката на огъня не гори.

Не лъжеше. Всички подробности, планът й с Лизандра... Щом Майев знаеше тях, значи, не лъжеше и за другото. Но дали пък просто не гадаеше? Да... да, но...

Роуан беше тръгнал с тях. Всички бяха заминали към Севера. И вече бяха в Терасен.

Малко успокоение. Малко успокоение, но...

Стъкълцата около нея лъщукаха сред озарената от лунна светлина мъгла, а кръвта й се стичаше на гъсти струйки край тях.

- Аз не желая да залича този свят, както си е наумил да стори Ераван - каза Майев, сякаш бяха просто приятелки, седнали на раздумка в някоя от по-изтънчените чайни на Рифтхолд. Ако изобщо бяха останали подобни след нападението на Железни зъби. -Ерилея си ми харесва такава, каквато е. Открай време.

Стъклата, кръвта, верандата и лунната светлина се размиваха пред погледа й.

- Водила съм много войни. Пращала съм свои воини да се бият в тях, да им слагат край. Знам колко са опустошителни. Между другото, стъклото под коленете ти е от една от тези войни. От стъклените планини в Юга. Някога бяха пясъчни дюни, но драконите ги превърнаха в стъкло с огнения си дъх по време на един древен, кървав сблъсък. - Тя изхъмка ведро. - Някои твърдят, че това било най-твърдото стъкло на света. Най-нечупливото. Реших, че с твоята огнедишаща дарба вероятно ще оцениш произхода му.

Майев изцъка с език и Каирн пак опря ръце в раменете й.

И натисна.

По-силно и по-силно. Богове, богове, богове... Никой бог нямаше да й се притече на помощ. Писъците й отекнаха между скалите и водата.

Сама. Беше напълно сама. Нямаше смисъл да моли белия вълк за помощ.

Жестоките ръце се отдръпнаха от раменете й.

С пареща в гърлото й жлъчка Елин наново се преви над коленете си.

Понеси болката; надживей я...

Майев просто продължи:

- Драконите не оцеляха в тази война. И повече никога не полетяха.

Устните й се извиха в самодоволна усмивка - явно тя беше отговорна за това.

Тя беше изловила и изтребила някои от другите носители на огъня.

Незнайно защо Елин изпита скръб по тези същества, изчезнали преди несметни векове. Същества, които повече никой нямаше да види. Превзе я невъобразима тъга. Но защо, при положение че собствената й кръв ридаеше в агония?

Майев се извърна към Конал, който все още бе в елфически облик до трона й, вперил гневен взор в брат си.

- Време е за вечеря.

Елин остана коленичила в парчетата стъкло, докато пренасяха храна и питиета. Докато Майев вечеряше със сирене и грозде, наблюдавайки я усмихнато.

Тялото й вече трепереше неудържимо, почти вкочанено от болка.

А съзнанието й потъваше надълбоко... и все по-надълбоко.

Нямаше значение дали Роуан ще дойде. Дали останалите са изпълнили желанието й да се борят за Терасен.

Тя щеше да го брани по свой собствен начин. Възможно най-дълго. Поне това дължеше на Терасен. И никога нямаше да изплати напълно дълга си.

Някъде отдалеч започнаха да ехтят думи, да се мержелеят спомени. Тя им позволи да я повлекат, да я изтръгнат от тялото й.

СеДеше До баща си на няколкото стъпала, спускащи се към откритата тренировъчна площадка в замъка.

Мястото приличаше по-скоро на храм, отколкото на бойна арена, ограДено с рухнали от прироДните стихии светли колони, вековни свиДетели на възхоДа на най-могъщите терасенски воини. Толкова късно през летния слеДобеД площаДката пустееше, обляна от златиста светлина.

Рое Галантиус прокара ръка по тъмния метал на кръглия си щит, белязан от отДавна погубени врагове.

- Някой Ден - поДхвана той, Докато ръката й прослеДяваше еДна от Дългите Драскотини по Древната повърхност - ще наслеДиш този щит. Както аз го наслеДих и прачичо ти преДи мен.

Още беше заДъхана от тренировката, приключила току-що. Само с него - както й беше обещал. ЕДин час, който отДеляше за нея веДнъж сеДмично.

Баща й опря щита в стъпалото поД тях и сблъсъкът на метал с камък отекна в обутите й със санДали стъпала. Тежеше почти колкото нея, а той го носеше с лекота, сякаш беше проДължение на ръката му.

-И ти - проДължи баща й, - като много Други велики жени и мъже от роДа ни, ще браниш с него кралството ни. - Тя вДигна очи към лицето му, красиво и небелязано от бръчки. Тържествено и кралско. - Това е твоята съДба, еДинственият ти Дълг. - Той стисна с еДна ръка ръба на щита, а с Другата потупа метала, за Да поДчертае Думите си. - Да закриляш нароДа си, Елин. Да го отбраняваш.

Тя кимна, макар и Да не разбираше за какво й говори. А баща й я целуна по челото, като че се наДяваше никога Да не й се наложи.

Каирн отново я натисна към стъклото.

Но не й беше останал глас да изкрещи.

- Започва да ми омръзва - каза Майев, забравила сребърния поднос с храна. Приведе се напред в трона, а совата зад нея разтръска криле. - Да не би да си въобразяваш, Елин Галантиус, че не съм готова да прибягна до нужните жертви, за да постигна целта си?

Елин не помнеше как се говори. И дума не беше продумала тук.

- Нека ти демонстрирам - изопна гръб Майев.

Очите на Фенрис просветнаха предупредително.

Майев махна с бялата си ръка на Конал, застинал до трона й. Където и бе останал, след като пренесе храна на кралицата си.

- Действай!

Той извади единия нож от колана си. И пристъпи към Фенрис.

Не.

Думата прокънтя студено в нея. Дори устните й я оформиха беззвучно, когато обтегна рязко веригите си, запращайки жилки течен огън по краката си.

Конал стори още една крачка.

Парчетата стъкло скърцаха и пращяха под нея. Не, не...

Конал спря над Фенрис с разтреперана ръка. Фенрис само му изръмжа.

Конал вдигна ножа във въздуха помежду им.

Елин не можеше да скочи на крака. Оковите и стъклото не й позволяваха. Не можеше да направи нищо, нищо...

Каирн я хвана за врата, впивайки безмилостно пръсти в плътта й, и пак я натисна към плувналите в кръв стъкла. Дрезгав, пресеклив писък излетя от устните й.

Фенрис. Едничката й връзка с живота, с тази реалност...

Острието на Конал проблесна. Беше им се притекъл на помощ в Мъглив рид. Опълчил се бе на Майев; може би щеше да го направи и сега, може би ненавистните му думи бяха просто заблуда...

Ножът полетя надолу.

Не към Фенрис.

А към собственото му сърце.

Фенрис опита да се спусне към него. Със зейнала в глух рев паст се мъчеше да скочи към брат си, който се строполи върху плочките на верандата. И под тялото му се разля локва кръв.

Сякаш уплашена, совата върху трона на Майев плесна веднъж с криле. Дълбокият смях на Каирн прокънтя покрай главата на Елин.

Наистина. Всичко това се случваше наистина. Нямаше друг начин.

Нещо студено и мазно се надигна в нея. Ръцете й се отпуснаха от двете страни на тялото й. Светлината напусна тъмните очи на Конал, чиято черна коса се разстилаше около главата му като огледален образ на изтичащата му кръв.

Фенрис трепереше. Вероятно и тя самата.

- Поквари нещо, което ми принадлежеше, Елин Галантиус - отсече Майев. - И сега трябва да бъде пречистено.

Фенрис скимтеше, все още мъчейки се да пропълзи до мъртвия си брат на земята. Елфите умееха да изцеляват телата си, може би сърцето на Конал щеше да се затвори...

Гърдите му се надигнаха от хриплива, повърхностна глътка въздух.

И не помръднаха повече.

Воят на Фенрис разсече нощта.

Каирн я пусна и Елин се стовари на длани и китки върху стъклата.

Остана така, почти просната върху острите парчета. Короната се килна от главата й и заподскача по пода, разпръсквайки драконско стъкло по пътя си. Сетне се търкулна в рязък завой по верандата. Чак до каменния парапет.

И падна в ехтящата, омразна река отдолу.

- Няма кой да ти помогне - гласът на Майев беше празен като черното пространство между звездите. - Никой няма да дойде за теб.

Пръстите на Елин се свиха сред парчетата древно стъкло.

- Помисли върху това. Помисли си за тази нощ, Елин. - Майев щракна с пръсти. -Пр иключихме.

Каирн сграбчи веригите й.

Краката й се подкосиха, по стъпалата й се отвориха нови рани. Тя почти не ги усети -почти не ги усети в морето от ярост и огън, закътано навътре, навътре в нея.

Ала когато Каирн я вдигна с безжалостно груби ръце, тя атакува.

Два удара.

С първия заби дълго парче стъкло от едната страна на шията му. Той залитна назад и изруга, пръскайки кръв от дълбоката рана.

Елин се завъртя на място сред резливите късове и хвърли парчето, озовало се в другата й ръка. Право към Майев.

Стъклената стрела я пропусна на косъм, одрасквайки светлата й буза, преди да издрънчи в каменната облегалка зад нея. Совата отгоре изпищя.

Варварски ръце я докопаха. Каирн крещеше като обезумял - Ах, ти малка кучко! - ала Елин не го чуваше. Защото по бузата на Майев шурна тънка струйка кръв.

Черна кръв. Тъмна като нощта.

Тъмна като очите, които кралицата впери в нея, вдигайки ръка към лицето си.

Краката на Елин омекнаха и тя не оказа съпротива, когато стражите я повлякоха назад.

Като примигна, кръвта стана червена. Мирисът й - металически като този на нейната собствена.

Оптична измама. Халюцинация, поредният сън...

Майев загледа аленото петно върху бледите си пръсти.

Ониксовочерен вятър връхлетя Елин, уви се около шията й. И я притисна толкова помитащо, че всичко изчезна.

9

Каирн я окова за олтара и я остави.

Фенрис се появи дълго след като тя се свести.

Кръвта й още течеше покрай парчетата стъкло, които Каирн беше сложил в краката й.

Този път не вълк влезе в каменната стая, а елф.

Стъпките на Фенрис й говореха достатъчно дори преди да съзре мъртвилото в очите му, бледността на златистата му кожа. Продължи да се взира в нищото даже след като спря пред олтара.

Лишена от всякакви думи, несигурна дали гърлото й изобщо би проработило, Елин мигна три пъти. Добре ли си?

Той й отвърна с две мигвания. Не.

По бузите му още личаха дири от солени сълзи.

Тя протегна разтреперан пръст към него и веригите й издрънчаха.

Фенрис пъхна безмълвно ръка в нейната.

Съжалявам, оформи Елин с устни, макар че Фенрис едва ли ги виждаше през цепката на желязната й маска.

Той стисна ръката й.

Сивият му жакет беше разкопчан отгоре и разкриваше малко от мускулестите му гърди. Сякаш не си бе направил труда да го закопчае в бързината да си тръгне.

Стомахът й се преобърна. Онова, което несъмнено го бе накарала да стори, докато тялото на мъртвия му брат близнак още лежеше на верандата...

- Не знаех, че ме е мразил толкова - програчи Фенрис.

Елин се вкопчи в ръката му.

Той притвори очи и пое треперлива глътка въздух.

- Майев ме пусна само колкото да извадя стъклото от краката ти. После... после трябва да се върна там.

Фенрис посочи с брадичка към стената, където обикновено седеше. Понечи да прегледа краката й, но тя пак го стисна за ръката и мигна два пъти. Не.

Искаше й се да остане в този свой облик още малко, да по-скърби като елф, не като вълк. И тя да послуша още мъничко приятелския му глас, да почувства приятелския допир...

Елин заплака.

Не съумя да се сдържи. Не и след като сълзите рукнаха. Мразеше ги, мразеше насечения си дъх, спазмите на тялото си, запращащи светкавици от болка надолу по краката и стъпалата й.

- Ще ги извадя - каза Фенрис, а тя нямаше сили да му обясни, че не плаче заради стъклата, заради плътта, разсечена до кост.

Той не идваше за нея. Не идваше да я спаси.

Трябваше да се радва за това. Да изпита облекчение. Да, отдъхна си за него. Но... но...

Фенрис извади пинсети от кутията с инструменти, оставена от Каирн.

- Ще побързам.

Елин прехапа устната си толкова здраво, че вероятно й пусна кръв, и извърна главата си настрани. Първото парче стъкло излезе от коляното й. Плътта и сухожилията около прободеното място се разкъсаха наново.

Обонянието й долавяше повече сол, отколкото кръв и тя осъзна, че Фенрис плаче. Мирисът на сълзите им изпълни миниатюрното помещение.

Никой от двама им не пророни и дума.

10

В света вече имаше само ледена кал, червена и черна кръв и студено небе, пронизвано от воплите на умиращите.

През последните месеци Лизандра бе научила, че войната не е подредено, добре организирано събитие. Състоеше се предимно от хаос и болка, а не от внушителни героични дуели. От смъртоносния замах на острите й нокти и кървави парчета плът между зъбите й; от грохотен сблъсък на очукани щитове и окървавени мечове. Всички брони светкавично се обливаха в червено и ако противниковите не бяха толкова тъмни, Лизандра не знаеше как би различавала приятел от враг.

Но удържаха фронта. Поне това беше добре.

Щит до щит, рамо до рамо в заснеженото поле, превърнало се в кална яма, посрещаха легиона, който Ераван беше изпратил в Елдрис.

Едион избра бойното поле, часа, стратегията. Другите настояваха да атакуват веднага, но той позволи на моратската армия да нахлуе достатъчно навътре в континента - точно там, където я искаше. Мястото бе не по-маловажно от числеността, поне така твърдеше той.

Не пред Лизандра, разбира се. В последно време не я удостояваше и с дума.

Сега обаче не беше моментът да мисли за това. Да страда.

Съюзниците и войниците им вярваха, че Елин Галантиус пътува към тях, което позволяваше на Лизандра да се придържа към облика си на призрачен леопард. Рен Алсбрук бе поръчал да изработят броня, покриваща гърдите, двете страни и хълбоците на звяра. Достатъчно лека, за да не й пречи, но и достатъчно корава да понесе трите удара, които не бе успяла да предотврати - стрела към ребрата и два смъртоносни замаха на вражески мечове.

Малки рани щипеха по тялото й. Кръв сплъстяваше козината по лапите й от клането на фронтовата линия и газенето по паднали мечове и строшени стрели.

Ала заедно с Гибелния легион посрещаха непоклатимо войската, изпратена срещу тях.

Едва петхилядна.

„Едва“ й се струваше неуместна дума, но Едион и другите пълководци бяха използвали именно нея.

Почти незначителна армия, като се имаше предвид пълната мощ на Морат, но достатъчно голяма да представлява заплаха.

За тях, помисли си Лизандра, спускайки се между двама воини от Гибелния легион, за да разкъса най-близкия валгски войник.

Беше вдигнал меча си, готов да удари воина пред себе си. С този ъгъл на главата дори не забеляза връхлитащата смърт, докато челюстите й не се сключиха около изложената му на показ шия.

След дългите часове в боя се бе превърнало в инстинкт да стиска със зъби, да разкъсва плътта като презрял плод.

Още преди войникът да падне на земята, Лизандра скочи към следващия, изплювайки гръкляна му в калта, оставяйки на легиона зад себе си да обезглави трупа му. Колко далечен й се струваше вече куртизанският живот в Рифтхолд. Но въпреки цялата смърт наоколо не можеше да каже, че й липсва.

Някъде отзад Едион раздаваше заповеди на левия фланг. Щом узнаха колко малобройна армия изпраща Ераван, позволиха на част от Гибелния легион да почине и попълниха редиците с войници на терасенските лордове и на принц Галан Ашривер и кралица Ансел от Пустошта - и двамата очакваха подкрепления.

Нямаше нужда да споделят, че разполагат с батальон от елфически войници, изпратени от принц Ендимион и принцеса Селен от рода на Белия трън, нито че Тихите асасини от Червената пустиня също бяха сред тях. Тази приятна изненада щеше да им послужи идеално в подходящия момент, заявил бе Едион на бързото военно съвещание, което проведоха след завръщането си в лагера. Останала без дъх, Лизандра, която бе пренесла без почивка трима им с Рен и Муртауг от Алсбрук до Оринт, почти не изслуша дискусията. Едион, от своя страна, естествено, надви.

Печелеше всички дебати благодарение на желязната си воля и твърдоглавието.

Лизандра не смееше да надникне назад, където той тъпчеше в калта рамо до рамо с хората си. Рен водеше десния фланг - този на Лизандра. Галан и Ансел бяха поели левия, в който се биеха Рави и Сол от Сурия.

Не смееше да погледне и чии мечове още се размахваха в далечината.

Щяха да броят мъртъвците след битката.

От враговете не оставаха мнозина. Най-много хиляда войници. Тези зад нея ги превъзхождаха значително по численост.

Ето защо Лизандра продължи да убива, макар че кръвта на враговете им имаше вкус на развалено вино.

***

Спечелиха битката, но Едион си даваше сметка, че победата срещу петхилядна армия навярно е мимолетен триумф в сравнение с цялото множество на Морат.

Бойната треска още не ги беше напуснала - затова и Едион се озова във военната си шатра час след погубването на последния Валг, приведен над покритата с карти маса заедно с Рен Алсбрук и Рави и Сол от Сурия.

Нямаше представа къде се е дянала Лизандра. Оцеляла беше, което му стигаше.

Още не бяха измили кръвта и калта, полепнали толкова плътно по шлемовете и бронята им, че проникваха дори под метала. Оръжията им лежаха захвърлени до входа на шатрата. Всичко трябваше да се изчисти. Но това можеше да почака.

- Вие какви загуби претърпяхте? - попита той Рави и Сол.

Двамата руси братя управляваха заедно Сурия, въпреки че Сол беше неин официален господар. За пръв път влизаха във война, макар и връстници на Едион, но се представиха добре. Войниците им също.

Адарлан беше екзекутирал баща им преди десетилетие, а майка им бе оцеляла във войните и адарланската окупация в резултат на хитростта си и на факта, че процъфтяващият й пристанищен град се оказваше прекалено ценен за имперската търговия, за да го опустошат.

Сол явно беше наследил нейната уравновесеност и находчивостта й.

Вироглавият, безразсъден Рави по-скоро приличаше на покойния им баща.

Но зад сините си като ледници очи и двамата хранеха неподозирана огнена омраза към Адарлан.

Сол, чието лице беше опръскано с кал, въздъхна през носа си. Аристократичен нос, отбелязвал си бе наум Едион още докато бяха деца. Лордът открай време беше повече учен, отколкото воин, но изглежда, че суровите години го бяха школували по отношение на доста съществени неща.

- Не много, слава на боговете! Най-много двеста воини.

През изтеклите седмици Едион се беше уверил, че кроткият му глас е просто заблуда. Навярно оръжие само по себе си, за да го възприемат околните като добродушен и слаб. За да прикрива острия си ум и още по-изострените си инстинкти.

- А твоят фланг? - обърна се Едион към Рен.

Рен прокара ръка през тъмната си коса, отронвайки люспи изсъхнала кал.

- Едва ли повече от сто и петдесет.

Едион кимна. Значително по-добре, отколкото бе очаквал. Удържали бяха фронта благодарение на воините от Гибелния легион, които бе разпръснал сред тях. Валгите се постараха да запазят редиците си, но щом се проля първата човешка кръв, ги обхвана бойна ярост и мълниеносно загубиха контрол независимо от крясъците на командирите си.

Бяха само обикновени валгски войници, без нито един принц сред тях. Едион обаче знаеше, че това не е повод за радост.

Знаеше, че петхилядната войска, която Ераван бе изпратил да нападне в засада корабите на Галан Ашривер край Илиум, а после да се отправи към Елдрис, бе просто част от тактиката му за изтощаване на противника. Войска без илкени, вещици и Копои на Уирда.

Въпреки това трудно ги изтребиха. Биеха се по-неуморно от повечето човеци.

Рави погледна картата.

- Да се оттеглим ли към Оринт? Или да тръгнем към границата?

- Дароу ни нареди да отидем в Оринт, ако оцелеем - измери го смръщено Сол, несъмнено защото във въпроса на брат му ясно си пролича накъде желае да поеме.

Дароу, твърде стар, за да се сражава, беше останал в резервния лагер на трийсетина километра преди техния. Следващата отбранителна линия, в случай че петхилядната войска някак успееше да потъпче една от най-могъщите армии на Терасен. Дароу със сигурност бе разбрал за победата им и вероятно се готвеше да замине за столицата.

Едион погледна Рен.

- Според теб дядо ти може ли да убеди Дароу и другите лордове да продължат на юг?

Сякаш съветът водеше войната. Пълен абсурд. Да защитава пред лордовете всяко свое решение, всеки избор на бойно поле. Да ги убеждава в правотата си.

Като че войските не се бяха събрали заради кралицата си, заради призива на Елин. Като че Гибелният легион би служил другиму.

Рен въздъхна към високия таван на шатрата. Просторно, необзаведено помещение. Не бяха разполагали нито с времето, нито със средствата да го превърнат в истинска военна шатра, задоволявайки се с креват, няколко мангала и голямата маса. И медна вана зад завесата в дъното. Веднага щом приключеше срещата, щеше да намери някого, който да му я напълни.

Ако Елин беше тук, щеше да му стопли водата за секунда. Гърдите му натежаха.

Ако Елин беше тук, с един огнен дъх щеше да изпепели петте хиляди вражески войници, които те се измъчиха да убиват днес.

Никой от лордовете около него не попита къде е кралицата. Защо я нямаше на бойното поле. Може би не смееха.

- Ако преместим армията на юг без разрешението на Дароу и другите лордове -подхвана Рен, - ще го нарекат държавна измяна.

- Държавна измяна, при положение че спасяваме проклетото кралство? - възмути се Рави.

- Дароу и другите се биха в предишната война - напомни Сол на брат си.

- И я загубиха - парира го Рави. - Тежко. - Той кимна към Едион. - Ти беше в Тералис. Видял си касапницата с очите си.

Господарите на Сурия не признаваха Дароу и другите лордове, предвождали терасенската войска в онази последна, обречена битка. Техните грешки бяха довели до смъртта на повечето членове на двора им, на приятелите им. Не ги интересуваше, че числеността на вражеската армия още в самото начало бе решила съдбата им.

- Трябва да се отправим на юг - продължи Рави. - Да струпаме силите си по границата и да не допускаме Морат толкова близо до Оринт.

- Така съюзниците ни от Юга няма да пътуват толкова много, за да се присъединят към нас - подкрепи го Рен.

- Галан Ашривер и Ансел от Пустошта ще отидат там, където ние им кажем. Елфите и асасините също - добави Рави. - Останалите войски на Ансел се придвижват на север. Може да ги пресрещнем. Може дори да им заповядаме да атакуват от запад, докато ние нападаме от север.

Логичен ход, който Едион вече беше премислил. Но първо се налагаше да убеди Дароу... Още на следващия ден щеше да замине за другия лагер с надеждата да го хване, преди да се е върнал в столицата. Сега трябваше да се погрижи за ранените.

Дароу обаче нямаше намерение да чака до сутринта.

- Генерал Ашривер - прозвуча мъжки глас отвън, млад и спокоен.

Едион изсумтя в отговор и, естествено, не Дароу влезе в шатрата, а висок, тъмнокос, сивоок мъж. Без броня, макар че под оплисканите му в кал черни дрехи личеше мускулесто тяло на боец. Той прекоси помещението с напета походка, поклони се и връчи на Едион писмо.

Отгоре с почерка на Дароу беше написано името му.

- Лорд Дароу ви призовава да тръгнете с него утре - обяви вестоносецът, посочвайки с брадичка към запечатаното писмо. - Заедно с армията.

- Какъв е смисълът от писмо - промърмори Рави, - щом му казваш какво пише вътре? Вестоносецът му се усмихна.

- И аз попитах същото, милорд.

- Тогава се учудвам, че още работиш за него - рече Едион.

- Не работя за него - поправи го вестоносецът. - Просто... му съдействам.

Едион отвори писмото, което наистина съдържаше заповедта на Дароу.

- Трябва да си летял, за да стигнеш дотук толкова бързо - каза той на вестоносеца. -Написано е преди битката тази сутрин.

Младият мъж се подсмихна.

- Получих две писма. Едното трябваше да ви предам в случай на победа, другото - в случай на загуба.

Доста дързък отговор. Едион се учудваше, че толкова самонадеян младеж би служил на Дароу.

- Как се казваш?

- Нокс Оуен. - Вестоносецът се поклони дълбоко. - От Перант.

- Чувал съм за теб - обади се Рен, оглеждайки мъжа сякаш с нови очи. - Крадец си.

- Бивш крадец - намигна му Нокс. - Настоящ бунтовник и най-доверен вестоносец на лорд Дароу.

Един опитен крадец, способен да се промъква незабелязано навсякъде, наистина би се справял добре като вестоносец.

Едион обаче не се интересуваше на какво беше способен.

- Предполагам, че нямаш намерение да се връщаш тази вечер. - Мъжът поклати глава. Едион въздъхна. - Съзнава ли Дароу, че хората ми са капнали от умора и победата далеч не беше лека?

- О, разбира се - потвърди Нокс и вирна тъмни вежди с типичния си смътен сарказъм.

- Тогава му кажи той да дойде при нас - намеси се Рави, - вместо да ни принуждава да разкарваме цяла армия до него.

- Срещата е просто оправдание - обади се тихо Сол. Едион кимна. Рави сбърчи неразбиращо вежди и по-големият му брат поясни: - Иска да се увери, че няма да...

Не довърши изречението си, осъзнал, че крадецът го слушаше. Нокс на свой ред се усмихна, сякаш въпреки това бе схванал идеята му.

Дароу искаше да се увери, че няма да поведат армията си на юг. Със заповедта си да тръгнат към него още на следващия ден ги възпираше, преди да са поели в друга посока.

Рави изсумтя, най-сетне проумял какво се опитваше да каже брат му.

Едион и Рен се спогледаха. Лорд Алсбрук се намръщи, но кимна.

- Нощувай до огъня, край който те приемат, Нокс Оуен - каза Едион на вестоносеца. - Заминаваме призори.

***

Едион тръгна да търси Килиан, за да му предаде заповедта.

Палатките представляваха лабиринт от изтощени войници, озвучен от стоновете на ранените.

Спираше тук-там да поздравява мъжете, да потупа някого по рамото, да предложи утешителна дума на друг. Някои щяха да преживеят нощта. Мнозина нямаше.

Спираше и при чужди огньове. Да поздрави войници от Терасен, Пустошта и Вендлин за храбрия бой. На няколко места дори поседна да сподели пивото и храната им.

Рое го беше научил как да се държи с хората си така, че да искат да го следват, да умрат за него. И по-важното - да ги възприема като хора, като човеци със семейства и приятели, които рискуваха не по-малко от него в боя. Въпреки жестоката умора не му тежеше да им благодари за куража, за мечовете.

Но отнемаше време. Докато стигне до палатката на Килиан, слънцето вече бе залязло и калният лагер тънеше в дълбоки сенки сред огньовете.

Елган, един от капитаните на Гибелния легион, го тупна по рамото, като минаваше покрай него. На обраслото му в прошарена брада лице бе изписана мрачна усмивка.

- Не лош първи ден, кутре - каза с дълбок глас Елган.

Наричаше го така още от първите му дни в редиците на легиона и беше един от мъжете тук, които се отнасяха към него не като към принца, загубил кралството, а като воин, посветил се на отбраната му. Голяма част от бойното си обучение дължеше именно на Елган. Както и живота си, като се имаше предвид колко пъти мъдростта и светкавичният меч на по-възрастния мъж го бяха спасявали.

Едион се усмихна на застаряващия капитан.

- Сражава се добре за дядка.

Дъщеря му беше родила момче миналата зима.

Елган изръмжа:

- Ще ми се да видя дали ти ще въртиш меча така, като ме настигнеш, момко.

Сетне се отправи към лагерния огън, около който се бяха събрали още шепа по-възрастни командири и капитани. Щом забелязаха, че Едион ги гледа, вдигнаха чаши за поздрав.

Едион просто кимна и продължи.

- Едион.

Щеше да познае този глас дори да беше сляп.

Лизандра изникна иззад една палатка с чисто лице, макар че дрехите й бяха окаляни.

Той спря. Чак сега усещаше тежестта на мръсотията и кръвта по себе си.

- Какво?

Тя не обърна внимание на тона му.

- Мога да отлетя до Дароу още тази вечер. Да му предам посланието ти.

- Иска да придвижим армията обратно към него, а после към Оринт - обясни Едион и понечи да продължи към палатката на Килиан. - Незабавно.

Лизандра препречи пътя му.

- Мога до отида при него и да му кажа, че армията се нуждае от почивка.

- Това опит да си върнеш благоволението ми ли е?

Беше твърде уморен да говори със заобикалки.

Смарагдовите й очи изстинаха като зимната нощ.

- Не давам пукната пара за благоволението ти. Интересува ме само това, че е глупаво някой да изтощава допълнително армията с прищевките си.

- Откъде знаеш какво сме си говорили в шатрата ми?

Досети се за отговора още докато изричаше въпроса. Присъствала беше в облика на някоя дребна, незабележима твар. Именно затова множество кралства и дворове изтребваха хамелеоните. Бяха неповторими шпиони и асасини.

Тя скръсти ръце.

- Ако не искаш да присъствам на военните ти съвещания, просто кажи.

Едион огледа лицето й, скованата й стойка. Умората й тегнеше като камък, златистата й кожа бледнееше, а очите й изглеждаха измъчени. Нямаше представа къде е отседнала в лагера.

Дали изобщо разполагаше с палатка.

За миг го прониза чувство на вина.

- Кога ще се завърне кралицата ни?

Тя стисна устни.

- Тази вечер, ако сметнеш за разумно.

- Пропуснала е битката и идва единствено да събере лаврите за славната победа? Едва ли на войниците ще им хареса.

- Тогава просто кажи къде и кога.

- И ще ми се подчиниш сляпо, както се подчиняваше на кралицата ни?

- Не се подчинявам на мъже - изръмжа тя. - Ала и не съм толкова глупава да си въобразявам, че знам повече за армиите и войниците от теб. И гордостта ми не е лесно ранима.

Едион пристъпи напред.

- А моята е, така ли?

- Направих каквото трябваше заради нея, заради кралството ни. Погледни войниците, твоите войници; погледни колко съюзници събрахме и ми кажи, че ако знаеха истината, пак щяха да се бият за нас.

- Гибелният легион се би дори когато я смятахме за мъртва. И този път нямаше да е различно.

- Може да е заради съюзниците ни. Заради народа на Терасен. - Тя не отстъпи нито за секунда. - Но щом искаш, наказвай ме до края на живота си. Хиляда години, ако се Обезсмъртиш.

Гавриел му беше баща, така че имаше известна вероятност. Не му се разсъждаваше по въпроса. Общуваше с елфическите лордове и войниците им само колкото се налагаше. А и те не търсеха контакт с него. Но поне не му се присмиваха за полуелфическия произход; като че ли изобщо не ги вълнуваше каква кръв тече във вените му, ако успяваше да ги задържи живи.

- И бездруго имаме достатъчно врагове - продължи Лизандра. - Но ако държиш да ме превърнеш в един от своите, добре. Не съжалявам за постъпката си и никога няма да съжалявам.

- Хубаво.

Друго не му хрумна да каже.

Тя впи проницателен поглед в него. Сякаш претегляше мъжа, криещ се зад бронята.

- Беше истинско, Едион - заяви накрая. - Всичко. Не ме е грижа дали ми вярваш. Но за мен беше истинско.

Нямаше сили да я слуша.

- Имам среща - излъга той и я заобиколи. - Пропълзи някъде другаде.

В очите й просветна болка, но тя бързо я скри. Съвестта веднага го жегна.

Въпреки това се насочи към палатката на Килиан. Лизандра не го последва.

***

Чувстваше се като кръгла глупачка.

Кръгла глупачка, задето изобщо си беше отворила устата и сега нещо рухваше лека-полека в гърдите й.

Останала й беше достатъчно гордост, за да не му се моли. Да не се чуди дали влиза в палатката на Килиан за среща, или за да си напомни за щедростта на живота след толкова много убийства днес. Да не дава воля на паренето в дъното на очите си.

Вместо това се отправи към удобната палатка, която Сол от Сурия й беше осигурил до своята. Мил, остроумен мъж, който не проявяваше никакъв интерес към жени. Рави, по-малкият брат, я оглеждаше като всички други мъже. Все пак спазваше почтително разстояние и говореше с нея, а не с гърдите й, ето защо харесваше и него. Нямаше против да спи в тяхната част на лагера.

Дори го възприемаше като чест. Някога влизаше в леглата на лордовете и изпълняваше всяко тяхно желание с усмивка, а сега се биеше рамо до рамо с тях. И самата тя имаше благородническа титла, призната от лордовете на Сурия и Алсбрук, макар и Дароу да плюеше на нея.

Мисълта вероятно би я изпълнила с радост, ако битката не я бе изцедила толкова, че пътят до палатката й се струваше безкраен. Ако принцът генерал не беше сломил така духа й.

Всяка стъпка изискваше нечовешки усилия, а калта засмукваше ботушите й.

Свърна по някаква пътека между палатките. Тук вече не се развяваха смарагдовозелените знамена с бял елен на Гибелния легион, а тюркоазените с две сребристи риби на Сурия. До нейната палатка, до леглото й имаше едва петнайсетина метра. Войниците знаеха коя е, какво представлява. Никой от тях, посмееше ли да задържи очи върху нея, не й подвикваше, както правеха мъжете от Рифтхолд.

Лизандра се довлече до палатката си и с уморена въздишка мина през крилата на входа й, устремявайки се директно към леглото.

Студен, празен сън я надви още преди да смогне да събуе ботушите си.

11

- Сигурни ли сте? - попита Каол с разтуптяно сърце и опря ръка на бюрото в общата им каюта с Ирен, посочвайки с другата си ръка картата, която Несрин и Сартак бяха разтворили пред тях.

- Войниците, които разпитахме, бяха тръгнали към сборния пункт - обясни Сартак от отсрещната страна на бюрото, още облечен в рукинските си кожени дрехи за летене. - Бяха толкова изостанали от другите, че им бяха необходими насоки.

Каол потри челюст.

- Разбрахте ли приблизителната бройка на армията?

- Десет хиляди - отговори Несрин, облегната на близката стена. - Но няма следа от легиони на Железни зъби. Само пехотинци и около хиляда кавалеристи.

- Поне доколкото сте видели от въздуха - обади се принцеса Хасар, усуквайки крайчеца на дългата си тъмна плитка. - Кой знае какво се укрива сред редиците им...

Колко валгски демони - беше онова, което не доизказа принцесата. От всички деца на хагана Хасар бе приела най-лично обсебването на принцеса Дува и убийството на сестра им Тумелун. Присъединила се бе към армадата им, за да отмъсти и за двете си сестри, както и за да стори всичко по силите си подобни трагедии да не се разиграват повече. Ако тази война не беше толкова отчаяна, Каол бе склонен да плати солидна сума, за да види как Хасар разкъсва валгски кожи.

- Войниците не разкриха такава информация - призна Сартак. - Само дестинацията си.

Ирен преплете пръсти с тези на Каол и ги стисна. Не съзнаваше колко студена и разтреперана е ръката му, докато топлината на съпругата му не се просмука в нея.

Защото целта на вражеската армия, стичаща се на север... Аниел.

- Баща ти не се е преклонил пред Морат - продължи вглъбено Хасар, отмятайки дебелата си плитка през рамото на бродирания си небесносин жакет. - Явно това не се е понравило на Ераван, щом изпраща такава армия да го стъпче.

Каол преглътна сухо.

- Но Ераван вече опустоши Рифтхолд. - Той посочи столицата на океанския бряг и провлачи пръст по Ейвъри към вътрешността на континента. - Завладял е повечето земи по течението на реката. Защо не изпрати вещиците? Защо не тръгне с кораби по Ейвъри? Защо му е да придвижва цяла армия чак до брега, а сетне обратно?

- За да разчисти пътя на другите - пророни Ирен през стиснати устни. - За да сее още страх.

Каол въздъхна.

- В Терасен. Ераван иска да покаже на Терасен какво се задава, че не бърза за никъде и може да праща унищожителните си войски по произволни парчета земя.

- Аниел има ли армия? - поинтересува се Сартак с нетрепващ тъмен поглед.

Каол се изправи и сви ръка в юмрук, сякаш така можеше да удържи ужаса, разстилащ се в стомаха му. Налагаше се да побързат.

- Не и такава, способна да се справи с десет хиляди войници. Крепостта може и да устои на обсадата, но само известно време, пък и няма да побере всички жители на града.

Единствено приближените на баща му.

Спусна се мълчание и Каол знаеше, че всички чакат той да проговори, да зададе въпроса. Презираше всяка дума, която излизаше от устата му.

- Струва ли си да вдигнем войската и да се притечем на помощ на Аниел?

Защото беше прекалено рисковано да плават по Ейвъри, на чието устие се намираше Рифтхолд. Трябваше да намерят място, където да акостират, и да продължат по суша. През равнините, река Акантус, Оуквалд и чак до подножието на Белия зъб. Дни езда - а само боговете знаеха колко време щеше да отнеме на цяла пешеходна армия.

- Възможно е Аниел да го няма вече, докато стигнем дотам - каза Хасар с повече състрадание, отколкото обикновено си правеше труда да влага. Достатъчно, че Каол да възпре молбата си да тръгнат веДнага. - Ако южната половина на Адарлан е неспасяема, може да акостираме край Меах. - Тя посочи града в северната част на кралството. - Да се придвижваме в близост до границата и да ги пресрещнем.

- Или да се отправим директно към Терасен и да стигнем по Флорин до прага на Оринт - предложи умислено Сартак.

- Не знаем какво ще ни чака и на двете места - обади се тихо Несрин и спокойният й глас изпълни помещението. В някои отношения беше съвсем различна жена от онази, която бе тръгнала с него към Южния континент. - Меах може да е превзет, а и Терасен може да е под обсада. Ще загубим ценни дни, ако пратим разузнавачи на север. Ако изобщо се върнат.

Каол вдиша дълбоко, мъчейки се да укроти сърцето си. Нямаше никаква представа къде се намира Дориан, дали е заминал с Елин към Терасен. Войниците, които Несрин и Сартак бяха разпитвали, също не знаеха. Какво ли бе решил приятелят му? Почти чуваше как Дориан го скастря, задето изобщо се двоумеше, как му заповядва да спре да се чуди накъде би тръгнал и да потегля към Аниел.

- Аниел е близо до Ферианската падина - каза Хасар, - която също е в ръцете на Морат и служи за аванпост на Железни зъби и уивърните им. Отведем ли силите си толкова навътре в континента, може не само да се сблъскаме с вражеската армия, настъпваща към Аниел, но и цял отряд вещици да ни атакуват в гръб. - Тя срещна погледа на Каол с лице, непоклатимо като думите й. - Можем ли да очакваме някаква изгода от спасяването на града?

- Това е неговият дом - каза Ирен с приглушен, но не и колеблив глас. Не свеждаше брадичка дори в присъствието на благородници. - Според мен не се нуждаем от друго доказателство, за да го защитим.

Каол стисна ръката й в знак на безмълвна благодарност. Дориан би казал същото.

Сартак наново прегледа картата.

- Ейвъри се разделя в близост до Аниел - промълви, плъзвайки пръст по реката. -Единият ръкав се отклонява на юг към Сребърното езеро и Аниел, а другият - на север, покрай Ферианската падина и планината Рун и стига почти до границата на Терасен.

- И сама мога да разчитам карти, братко - изръмжа му Хасар.

Сартак не я удостои с внимание, а вдигна очи към Каол. Нова искра озаряваше кротките им дълбини.

- Можем да стигнем до Аниел, без да доближаваме Ейвъри. По суша. А когато обезопасим града, тръгваме на север покрай реката.

Несрин се отблъсна от стената и застана до принца.

- През Ферианската падина? Така ще се натъкнем на вещиците.

Сартак й се усмихна половинчато.

- Тогава е добре, че си имаме руки.

Хасар се приведе над картата.

- Ако си проправим път през Ферианската падина, има шанс да стигнем чак до Терасен по суша. - Тя поклати глава. - Но тогава пък... какво ще правим с армадата?

- Тя ще изчака флотата на Кашин - каза Сартак. - Взимаме пехотинците, дарганската кавалерия и руките, а те остават да чакат другата част от армията, за да я изпратят насам.

Надежда стопли гърдите на Каол.

- Добре, но да не забравяме, че сме на една седмица път зад вражеската армия -напомни им Несрин.

Наистина - нямаше начин да ги настигнат навреме. А подобно забавяне можеше да коства безброй животи.

- Трябва да предупредим Аниел - каза Каол. - Да им осигурим време за подготовка.

Сартак кимна.

- По въздух мога да съм там до няколко дни.

- Не - отсече Каол и Ирен вирна въпросително вежда. - Ако ми дадеш един рук с ездача му, ще ида лично. Ти остани и подготви рукините за полет. По възможност още утре. Най-много до два дни. - Той посочи Хасар. - Акостирай и поведи войските по суша. И то колкото се може по-скоро.

Ирен го стрелна тревожно, проумяла какво и кой щеше да го посрещне в Аниел. Завръщане, каквото никога не си бе представял, не и при такива обстоятелства.

- Идвам с теб - заяви жена му.

Той отново стисна ръката й, сякаш за да й каже: „Изобщо не ме изненадваш“.

Ирен стисна неговата в отговор.

Сартак и Хасар кимнаха, а Несрин отвори уста да възрази, но накрая кимна на свой ред.

Щяха да тръгнат вечерта под прикритието на мрака. По-късно щеше да търси Дориан. Ирен прехапа устна, несъмнено обмисляйки какво трябваше да вземат, какво щеше да обясни на другите лечителки.

Каол се молеше да са достатъчно бързи, както и да прецени какво да каже на баща си след потъпканата клетва, след всичко, случило се помежду им. И още по-важно - какво да каже на майка си и на не толкова малкия си брат, които бе зарязал, избирайки Дориан пред собствената си кръв.

Дал беше на Ирен титлата, полагаща й се при брака с него: лейди Уестфол.

Чудеше се дали ще понесе да го наричат лорд. Ако изобщо имаше значение, като се имаше предвид какво пъплеше към града на брега на Сребърното езеро.

Със сигурност не и ако не стигнеха навреме.

Сартак хвана дръжката на меча си.

- Отбранявай града възможно най-дълго, лорд Уестфол. Рукините ще пристигнат ден-два след теб, а пехотинците седмица след тях.

Каол стисна ръката на Сартак, после и тази на Хасар.

- Благодаря ви!

Устата на принцесата се изви в едва доловима усмивка.

- Ще ни благодариш, ако спасим града ти.

12

Всичко. Дала беше всичко за това и се радваше.

Елин лежеше в мрака. Железният капак над нея приличаше на беззвездна нощ.

Беше се събудила тук. Затворена от... дълго време.

Толкова дълго, че дори освободи пикочния си мехур. Не я интересуваше.

Може би всичко е било напразно. Обещаната кралица.

Обещана, за да умре, да изплати с живота си дълга на една древна принцеса. Да спаси света.

Нямаше да успее. Щеше да се провали, дори да надживееше Майев.

Да надживееше онова, което й се мярна под кожата на кралицата. Ако не си въобразяваше.

Борбата срещу Ераван беше безнадеждна. Но и срещу Майев...

Неми сълзи потекоха под маската й.

Нямаше значение. И бездруго не виждаше как ще се измъкне от това място. От тази проклета кутия.

Повече никога нямаше да почувства меката топлина на слънцето по косата си, морския бриз по бузите си.

Не можеше да спре сълзите си - безкрайни и неумолими. Сякаш някой бент се бе скъсал в нея, зървайки кръвта по лицето на Майев.

Не я беше грижа, че Каирн може да види сълзите й, да ги надуши.

Нека я изтезава, докато от нея не останеха единствено кървави парчета плът по пода. Нека го прави отново и отново.

Тя нямаше да се съпротивлява. Вече не намираше сили.

Вратата се отвори и затвори със стон. Бавни стъпки наближиха ковчега й.

После на капака му се похлопа.

- Иска ли ти се да прекараш още няколко дни вътре?

Искаше й се само да се свие на мъничко кълбо в черния мрак наоколо.

Каирн нареди на Фенрис да се облекчи в коридора и да се върне. След това стаята потъна в тишина.

След малко от железния капак се разнесе леко стържене. Като че Каирн плъзгаше върха на ножа си по него.

- Обмислях как да ти се отблагодаря, като те пусна.

Елин постави преграда между себе си и думите му. Просто продължи да се взира в тъмнината.

Чувстваше се толкова уморена. Толкова уморена.

Ала на драго сърце го правеше за Терасен. Всичко това. За Терасен си струваше да плати цената.

Опита да помогне. Опита, но се провали.

А сега беше толкова уморена.

Огнено сърце.

Шепотът се понесе из вечната нощ като искрица светлина.

Огнено сърце.

Топъл, любящ женски глас. Гласът на майка й.

Елин извърна лице. Дори това движение я измъчи.

Огнено сърце, защо плачеш?

Елин не можеше да отговори.

Огнено сърце.

Думи като нежна милувка по бузата й.

Огнено сърце, защо плачеш?

Някъде отдалеч, някак вътре в себе си Елин прошепна на този лъч от паметта си: Защото се изгубих. И не знам пътя.

Каирн не спираше да говори. Да драска с ножа си по капака на ковчега.

Елин обаче не го чуваше, защото до нея лежеше жена. Огледало - или отражение на лицето й след няколко години. Ако оцелееше толкова.

Време назаем. Всеки миг беше назаем.

Евалин Ашривер погали с топли пръсти бузата й. През маската.

И ето че Елин можеше да се закълне, че ги усети върху кожата си.

Толкова си смела - каза майка й. - Толкова си смела от толкова много време насам.

Елин не смогна да удържи тихичкия вопъл, който се изниза от гърлото й.

Но трябва да си смела още малко, мило мое Огнено сърце.

Тя се притисна към допира на майка си.

Трябва да си смела още малко и не забравяй...

Майка й сложи призрачна ръка върху сърцето й.

Силата тук е най-важна. Където и да си, колкото и далеч, това тук ще те отведе у дома.

Елин съумя да плъзне ръка към гърдите си, да покрие пръстите на майка си с нея. Само тънък плат и желязо отвърнаха на допира й.

Ала Евалин Ашривер не откъсна очи от дъщеря си. Обичта в тях се превърна в нещо твърдо и лъскаво като нова стомана. Силата тук е най-важна, Елин.

Елин впи пръсти в гърдите си и пророни без глас: Силата тук.

Евалин кимна.

Злобните заплахи на Каирн ехтяха в ковчега й, ножът му продължаваше да стърже по желязото.

Изражението на Евалин не трепна. Ти си ми дъщеря. Рожба на два могъщи рода. Тази сила тече във вените ти. В теб.

Лицето й се озари от свирепата мощ на всички жени от тяхната кръв, назад във времето чак до елфическата кралица, чиито очи бяха наследили и двете.

Не се предавай.

Сетне се изпари като роса под утринното слънце.

Но думите й останаха да витаят в тясното пространство.

Разцъфнаха в Елин, ярки като пламтящ въглен.

Не се предавай.

Каирн стържеше с ножа по желязото точно над главата й.

- Като те извадя този път, кучко, ще...

Елин блъсна с ръка капака.

Каирн замлъкна.

Тя отново заби юмрук в желязото. И отново.

Не се предавай.

И отново.

Не се предавай.

И отново. И отново.

Докато животът не се върна в нея, докато кръвта й не закапа по лицето й, отмивайки сълзите, докато ударите й не се преобразиха в тътен на бойни барабани.

Не се преДавай.

Не се преДавай.

Не се предавай.

Огънят се надигаше у нея, буен и грохотен, и тя му се отдаде изцяло. Някъде отвън, недалеч, изпращя дърво. Сякаш някой се блъсна в нещо. После се чуха крясъци.

Елин удряше с юмрук желязото и бойната песен в нея се извисяваше, надигаше се като могъща вълна, полетяла към брега.

- Донесете глориелата!

Думите му не значеха нищо. Той самият беше нищо. Винаги щеше да е едно нищо.

Елин не спираше да сипе удари по капака. Не спираше, а огнената й, мрачна песен лумтеше в нея, извираше от нея, изливаше се в света.

Не се преДавай.

Нещо изсъска, изпращя наблизо и през пролуките под капака проникна пушек.

Елин продължи да блъска. Продължи, докато пушекът не я задави, докато сладкият му аромат не я повлече надалеч.

А щом се свести, окована на олтара, съзря какво бе причинила на железния ковчег.

Капакът беше изметнат. Огромна издатина опъваше желязото до тънък метален лист.

Толкова тънък, че изглеждаше на косъм да се пробие.

***

Застанал на един тъмен хълм с изглед към едно спящо кралство, Роуан замръзна.

Спътниците му вече слизаха по сухия склон, водейки конете към безводните равнини отдолу и границата на Акадия.

Роуан пусна поводите на жребеца си.

Въобразяваше си, нямаше друг начин.

Плъзна поглед по звездното небе, към спящите земи отдолу, към Господаря на Севера отгоре.

Връхлетя го само след миг. Изригна край него и затътна.

Отново, и отново, и отново, сякаш чук блъскаше наковалня.

Другите се завъртяха към него.

Яростната, огнена песен отекваше все по-близо. През него.

По свещената връзка. Право в душата му.

Рев на гняв и непреклонност.

Лоркан програчи от склона:

- Роуан!

Невъзможно беше, съвършено невъзможно, но някак...

- От север - каза Гавриел, обръщайки червеникавокафявия си кон. - Тътенът дойде от север.

От Доранел.

Фар в нощта. Сила, струяща през света, каквато бе усетил в Залива на Черепа.

Изпълваше го със звук, огън и светлина. Като че крещеше отново, и отново: Жива съм, жива съм, жива съм.

Сетне настъпи тишина. Нещо прекъсна песента.

Угаси я.

Той не желаеше да мисли какво. Връзката още съществуваше. Обтегната почти до скъсване, но съществуваше.

Затова изпрати по нея думите със същата надежда, ярост и непоколебима любов, каквато бе доловил в песента. Ще те намеря.

Не получи отговор. Мракът продължаваше да трепти, а Господаря на Севера - да блещука над него, сочейки на север. Към нея.

Спътниците му чакаха заповеди.

Той отвори уста да ги изрече, но спря. Замисли се.

- Трябва да привлечем Майев, да я отстраним от Елин. - Гласът му прокънтя над сънливото жужене на насекоми в тревата. - Само колкото да проникнем в Доранел.

Защото дори тримата заедно можеше да не успеят да се преборят с Майев.

- Ако разбере, че вървим към нея - предупреди Лоркан, - просто ще скрие Елин другаде, няма да ни пресрещне. Не е толкова глупава.

Роуан надникна към Елида. Господарката на Перант го наблюдаваше с изцъклени очи.

- Знам - каза той, докато планът се зараждаше в главата му, студен и безпощаден като силата във вените му. - Затова ще привлечем Майев с друга стръв.

13

Паякът не ги беше излъгал.

Укрити сред заледените скали на един зъбер, Манон и Тринайсетте не изпускаха от поглед тесния планински проход.

В който Сенките още преди час бяха потвърдили, че се разполага лагерът на вещиците с червени пелерини.

Манон надзърна през рамо. Дориан почти се сливаше със снега, а паякът стоеше до него в човешки облик.

Бездънните очи на съществото срещнаха нейните и светнаха триумфално.

Хубаво. Щеше да остави жива Сирен, или както там се наричаше. Докъдето и да ги доведеше това. Ужасите обаче, които паякът твърдеше, че се случват в Морат...

Но по-късно щеше да размишлява върху това.

Манон огледа смрачаващото се синьо небе. Никоя от Тринайсетте не я разпитва, когато часове по-рано отлетя от лагера им с Абраксос. Не я разпитваха и къде е ходила, докато те надзираваха стана на древните си врагове.

- Преброихме седемдесет и пет - прошепна Астерин, впила очи в оживения лагер. -Какво правят тук, по дяволите?

Манон не знаеше. Сенките не бяха успели да разберат.

Малките лагерни огньове бяха обградени с палатки и през няколко минути тъмни фигури отлитаха и пристигаха на метли. Сърцето блъскаше бясно в гърдите й.

Крочанките. Другата половина от потеклото й.

- Чакаме нареждане - подкани я деликатно Сорел.

Манон си пое дъх, призовавайки заснежения вятър да охлажда страстите й на предстоящата среща. А и след това.

- Без нокти и зъби! - нареди тя на Тринайсетте. После пак надникна през рамо към краля и паяка. - Можеш да останеш тук, ако искаш.

Дориан й се усмихна лениво.

- И да пропусна забавата? - Но тя долови блясъка в очите му, онова, което само той можеше да разбере: че не й предстои да се озове лице в лице просто с един стар враг, а вероятно с новия си народ. Дориан кимна леко. - Тръгваме заедно.

Манон също кимна и се изправи. Тринайсетте се надигнаха с нея.

Едва след броени минути отдолу проехтяха предупредителни викове.

Манон държеше ръцете си във въздуха, когато Абраксос кацна в края на крочанския лагер, следван от Тринайсетте на техните уивърни. Веста пренасяше на своя Дориан и паяка.

Копия, стрели и мечове се насочиха към тях със смъртоносна точност.

Тъмнокоса вещица с тънък меч в ръка прекоси фронтовата линия, вторачила поглед в Манон.

Крочанките. Нейният народ.

Сега - сега беше мигът, в който трябваше да произнесе речта си. Да освободи думите, оковани в нея.

Астерин надзърна към нея с безмълвен призив.

Ала устните на Манон не помръднаха.

Тъмнокосата вещица не откъсваше кафявите си очи от нея. Над едното й рамо стърчеше лъснат дървен жезъл. Не, не жезъл - дръжка на метла. Зад развяната й от вятъра червена пелерина проблясваха пристегнати със злато клечки.

Ясно - вещица с висок ранг, щом носеше подобна метла. Повечето крочанки използваха обикновени метални пръстени, а най-бедните - коноп.

- Интересни заместители сте намерили на метлите от желязно дърво - отбеляза крочанката. Останалите ги гледаха със същите каменни изражения като на Тринайсетте. Вещицата надникна към Дориан, яхнал уивърна на Веста, навярно наблюдаващ всичко с типичната си проницателност. - И компанията ви е интересна. -Устата й се изви леко. - Да не би толкова да сте закъсали, Черноклюна, че да прибягвате до споделяне?

Астерин изръмжа.

Крочанката я бе разпознала - или поне знаеше от кой клан са. Тя подуши въздуха към паяка хамелеон и присви очи.

- О, да, любопитна компания.

- Идваме с мир - заяви накрая Манон.

Вещицата изсумтя.

- Без заплахи от Белия демон?

Ясно, знаеше кои са. Коя е Манон.

- Или слуховете са верни? Че си се разделила с баба си? - Крочанката я измери дръзко от глава до пети. Манон обикновено не позволяваше такива волности на враговете си. - Но според слуховете тя те била изкормила, а ето че стоиш пред нас. В цветущо здраве и отново по петите ни. Може би и слуховете за отцепничеството ти не са верни.

- Вече няма нищо общо с баба си. - Дориан слезе от уивърна на Веста и тръгна към Абраксос. Крочанките се напрегнаха осезаемо, но никоя не го нападна. - Преди няколко месеца я извадих от морето почти мъртва. Видях парчетата желязо, които приятелите ми намериха в корема й.

Крочанката вирна тъмните си вежди, насочвайки наново вниманието си към красивия, учтив мъж. Вероятно доловила силата, която излъчваше - и присъствието на ключовете в джоба му.

- А ти кой си?

Дориан дари вещицата с типичната си очарователна усмивка и изпълни театрален поклон.

- Дориан Хавилиард на вашите услуги!

- Кралят - прошепна една от крочанките, обградили уивърните.

Дориан й намигна.

- Да, и така ми викат.

Главатарката на вещерското сестринство задържа погледа си върху него, а сетне го насочи към Манон. И към паяка.

- Май има и друго за обясняване.

Манон усещаше как я досърбява ръката да се пресегне към Ветросеч, окачен на гърба й.

Дориан обаче каза:

- Издирваме ви от два месеца. - Крочанките пак се напрегнаха. - Не за кланета или развлечение. - Поясни сладкодумно той. - А за да обсъдят народите ни някои съществени въпроси.

Крочанките запристьпваха нервно и ботушите им заскърцаха по вледенения сняг.

Главатарката попита:

- Кои народи: Адарлан или Черноклюните?

Манон най-накрая слезе от Абраксос и звярът изпуфтя тревожно, загледан в оръжията наоколо.

- Всички заедно - обясни Манон. После посочи с брадичка към уивърните. - Те няма да ви посегнат. - Освен ако не им заповядаше. В такъв случай крочанките щяха да загубят главите си, преди да развъртят мечовете. - Може да свалите оръжията.

Една от крочанките се разсмя.

- И да ни запомнят като най-големите глупачки, задето сме ти се доверили? Не, благодаря.

Главатарката отправи предупредителен поглед към тъмнокосата си подчинена -красива вещица с пищна фигура. Тя сви рамене и въздъхна към небето.

Главатарката се обърна към Манон.

- Ще свалим оръжията, когато получим заповед.

- От кого?

Дориан плъзна очи по редиците им.

Сега беше моментът Манон да им обяви коя е, каква е. Защо идваше всъщност.

Главатарката разпери ръка към вътрешността на лагера.

- От нея.

***

Дори от разстояние Дориан се беше възхищавал на метлите, с които крочанките се рееха в небето. Сега обаче, докато го обграждаха... Значи не бяха просто легенда. Истински воини. Готови да ги погубят.

Кървавочервените им пелерини се развяваха навсякъде, толкова ярки на фона на снега и сивите скали наоколо. Макар че много от вещиците бяха млади и красиви, имаше и доста на средна възраст, дори и застаряващи. Дориан не можеше да си представи на колко ли години бяха, за да изглеждат толкова съсухрени. Въпреки това не се съмняваше, че можеха да го убият без усилие.

Главатарката посочи спретнатите редици от палатки и струпаните наоколо вещици им направиха път в шпалир от лъскави метли и оръжия.

- Е - подхвана древен глас от мястото, накъдето сочеше крочанката. Вещицата още не се беше привела от старост, но цялата й коса бе побеляла. Сините й очи обаче бяха бистри като планинско езеро. - Май някой е на лов за ловците.

Старицата спря в началото на шпалира, оглеждайки Манон. Дориан веднага забеляза милосърдието, изписано по лицето й - и мъдростта. И нещо, осъзна след малко, приличащо на тъга. Това не го смути да отпусне небрежно ръка върху дръжката на Дамарис.

- Издирвахме ви, за да поговорим. - Хладнокръвният глас на Манон проехтя между скалите. - Идваме с мир.

Дамарис се стопли от истината в думите й.

- Този път - додаде тъмнокосата вещица, която се бе обадила по-рано.

Главатарката я сръчка предупредително с лакът.

- Но ти коя си? - попита Манон старицата. - Майка на сестринството?

- Аз съм Гленис. Родът ми е служил на крочанските кралици дълго преди градът да падне в плен. - Очите на древната вещица се спряха върху парчето червен плат, с което Манон бе вързала плитката си. - Рианон те е открила, значи.

Дориан бе слушал, когато Манон беше обяснила на Тринайсетте истината за произхода си, както и кого баба й я бе накарала да заколи в Омега.

Манон остана с вирната брадичка, макар че златистите й очи просветнаха.

- Рианон не си тръгна жива от Ферианската падина.

- Кучка! - изръмжа една от вещиците, а другите повториха думата.

Вместо да им отговори, Манон попита старата крочанка:

- Познавала си я?

Вещиците се умълчаха.

Старицата килна глава и очите й пак се изпълниха с тъга. Дориан не се нуждаеше от потвърждаващата топлина на Дамарис, за да се увери в истинността на следващите й думи.

- Аз съм нейна прабаба. - Дори бурният вятър стихна за миг. - И твоя.

14

Крочанките свалиха оръжията - по заповед на така наречената й прабаба. Гленис.

Манон я попита по чия линия й се падаше такава, но Гленис просто й махна да я последва към вътрешността на лагера.

Поне двайсетина други вещици се грижеха за няколкото огнища, разпилени сред белите палатки. Всичките спряха работата си, когато Манон мина покрай тях. За пръв път виждаше крочанки да вършат ежедневните си задачи: едни подклаждаха огъня, други носеха кофи с вода, трети бъркаха масивни котели с нещо, което миришеше на яхния от планинска коза със сушени билки.

В главата й не прозвуча нито дума, докато крачеше покрай наежените крочанки. Тринайсетте също не говореха. Дориан обаче реши да се обади.

Кралят я настигна, стопляйки едната страна на тялото й с близостта си, и попита приглушено:

- Знаеше ли, че имаш жива роднина сред крочанките? - Не.

Баба й не я беше споменала в сетните си презрителни думи. Манон се съмняваше лагерът да е постоянен. Иначе не биха я допуснали вътре. Ала Сирен го беше открила някак.

Вероятно водена от мириса на Манон - или поне от крочанските му нотки.

Сега паякът вървеше между Астерин и Сорел. Дориан още не изглеждаше уморен от напъна да държи в частичен плен Сирен, макар че беше отпуснал ръка върху дръжката на меча си.

Манон го стрелна косо и кралят свали ръка.

- Как ще действаме? - попита я после. - Да си мълча ли, или да преговарям заедно с теб?

- Астерин е Втора в командването.

- Тогава аз какво съм?

Спокойният въпрос се плъзна като топла длан по гръбнака й, сякаш я бе погалил с невидимите си ръце.

- Ти си кралят на Адарлан.

- И да участвам ли в разговора?

- Ако желаеш.

Тя долови надигащото се раздразнение у него и се подсмихна.

Дориан измърка тихо:

- Знаеш ли какво искам да направя?

Манон извърна глава и го погледна учудено. Кралят също се подсмихна.

- Приличаш ми на някого, който всеки момент ще избяга - продължи той, без да сваля усмивката от лицето си. - А това ще зададе грешен тон на дискусията.

Пробваше да я ядоса, да отвлече вниманието й, за да поотпусне желязната си хватка върху самоконтрола си.

- Знаят коя си - не се отказа той. - Вече няма нужда да се доказваш. Въпросът е дали ще те приемат. - Във вените на баба й явно не течеше кралска кръв. - Не ми се вярва да привлечеш тези вещици с жестокост.

Какво ли проумяваше той?

- Осмеляваш се да ми даваш съвети?

- Да го наречем насока от един монарх към друг.

Въпреки че бяха обградени от крочанки, Манон се усмихна леко.

Той я изненада още повече, заявявайки:

- Силата ми е готова още откакто се появиха. Едно грешно движение от тях, и ще ги изпратя в небитието.

Ледената свирепост в гласа му я накара да изтръпне.

- Трябва да ги привлечем за съюзници.

Целите й усилия днес, тази вечер, бяха насочени именно към това.

- Тогава да се надяваме, че няма да се стигне дотам, малка вещице.

Манон отвори уста да му отвърне.

Но оглушителният вой на рог прониза настъпващата нощ.

В следващия момент мощни криле забумтяха сред звездите.

Лагерът мълниеносно се събуди и разузнавачките, били тревога, закрещяха. Тринайсетте обградиха Манон с вдигнати оръжия.

Железни зъби ги бяха открили.

Много по-скоро, отколкото Манон очакваше.

***

Дориан нямаше представа как са ги намерили разузнавачите на Железни зъби. Вероятно заради огньовете.

Двайсет и шест масивни фигури прелетяха над лагера и той свика магията си.

Жълтоноги. Две вещерски сестринства.

Старицата, която се бе представила за прабаба на Манон, раздаде заповеди и крочанките им се подчиниха, излитайки на метлите си в притъмнялото небе, въоръжени с лъкове и мечове.

Нямаше време да се чуди как ги бяха намерили, дали паякът наистина не им беше заложил капан - не и след като Манон разпореди на Тринайсетте да заемат отбранителни позиции.

Бързи като сенки, те се спуснаха към уивърните си, оголили железни зъби.

Дориан изчака крочанките да се разпръснат, преди да освободи силата си. Ледени копия полетяха към откритите гърди и криле на враговете.

Междувременно той отпусна магическата си хватка около Сирен, но не и силата, която я възпираше да ги нападне. Просто й даде достатъчно свобода, че да се защитава. В другия край на лагера изригна ярка светлина.

По-късно щяха да я разпитват.

Манон и Тринайсетте стигнаха до уивърните си и светкавично полетяха към хаотичното стълкновение над тях.

Крочанките изглеждаха толкова малки на фона на гигантските уивърни. Дори яхнали метлите си.

И когато се скупчиха около двете сестринства на Железни зъби, стреляйки с лъкове и размахвайки мечове, Дориан нямаше как да се прицелва във враговете. Крочанките прехвърчаха стремително около зверовете. Много от вражеските уивърни падаха от небето с болезнени ревове, но повечето оставаха в боя.

Гленис раздаваше заповеди от земята, насочила огромния лък в сбръчканите си ръце към нощното небе.

Един уивърн прелетя толкова ниско над лагера, че отровният шип на опашката му раздра цяла редица палатки.

Гленис пусна стрелата и Дориан изпрати едно от ледените си копия в същата посока.

Право към уязвимите петнисти гърди на звяра.

И стрелата, и копието се забиха в целта и плисна черна кръв. След миг уивърнът заедно с ездачката му се разбиха в близкия зъбер, политайки в пропастта отвъд.

Гленис се усмихна широко и старческото й лице грейна.

- Аз го уцелих първа.

Тя извади поредната стрела. Напълно спокойна въпреки засадата.

- Ще ми се да беше моя прабаба - подхвърли Дориан и се приготви за следващия удар.

Наложително бе да внимава, защото от земята Тринайсетте си приличаха опасно много с Жълтоногите.

Тринайсетте обаче не се нуждаеха нито от предпазливостта му, нито от помощта му.

Разбиваха редиците на Жълтоногите, разпръскваха ги на всички страни.

Жълтоногите може и да имаха като преднина елемента на изненадата, но Тринайсетте бяха непобедими воини.

Крочанки се строполяваха от небесата, покосени от страховити опашки с шипове. Някои дори не падаха, а зверовете ги поглъщаха с гигантската си паст.

- Пръснете се! - изкрещя Манон сред мелето. - Образувайте бойна формация ниско над земята!

Заповед не към Тринайсетте, а към крочанките.

Гленис извика с магически подсилен глас:

- Изпълнявайте!

Крочанките бързешком се оттеглиха и заеха позиции една до друга във въздуха над палатките.

Абраксос разпори гърлото на мъжкар, два пъти по-голям от него, а Манон заби стрела в лицето на ездачката му. Зеленооките близначки демони атакуваха заедно три уивърна и телата им скоро се затъркаляха по планинския склон. Синята женска на Астерин изтръгна някаква ездачка от седлото й и разполови гръбнака на уивърна под нея.

Всяка от Тринайсетте си набелязваше жертва, прелитайки през вражеския отряд.

Жълтоногите нямаха подобна организация.

Онези от тях, които решаваха да избягат от пътя им, устремявайки се към крочанките, струпани отдолу, се сблъскваха със стена от стрели.

Някои от уивърните оцеляваха, но не и ездачките им.

След няколко пресметливи маневри на Тринайсетте оцелелите зверове бързо се сгромолясаха в близките чукари с прерязана шия.

Съжаление се примесваше със страха и гнева в сърцето на Дориан.

Колко ли от тези величествени същества можеха да са като Абраксос, ако бяха попаднали на добри ездачки, които ги обичаха?

Беше му учудващо трудно да удари с магията си уивърна, който прелетя над него, устремен към Гленис заедно с един свой събрат.

Уби го на мига, прекършвайки врата му с импулс от силата си, толкова мощен, че го накара да се задъха.

После стрелна магията си към втория атакуващ уивърн и го удостои със същата безкомпромисна смърт, но не видя третия и четвъртия, които прелитаха ниско над лагера, бутайки палатки и тракайки с челюсти срещу всичко по пътя си. Крочанките умираха с писъци.

Манон се спусна стремително на гърба на Абраксос и обезглави най-близката ездачка. Лицето на Жълтоногата бе застинало в ужас, когато главата й полетя във въздуха.

Магията на Дориан се препъна.

Отсечената глава тупна на земята до него и се търкулна.

В съзнанието му просветна стая с окървавен червен мрамор; тупването на отсечена глава върху камък беше единственият друг звук, освен собствените му викове.

Не трябваше Да се влюбвам в теб.

Главата на Жълтоногата спря до ботушите му и синя кръв шурна по снега и калта.

Той не чуваше, не го интересуваше, че четвъртият уивърн се е насочил право към него.

Манон изрева името му и крочански стрели полетяха към звяра.

Очите на Жълтоногата се вторачваха в нищото.

Гигантска паст зейна пред него, масивни челюсти се разтвориха широко.

Манон пак изкрещя името му, но той не можеше да помръдне.

Уивърнът полетя надолу и кошмарните му челюсти го обгърнаха в мрак.

Дориан освободи магията си от въжетата, които я държаха.

В единия миг уивърнът го поглъщаше цял в черна яма, пропита с вонящия му дъх.

В следващия трупът му димеше на земята.

Димеше от онова, което му бе причинил.

Което бе причинил на себе си.

Превърнал беше тялото си в пламък, толкова горещ, че бе прогорил челюстта и гърлото на звяра, минавайки през ужасяващата паст като през ефирна паяжина.

Оцелялата Жълтонога ездачка извади меча си, ала твърде късно. Стрелата на Гленис промуши гърлото й.

Спусна се тишина. Дори битката във въздуха секна.

Тринайсетте кацнаха, оплискани в синя и черна кръв. Толкова различна от червената кръв на Сорша - от неговата собствена.

В следващия миг ръце с железни нокти се вкопчиха в раменете му и златисти очи се впиха в неговите.

- Ума ли си загуби?

Той надникна към главата на Жълтоногата, намираща се все още на крачка от него. Манон проследи погледа му. После стисна устни, пусна го и се завъртя към Гленис.

- Изпращам Сенките ми да огледат района за други вражески отряди.

- Оцеля ли някоя от нападателките?

Гленис плъзна очи по празното небе. Ако магията му ги беше изненадала, дори смаяла, нито Гленис, нито крочанките, разпръснали се да помагат на ранените, не го издаваха.

- Всичките са мъртви - обяви Манон.

Но тъмнокосата крочанка, която първа ги бе посрещнала, закрачи бясно към Манон с меч в ръка.

- Вие сте виновни.

Дориан хвана дръжката на Дамарис, ала не го извади. Манон не отстъпи нито крачка назад.

- За кое? Че спасихме задниците ви ли? Да, виновни сме.

- Вие ги доведохте тук - процеди яростно вещицата.

- Бронуен - предупреди я Гленис, бършейки синя кръв от лицето си.

Младата вещица - Бронуен - се наежи.

- Да не би да е съвпадение, че тъкмо пристигнаха и ни нападат?

- Биха се рамо до рамо с нас, не срещу нас - изтъкна Гленис. После се извърна към Манон. - Кълнеш ли се в думите си?

Златистите очи на Манон проблеснаха на светлината от огньовете.

- Кълна се. Не сме ги довели тук нарочно.

Старицата кимна, но Дориан продължи да се взира в Манон.

Дамарис бе студен като лед. Толкова студен, че златната дръжка сякаш впиваше зъби в кожата му.

Задоволена от отговора й, Гленис кимна отново.

- Ще поговорим. Но по-късно.

Бронуен се изплю върху окървавената земя и тръгна нанякъде.

Лъжеше. Манон лъжеше.

Тя го изгледа с вдигната вежда, само че Дориан отмести очи. Трябваше първо да обмисли постъпката й.

Вещиците се заеха да събират ранените и болните. Дориан помагаше, доколкото можеше, изцелявайки най-нуждаещите се. Зейнали рани, обливащи ръцете му в синя кръв.

Но топлината й не стигаше до него.

15

Тя беше лъжкиня и убийца и вероятно съвсем скоро пак щеше да постъпи така.

Манон обаче не съжаляваше за стореното. Нямаше време за разкаяние. Толкова много неща лежаха на плещите й.

Дълги часове, докато другите се трудеха по лагера и се суетяха около ранените крочанки, тя наблюдава студеното небе.

Осем мъртви. Можеше да е по-зле. Много по-зле. Но беше готова да носи животите на тези осем крочанки със себе си, да научи имената им, за да ги помни завинаги.

Цяла нощ с Тринайсетте влачиха убитите уивърни и вещици от Железни зъби към съседния хълм. Земята беше прекалено твърда, за да ги погребат, а с кладите биха привлекли нежелано внимание, затова решиха да ги заровят в снега. Манон обаче не посмя да поиска помощ от Дориан.

Забелязала беше изражението в очите му. Сякаш знаеше нещо.

Тя стовари в снега вкочаненото тяло на една Жълтонога. Устните на вещицата вече бяха посинели, а русата й коса - замръзнала. Астерин довлачи някаква широкоплещеста ездачка за ботушите и я пусна безцеремонно на земята.

Манон се загледа в мъртвешките им лица. И тях беше пожертвала.

И двете страни на този конфликт. И двете си родословни нишки.

Всички щяха да страдат, твърде много щяха да умрат.

Тление щеше ли да ги приеме? Може би, но останалите крочанки не изглеждаха склонни на това.

А просто нямаха време да ги ухажват. Ето защо Манон заложи на единствения метод, който познаваше: битката. По-рано отлетя сама към място, където знаеше, че патрулират вещици от Железни зъби, и позволи на силния северен вятър да отнесе мириса й на юг. После й оставаше само да чака.

- Познаваше ли ги? - попита я Астерин, виждайки, че се взира в трупа на една от убитите вещици.

По-надолу уивърните вече заравяха телата в снега.

- Не - отговори Манон. - Нея познавах.

Върнаха се в лагера на крочанките по зазоряване. Очи, които бяха бълвали искри по-рано, сега ги наблюдаваха предпазливо, по-малко на брой ръце се устремиха към оръжията, докато крочанките ги гледаха как вървят към голямото огнище. Най-голямото в лагера, разположено точно в сърцето му. Огнището на Гленис.

Старицата стоеше до него и топлеше съсухрените си, окървавени ръце. Дориан седеше наблизо и сапфирените му очи се впиха осъдително в Манон.

По-късно. Този разговор беше за по-късно.

Манон спря на няколко крачки от Гленис, а Тринайсетте се строиха в периферията на огъня, оглеждайки петте палатки около него, кипящия котел в центъра му. Зад тях крочанките още поправяха лагера и лекуваха ранените - без да ги изпускат от взора си.

- Ела да ядеш - покани я Гленис, сочейки бълбукащия котел. Миришеше на яхния от козе месо.

Манон се подчини и взе една от малките глинени купи край огъня. И това бе начин да демонстрира доверието си: да яде от храната им. Да я приеме.

Така и стори. Изяде няколко лъжици, преди Дориан да последва примера й. Когато и

двамата започнаха да се хранят, Гленис седна с въздишка на един камък.

- Цели петстотин години вещица от Железни зъби и крочанка не са яли заедно. Не са разговаряли мирно. Може би само родителите ти са изключение.

- Така излиза - отвърна тихо Манон, оставяйки храната за момент.

Устата на старицата се изви в усмивка въпреки скорошната битка и изтощителната нощ.

- Аз съм баба на баща ти - допълни тя накрая. - Майка на дядо ти, чиято съпруга, крочанска кралица, загина, раждайки баща ти.

Още нещо наследено от елфите: мъчното зачеване и смъртната опасност при раждане. Така Триликата богиня поддържаше равновесието, не допускаше земите й да се напълнят с прекалено много безсмъртни, които щяха да погълнат природните й ресурси.

Манон огледа полуразрушения лагер.

Старицата прочете въпроса в очите й.

- Мъжете ни си стоят по домовете на сигурно. Този лагер е аванпост, откъдето си вършим работата.

Крочанките открай време раждаха повече мъжки деца в сравнение с вещиците от Железни зъби и бяха усвоили елфическия метод за избор на вречени - макар и не чрез истинска свещена връзка, а само духовна. Традиция, която Манон винаги бе намирала за чужда и странна. Ненужна.

- След като майка ти не се върна, накараха баща ти да вземе друга млада вещица. Той бе единственият носител на крочанската кръв и ако двете с майка ти не оцелеехте при раждането, целият клан щеше да приключи с него. Той не знаеше какво ви е сполетяло. Дали бяхте живи, или мъртви. Дори не знаеше къде да ви търси. Затова се съгласи да изпълни дълга си, да помогне на умиращия си народ. - Прабаба й се усмихна горчиво. -Всички обикваха Тристан на мига. - Тристан. Така се казваше. Дали баба й бе знаела името му, преди да го убие? - Избраха му една млада вещица. Той не се влюби в нея, защото майка ти беше негова вречена, песента на душата му. И все пак направи необходимото. И така Рианон се появи на бял свят.

Манон се напрегна. Ако майката на Рианон беше тук...

Гленис отново прочете въпроса по лицето й.

- Една Жълтонога я уби някъде из равините на Мелисанде. Преди години.

Манон се засрами от облекчението, което я заля. Облекчение, задето така избягваше сблъсъка и нуждата да моли за прошка, както всъщност отдавна трябваше да е постъпила.

Дориан остави лъжицата. Елегантен жест, толкова странен за човек, който преди малко бе повалил цял уивърн.

- Как е оцелял кланът Крочан? Според легендите отдавна е бил заличен.

Старицата пак се усмихна тъжно.

- Благодари на майка ми за това. Най-малката дъщеря на Рианон Крочан родила по време на обсадата на Вещерския град. Армията ни била сразена и само крепостните стени удържали легионите на Железни зъби. И тъй като толкова много от децата и внуците й били изклани, а вреченият й - побит на кол върху крепостната стена, Рианон изпратила вестители да обявят, че детето се родило мъртво. За да не узнаят Железни зъби, че е останала една жива крочанка. Същата нощ, точно преди Рианон да подхване тридневната си битка с Върховните вещици на Железни зъби, майка ми измъкнала невръстната принцеса на метлата си. - Гленис преглътна сухо. - Рианон била най-близката й приятелка, почти сестра. Майка ми искала да остане, да се бори с нея докрай, но трябвало да го стори за народа й. Нашия народ. Чак до смъртния си одър майка ми вярваше, че Рианон е повела сражение с Върховните вещици, за да отвлече вниманието им. За да даде шанс на последната крочанска наследница да се измъкне, докато войските на Железни зъби си имали друга работа.

Манон недоумяваше какво да каже, как да изрази с думи бурните си чувства.

- В този лагер ще откриеш свои братовчедки - продължи Гленис.

Астерин се напрегна осезаемо, Еда и Бриар, застанали до огъня, също. Сродници на Манон с кръв на Черноклюни във вените. Несъмнено готови да се борят, за да запазят тази своя привилегия сред редиците на крочанките.

- Бронуен - поде старицата, махвайки към тъмнокосата главатарка на сестринството, чиято метла бе привързана със злато и която наблюдаваше Манон и Тринайсетте от сенките отвъд огъня. - Бронуен също ми е правнучка. И твоя най-близка братовчедка.

По лицето на Бронуен нямаше нито капка умиление, ето защо Манон не си направи труда да изглежда приятелски настроена.

- Двете с Рианон бяха близки като сестри - пророни Гленис.

Манон с усилие се сдържа да не докосне парчето от червена пелерина в края на плитката си.

Дориан, Мракът да прегърне душата му, се намеси:

- Не ви издирвахме напразно.

Гленис наново стопли ръце на огъня.

- Предполагам, че ще поискате от нас да участваме във войната.

Манон не смекчи погледа си.

- Да. Заедно с всички други крочанки, пръснати по тези земи.

Една от вещиците в сенките се изсмя някак пресилено.

- Смело искане.

Други също се изкикотиха.

Сините очи на Гленис не трепнаха.

- Не сме събирали войска от обсадата на Вещерския град. Задачата е по-трудна, отколкото вероятно сте очаквали.

- А ако кралицата ги призове за битка? - попита Дориан.

Снегът заскриптя под нечии гневни стъпки и в следващия миг Бронуен се озова при тях с пламнали кафяви очи.

- Не отговаряй, Гленис.

Какво неуважение, колко фамилиарно отношение към старша...

Бронуен впи огнения си поглед в Манон.

- Ти не си ни кралица... независимо от кръвта във вените ти. Въпреки тази случайна схватка. Не сме ти подчинени и никога няма да бъдем.

- Морат ви откри с лекота - отвърна хладнокръвно Манон. Допускала бе подобна реакция. - И пак ще го направи. Дали след месеци, или след година, пак ще ви намери. И тогава няма да имате никакъв шанс срещу пълчищата му. - Нарочно задържа ръцете си отпуснати от двете страни на тялото си, устоявайки на подтика да извади железните си нокти. - В Терасен се събира армия от много кралства. Присъединете се към нея.

- Терасен не ни се притече на помощ преди петстотин години - изтъкна друг, приближаващ се глас. Красивата вещица с кестенява коса от по-рано. И нейната метла беше пристегната с метални пръстени, но сребърни. - Не виждам защо ние да им помагаме сега.

- А аз ви мислех за сбирщина самодоволни благодеятелки - подхвърли с престорена ведрост Манон. - Това трябва да е точно по вашата част.

Младата вещица се наежи, но Гленис вдигна спаружена ръка.

Движението й обаче не спря Бронуен. Вещицата изгледа презрително Манон и изръмжа:

- Ти не си ни кралица. За нищо на света няма да полетим с теб.

Сетне двете с по-младата вещица си тръгнаха показно и тълпата от крочанки около огъня се отмести, за да им направи път.

Гленис изтръпна леко.

- Както забелязваш, вироглавството явно е наследствена черта в семейството ни.

***

Безскрупулно.

Манон бе постъпила съвършено безскрупулно, довеждайки Железни зъби до крочанския лагер.

Дориан я остави да разговаря с прабаба си, обградена от Тринайсетте, и отиде да търси паяка.

Намери Сирен точно там, където я беше зарязал - скрита зад една от по-далечните палатки.

Беше си възвърнала човешкия облик. Тъмната й коса бе оплетена и явно някоя крочанка я беше загърнала с пелерина, без да съзнава, че стръвният глад в очите й не е заради козята яхния.

- Откъде идва хамелеонството? - попита я Дориан, спирайки пред нея с ръка върху дръжката на Дамарис. - Отнякъде вътре в теб ли?

Паякът хамелеон вдигна поглед към него и се изправи на крака. Някой й беше дал и износена кафява туника, панталони и ботуши.

- Владееш велика магия. - Тя се усмихна, разкривайки мъничките си остри зъби. - В какъв крал може да те превърне само! Невиждан, непобедим.

На Дориан не му се обясняваше, че самият той не знае какъв крал иска да бъде, ако изобщо оцелееше, за да заеме трона си. Всичко, различно от баща му, май беше добро начало.

Въпреки това запази спокойната си стойка и попита наново:

- Откъде идва хамелеонството?

Сирен килна глава, сякаш заслушана в нещо.

- Беше странно, простосмъртни кралю, след завръщането на магията да открия непознато място в себе си. Като че нещо чуждо бе пуснало корен в мен. - Тя долепи фината си ръка до корема си, точно над пъпа. - Дребно семенце сила. Просто се замислям в какво искам да се превърна и промяната започва ето тук. Винаги оттук. Разлива се като топла вълна. - Паякът впи поглед в него. - Ако желаеш да се превърнеш в нещо, кралю без корона, просто го направи. Това е тайната на хамелеонството. Бъди каквото искаш.

Дориан възпря порива си да врътне очи, макар че Дамарис се стопли в ръката му. БъДи каквото искаш - на думи беше лесно. Ала да го постигнеш с тежестта на короната върху главата си...

Той постави ръка върху корема си въпреки пластовете дрехи и пелерината. Усети единствено твърдите си мускули.

- Така ли предизвикваш промяната: замисляш се какво искаш да бъдеш?

- С известни ограничения. Трябва да си го представя ясно, иначе не се получава.

- Значи не можеш да се преобразиш в нещо, което не си виждала?

- Мога да си измислям определени белези и черти като цвят на очите, телосложение, вид коса, но не и цялото същество. - Противна усмивка разцъфна върху устните й. -Използвай прекрасната си магия. Промени красивите си очи. - Предизвика го паякът. -Промени цвета им.

Той опита напук на себе си. Представи си кафяви очи. Бронзовите очи на Каол, пламнали след някоя от тренировките им с мечове. Не каквито ги зърна, когато приятелят му отплава към Южния континент.

Дали беше намерил начин да се излекува? Дали двамата с Несрин бяха убедили хагана да изпрати войските си на помощ? Как щеше да го открие Каол, да разбере какво бе сполетяло всички тях, след като се пръснаха в различни посоки?

- Прекалено много разсъждаваш, млади кралю.

- По-добре, отколкото да не разсъждавам въобще - отговори той.

Дамарис пак се стопли сякаш на шега.

Сирен се изкиска.

- Не мисли за цвета, а по-скоро го поискай.

- Ти как се научи без чужда помощ?

- Силата вече е в мен - обясни простичко тя. - Вслушах се в нея.

Дориан пусна нишка от магията си към паяка. Сирен се напрегна. Ала магията му само се потърка в нея, нежна и любопитна като котка. Сурова сила, готова да я превърне в каквото той решеше.

Насочи я към нея - към онова скрито семенце. За да го опознае.

- Какви ги вършиш? - промълви паякът, пристъпвайки нервно от крак на крак.

Магията на Дориан се уви около Сирен и той почувства всяка кошмарна, ужасяваща година от съществуването й...

Всяка...

Устата му пресъхна. Миризмата, на която се натъкна магията му, накара жлъчката да се надигне в гърлото му. Никога нямаше да забрави тази зловеща смрад. Цял живот щеше да носи белега от нея на гърлото си.

Валгската смрад. Незнайно как, но паякът се оказваше Валг. Не по принуда, а по рожДение.

Дориан запази равнодушното си изражение. Дори когато магията му откри онова сияйно, красиво зрънце магия.

Открадната магия. Защото Валгите грабеха от всичко.

Взимаха каквото си поискат.

Кръвта забумтя глухо в ушите му.

Той огледа крехкото й тяло, обикновеното й лице.

- Не казваш нищо за отмъщението, заради което си пребродила целия континент.

Тъмните очи на Сирен се преобразиха в бездънни ями.

- О, не съм го забравила. Ни най-малко.

Дамарис остана топъл в ръката му. Сякаш чакаше.

Магията му обви в утешителна прегръдка семенцето сила, пленено в черния ад в паяка.

Не го интересуваше как бе възможно стигийските паяци да имат валгски корени. Как бяха дошли тук. Защо оставаха.

Хранеха се с мечтите, живота и радостта на жертвите си. Извличаха наслада от това.

Зрънцето хамелеонска сила проблесна в нежните ръце на магията му, сякаш благодарно за гальовния допир. Човешкия допир.

Ето на какви твари бе позволявал баща му да растат, да управляват. Жестоки твари като тази бяха посекли Сорша.

- Мога да сключа сделка с теб - прошепна Сирен. - Да сторя така, че да те пощадят, когато настъпи моментът.

Дамарис стана по-студен от лед.

Дориан я погледна в очите. Оттегли магията си и можеше да се закълне, че зрънцето хамелеонска сила се пресегна отчаяно към него. Примоли му се да не го запраща обратно.

Той се усмихна на паяка. Сирен също му се усмихна в отговор.

После Дориан атакува.

Невидими ръце стиснаха шията й, а магията му нахлу през пъпа й на онова мрачно място, където държеше откраднатото зрънце човешка сила, и се усука около него.

Хвана го като малко птиче в дланите си, докато паякът умираше. Проучи го предпазливо, всяка една частица от него, преди то да въздъхне с облекчение и да се изпари най-сетне свободно.

Сирен се свлече на земята с невиждащи очи.

Само след миг Дориан я изпепели. Никой не дойде да го разпитва за вонята, която се надигна от пепелта й. За черното петно под нея.

Валг. Може би билет към Морат - но нещо все пак му пречеше да откъсне взор от тъмното петно върху полуразголената земя.

Той пусна Дамарис и древният меч замлъкна неохотно.

Щеше да проникне в Морат. Веднага щом овладееше хамелеонството.

Сирен и всичките й сродници щяха да горят в ада.

***

Сърцето му още препускаше, когато час по-късно вече лежеше върху едното от двете шалтета в палатка, която не беше достатъчно висока дори да се изправи в нея.

Манон влезе, докато събуваше ботушите си и придърпваше дебелите вълнени одеяла върху себе си. Миришеха на коне и слама и вероятно бяха откраднати от някоя конюшня, но не го интересуваше. Поне топлеха.

Тя се озърна из тясното пространство и очите й се спряха върху второто шалте.

- Тринайсет е нечетно число - обясни му. - Винаги досега съм спала сама в палатка.

- Съжалявам, че наруших тази привилегия.

Тя му хвърли сух, макар и леко разведрен поглед и седна на свободното шалте, за да развърже ботушите си. След секунда обаче пръстите й застинаха и ноздрите й се разшириха.

Манон извърна бавно глава и го стрелна през рамо.

- Какво си направил?

Очите на Дориан не трепнаха.

- Днес ти направи онова, което се налагаше - отвърна й просто. - Аз също.

Не си даде труда да хване дръжката на Дамарис, положен близо до шалтето му.

Тя отново подуши въздуха.

- Убил си паяка.

По лицето й нямаше укор, единствено чисто любопитство.

- Беше заплаха - призна той.

И валгска гад.

Умората превзе очите й.

- Можеше тя Да те убие.

Той се усмихна половинчато.

- Напротив, не можеше.

Манон пак вторачи изпитателен поглед в него, на който той устоя.

- И няма да кажеш нищо за... моето решение?

- Приятелите ми се бият и вероятно измират в Севера - рече Дориан. - Не разполагаме със седмици, за да привличаме крочанките на наша страна.

Жестоката истина. За да ги приветстват крочанките поне донякъде, се бе наложило да прекосят тази граница. Може би именно заради подобни безсърдечни решения тежеше кралската корона.

Щеше да пази тайната й - докато тя самата не пожелаеше да я разкрие.

- И ще ми спестиш помпозните речи?

- Във война сме - отговори лаконично той. - Няма място за неща като тези.

Пък и трябваше да плати с душата си, за да възпре още множество кланета. Вече и бездруго я беше сломил достатъчно. Ако прекосяването на граници спасяваше нечий живот, определено бе готов да потисне съвестта си. Не знаеше обаче в що за крал го превръщаше това.

Манон изхъмка, явно приела отговора му.

- Ти разбираш от дворцови интриги и заговори. - Чевръстите й пръсти отново се заеха с връзките на ботушите й. - Как би... действал, както сам се изрази по-рано? В положението ми с крочанките.

Дориан пъхна ръка под главата си.

- Лошото е, че държат всички карти. На теб те са ти потребни много повече, отколкото ти на тях. Единственият ти коз е потеклото ти, а те май го отхвърлиха дори след битката. Затова въпросът е как да вдигнем цената му? Как да им докажем, че имат нужДа от последната си жива кралица, последната носителка на крочанската кръв? -Той се замисли. - Друг вариант е да помириш двата си народа, но ти... - Дориан изтръпна. - Вече не те признават за наследница. Ако говориш като Черноклюна, вече ще е само от твое име и това на Тринайсетте, не на целия клан Железни зъби. Ето защо мирът няма да е истински.

Манон изу ботушите си, легна върху шалтето и се зави с одеялата, впервайки очи в ниския таван на палатката.

- В стъкления дворец ли те учиха на такива неща?

- Да.

Преди да го пръсне до нивото на парчета стъкла и прахоляк.

Манон се обърна на една страна и подпря главата си с ръка. Бялата й коса се измъкна от плитката и падна около лицето й.

- А дали c магията си не можеш просто... да ги принудиш?

Дориан се засмя.

- Доколкото знам, не.

- Майев се е промъкнала в съзнанието на принц Роуан и го е убедила да вземе грешна вречена.

- Изобщо не познавам силата на Майев. - Той отново изтръпна. Онова, което елфическата кралица бе причинила на Роуан, което сега причиняваше на терасенската кралица... - Пък и не съм сигурен, че е добра идея да си правя експерименти с потенциални съюзници.

Манон въздъхна през носа си.

- Моето обучение не включваше такива неща.

Нищо чудно.

- Искаш ли откровеното ми мнение? - Златистите й очи го приковаха на място и тя кимна отривисто. - Намери онова, от което се нуждаят, и го използвай за своя облага. Какво би ги накарало да застанат зад теб, да те възприемат като крочанска кралица? Участието ни в битката днес ти спечели известно доверие, но не и пълно признание. Може би Гленис знае какво е.

- Рисковано е да я питам.

- Не й вярваш.

- Защо да й вярвам?

- Защото ти е прабаба. И не заповяда да те екзекутират.

- Баба ми го заповяда чак накрая.

Никаква емоция не прекоси лицето й, ала Дориан видя, че впива пръсти в скалпа си, затова продължи:

- Елин трябваше да накара капитан Ролф и хората му да излязат на бял свят след векове на криене, за да събере мисенианската флота. Научи, че щели да се завърнат в Терасен само ако легендарният морски дракон, техен отколешен съюзник, отново изплува. Затова го уреди: провокира някаква малка валгска флота да нападне Залива на Черепа точно когато нямаше почти никаква отбрана и използва битката, за да им се притече на помощ драконът, макар и създаден от въздух и магия.

- Хамелеонката - досети се Манон. Дориан кимна. - И мисенианците са повярвали?

- Безусловно - провлачи той. - Елин разбра от какво имат нужда и го използва, за да ги привлече към каузата си. Какво ще е необходимо, за да постигнеш същото с крочанките?

Манон легна по гръб върху шалтето си, грациозна като танцьорка. Заусуква около пръстите си овързания с червено парче плат крайчец на плитката си.

- Сутринта ще попитам Гислейн.

- Не ми се вярва да знае.

Златистите й очи се плъзнаха към неговите.

- Наистина ли ме съветваш да попитам Гленис?

- Да. И смятам, че ще ти помогне.

- Защо й е?

Дориан се чудеше дали Тринайсетте забелязваха себеомразата, която понякога се прокрадваше по лицето й.

- Майка й доброволно напуснала града си, народа си, кралицата си в сетните им часове, за да спаси кралската кръв. Твоята кръв. Според мен тя ти разказа тази история, за да проумееш, че и тя е готова на същото.

- Но защо не ми го каза в прав текст?

- Защото, както навярно си установила, не си голяма любимка в лагера... въпреки стратегическия ход с Железни зъби. Гленис си знае работата. Просто трябва да мислиш на нейното ниво. Научи защо изобщо лагеруват тук и тогава планирай следващия си ход.

Тя стисна устни, после ги отпусна.

- Имал си добри учители, малки принце.

- Явно все пак е било от полза да ме възпитава обсебен от демон тиранин.

Думите му прозвучаха равнодушно, макар че усети острите им ръбове в себе си.

Очите й скочиха към гърлото му, към бледата линия през него. Дориан почувства погледа й като призрачен допир.

- Още го мразиш.

Той вдигна вежда.

- Странно ли ти се струва?

Луннобялата й коса проблесна на смътната светлина.

- Каза ми, че бил човек, че дълбоко в себе си останал човек и се мъчел да те защитава. Но го мразиш.

- Прощавай, ала методите му на защита не ми се нравеха особено.

- Все пак не човекът, а демонът е убил лечителката ти.

Дориан сключи челюсти.

- Няма значение.

- Няма ли? - смръщи се Манон. - Повечето хора едва издържат и броени месеци на валгско обсебване. Ти самият едва го понесе. - Той опита да прикрие изненадата си от безцеремонните й думи. - Баща ти е успявал в това цели десетилетия.

Дориан прикова очи в нейните.

- Ако се мъчиш да представиш баща ми като благороден герой, само си губиш времето. - Мислеше да приключи с това, но след малко добави: - Ако някой ти кажеше, че баба ти вътрешно е била добра, че всъщност не е искала да убие родителите ти и още мнозина други, че не е имала друг избор, освен да те принуди да убиеш собствената си сестра, ще повярваш ли лесно? Ще й простиш ли?

Манон сведе поглед към корема си - към белега, скрит под кожените й дрехи. Дориан се приготви за резкия й отговор. Тя обаче каза само:

- Уморих се да говоря.

Хубаво. Той също.

- Да не би да ти се прави нещо друго, малка вещице?

Гласът му загрубя, а и тя несъмнено чуваше ускорения ритъм на сърцето му.

Отговорът й се състоеше в това да се плъзне върху него, в резултат на което косата й се разстла около тях като завеса.

- Казах, че не ми се говори - пророни Манон и сведе уста към шията му.

Прокара зъби по кожата му, точно през бялата линия, където някога бе стоял нашийникът му.

Дориан простена приглушено и размърда бедра, притискайки се към нея. Манон се задъха и той спусна ръка по едната страна на тялото й.

- Затвори ми устата тогава - каза той и плъзна ръка още по-надолу към задните й части.

Тя продължи да го хапе леко по шията, по челюстта. Не беше извадила железните си зъби, но обещанието да го стори висеше като изкусителен меч над главата му.

Само с нея не изпитваше нужда да обяснява. Да се държи като крал, като нещо различно от истинската си същност. Само тя не го укоряваше за постъпките му, за провалите му, за онова, което предстоеше да стори.

Просто го даряваше с удоволствие и пълна забрава.

Ръката й намери токата на колана му, а Дориан се пресегна към нейния и никой от двама им не проговори дълго време.

***

Дори отдушникът, който намери през нощта - два пъти, не съумя да укроти нервите й, но когато утрото пукна, сиво и мрачно, Манон се запъти към по-голямата палатка на Гленис.

Остави краля да спи, увит в одеялата, които бяха споделяли, макар и да не му беше позволила да я прегърне. Просто го загърби и затвори очи. На него като че ли не му пречеше, задоволен и сънен, след като го беше яздила, докато и двамата не достигнаха върха на удоволствието си. Кралят заспа бързо и дълбоко, а Манон дълго време продължи да мисли как точно да проведе срещата.

Може би трябваше да го вземе със себе си. Той определено познаваше играта. Умееше да разсъждава като крал.

Въпреки това бе убил паяка като вещица със синя кръв. Без нито капка милост.

И жестокостта му я впечатляваше повече, отколкото й се искаше.

Ала Манон знаеше, че никога няма да си върне достойнството, никога няма с гордост да се нарече вещица, ако му позволеше да свърши тази работа вместо нея.

Ето защо влезе в шатрата на Гленис без дори да извести за появата си.

- Трябва да поговорим.

Завари старицата да закопчава легендарната си пелерина пред малко бронзово огледалце.

- Преди закуска? Сигурно си наследила тази припряност от баща си. Тристан вечно нахлуваше в шатрата ми с всевъзможните си въпроси за спешно обсъждане. Едва го задържах на място да се наяде.

Манон не зачете късчето информация, което старицата й подхвърли. Вещиците от Железни зъби нямаха бащи. Само майки и майките на майките им. Още открай време беше така. Независимо че с усилие се възпря да не я разпита за него. Как беше срещнал Лотиан Черноклюна, какво ги бе накарало да загърбят древната си омраза един към друг.

- Какво трябва да сторя, за да спечеля крочанките? Да ги привлека към каузата ни?

Гленис нагласи пелерината си пред огледалото.

- Само крочанска кралица е способна да запали Огъня на войната, да призове всяка вещица от огнището си.

Манон примигна, смаяна от прямия й отговор.

Гленис посочи с брадичка към изхода на шатрата, към голямото огнище отвъд.

- Всяко крочанско семейство си има огнище, което мести със себе си до всеки следващ лагер, до дома си. Пламъците никога не бива да угасват. Тези в моето огнище са още от времето на крочанския град, когато Бранън Галантиус дал на Рианон искра от вечния огън. Майка ми я носела в стъклена сфера под пелерината си, когато измъкнала твоята предшественица, и оттогава гори във всяко кралско крочанско огнище.

- Дори след като магията изчезна за десет години?

- Пророчиците ни предрекоха изчезването й, смъртта на пламъка. Затова разпалихме няколко обикновени огъня с магическия и оттогава горят неспирно. Когато магията изчезна, пламъкът наистина угасна. А тази пролет, когато магията се върна, пламъкът отново лумна, и то в огнището, където го видяхме за последно. -Прабаба й се обърна към нея. - Когато крочанска кралица призове народа си на война, от кралското огнище се взима пламък, който се разнася по всички други огнища, от лагер на лагер, от село на село. Магическият пламък символизира призив, какъвто само една истинска крочанска кралица може да отправи към народа си.

- Значи просто трябва да взема огън от онова огнище и армията ще ме последва? Старицата се изкикоти дрезгаво.

- Не. Първо трябва да те признаят за кралица.

Манон стисна зъби.

- И как да го постигна?

- Не мога да ти отговоря.

Манон впрегна цялото си самообладание, за да не извади железните си нокти, раздирайки шатрата с тях.

- Защо сте тук, в този лагер?

Гленис вирна вежди.

- Не ти ли казах вчера?

Манон потупа с крак по земята.

Усетила яда й, вещицата се засмя.

- Запътили сме се към Ейлве.

- Ейлве? - подскочи Манон. - Ако сте решили да избягате от войната, ще те уведомя, че вече се е разпростряла и дотам.

Ейлве отдавна понасяше най-тежки удари от Адарлан. По време на множеството военни съвещания, на които бе присъствала, Ераван често наблягаше на това, че кралството трябва да остане все така разбито.

Гленис кимна.

- Знаем. Но получихме вест за нова заплаха от южните ни огнища. Пътуваме към оцелелите военни отряди от Ейлве, за да посрещнем заедно ужасите, които Морат изпраща.

На юг, не на север към Терасен.

- Ераван вероятно праща пълчищата си към Ейлве, за да ви раздели - каза Манон. - За да не помогнете на Терасен. Досетил се е, че ще опитам да обединя крочанките. Ейлве вече е загубена кауза; тръгнете с нас на север.

Старицата само поклати глава.

- Може и да си права. Но вече сме дали дума. Затова продължаваме към Ейлве.

16

Дароу чакаше на коня си върху един хълм, когато армията пристигна по смрачаване. Войниците вървяха цял ден, брулени от снежни фъртуни и стръвни ветрове.

Едион се откъсна с коня си от редиците, крачещи към малкия лагер, и препусна през вледенения сняг към стария лорд. Щом го настигна, махна с облечена в ръкавица ръка към воините зад себе си.

- Пристигнахме, както заповяда.

Дароу дори не го поздрави, отправил поглед към войниците, които вече разпъваха лагера си. Уморителна, тежка работа след дългия ден и битката от предходния, но поне тази нощ щяха да спят добре. И Едион нямаше да позволи да тръгнат още утре. Може би и още ден след това.

- Колко загуби?

- По-малко от петстотин.

- Добре.

Коментарът на стареца го изправи на нокти. Армията не беше на Дароу, не беше дори на Едион.

- Кое наложи да бием толкова път, и то спешно?

- Исках да обсъдим битката. Да чуя какво си научил.

Едион стисна зъби.

- Тогава ще ти напиша доклад. - Той взе поводите, готов да насочи коня обратно към лагера. - Хората ми се нуждаят от подслон.

Дароу кимна сковано, сякаш дори не се замисляше за изтощителния поход по негова заповед.

- Ще се срещнем призори. Прати вест до другите лордове.

- Прати твоя вестоносец.

Дароу го стрелна със стоманен поглед.

- Кажи на останалите лордове. - Той приплъзна очи от оплисканите с кал ботуши на Едион до немитата му коса. - И си почини.

Едион не отвърна нищо. Просто пришпори жребеца си и той препусна покорно в галоп през снега. Красиво, гордо животно, което му служеше безропотно.

Едион примижа срещу снежната вихрушка, брулеща лицето му. Налагаше се възможно най-бързо да разпънат лагера си.

А призори щеше да се срещне с Дароу. И другите лордове. Щеше да заведе и Елин.

***

През нощта падна почти половинметров сняг, който затрупа палатките, угаси огньовете и принуди войниците да спят един до друг, за да се топлят.

След като часове наред трепери в палатката си, макар и свита до мангала в облика си на призрачен леопард, Лизандра стана преди зазоряване, отказала се от съня.

Пък и срещата щеше да започне скоро.

Двете с Ансел от Брайърклиф тръгнаха към голямата шатра на Дароу, облечени в няколко ката дрехи. За щастие, мразовитото утро им пречеше да разговарят. Нямаше смисъл, при положение че въздухът изстудяваше зъбите им до болка.

Среброкосите елфически благородници влязоха точно преди тях. Принц Ендимион й кимна почтително - кимна на Елин.

Съпругата на братовчед му. За нея я мислеше. Освен за кралица. Ендимион никога не бе подушвал истинската Елин и нямаше опасност да я заподозре заради мириса й.

Слава на боговете!

Шатрата беше почти пълна. Лордове, принцеси и командири се бяха скупчили в центъра й и всички гледаха картата на континента, окачена на една от стените. По дебелата й канава стърчаха игли, обозначаващи отделни армии.

Много от тях, прекалено много бяха струпани в Юга. И заприщваха притока на съюзнически войски отвъд линиите на Морат.

- О, кралицата се завръща! - провлачи студен глас.

Лизандра залепи на лицето си ленива, саркастична усмивка и закрачи небрежно към центъра на помещението, оставяйки Ансел на входа.

- Подочух, че съм изпуснала забавата вчера. Реших да се върна, за да успея и аз да изтребя малко валгска паплач.

Неколцина се изкискаха, но Дароу дори не се усмихна.

- Не си спомням да съм ви канил на тази среща, Ваше Височество.

- Аз я поканих - обади се Едион, излизайки от групата лордове и командири. - Тъй като реално се сражава в Гибелния легион, я направих главен командир. Затова има право да присъства.

Лизандра се запита дали някой друг разпознаваше болката по лицето на Едион -болка и отвращение от кралицата натрапница, влязла така самонадеяно сред тях.

- Моите извинения! - подхвърли тя с престорена любезност на Дароу.

Той просто върна вниманието си към картата. В този момент Рави и Сол влязоха в шатрата - Сол й кимна уважително, а Рави й се ухили. Елин им намигна и се обърна към картата.

- След като вчера разгромихме Морат под командването на генерал Ашривер -подхвана Дароу, - смятам, че трябва да разположим войските си в Тералис и да подготвим отбранителните сили на Оринт за обсада.

По-възрастните лордове - Слоан, Гунар и Айрънуд - изсумтяха в знак на съгласие.

Едион поклати глава, несъмнено очаквал подобно предложение.

- Така ще покажем на Ераван, че бягаме от него, и ще разпръснем войските твърде надалеч от потенциалните ни съюзници в Юга.

- В Оринт - намеси се лорд Гунар, по-стар и доста по-посивял от Дароу, както и два пъти по-злобен - имаме крепостни стени, задоволително здрави да устоят на атака с катапулти.

- Ако докарат онези вещерски кули - обади се Рен Алсбрук, - стените на Оринт ще рухнат.

- Още нямаме доказателства, че тези кули наистина съществуват - парира Дароу. -Думата на врага не се брои.

- Враг, който се превърна в наш съюзник - изтъкна Елин. Лизандра. Дароу й стрелна презрителен поглед. - Манон Черноклюна не ни излъга. И Тринайсетте й се биха рамо до рамо с нас срещу Морат.

Елфическите благородници и Ансел кимнаха едновременно.

- Срещу Майев - процеди лорд Слоан, мършав мъж с каменно лице и орлов нос. -Онази битка беше срещу Майев, не срещу Ераван. Но биха ли се сражавали срещу вещици? Те са предани до смърт и по-хитри от лисици. Манон Черноклюна и кликата й като нищо са се възползвали от отчаянието ви и са ви подали грешна информация.

- Манон Черноклюна се обърна срещу собствената си баба, Върховната вещица на клана на Черноклюните - отбеляза Едион с опасно нисък, гърлен глас. - Парчетата желязо, които намерихме в корема й, не лъжат.

- Както казах - натърти лорд Слоан, - вещиците са лукави. Какво ли не биха измислили?

- Вещерските кули действително съществуват - каза Лизандра, изпълвайки шатрата с хладнокръвния, невъзмутим глас на Елин. - Няма да си губя времето в търсене на доказателства. Нито ще рискувам да изложа Оринт на унищожителната им мощ.

- Но пограничните градове може, така ли? - предизвика я Дароу.

- Ще намеря начин да обезвредя кулите, преди да са стигнали до подножието на планината - отвърна бавно тя.

Молеше се Едион да има план.

- С огъня, който така зрелищно ни представи - подхвърли Дароу със същата невъзмутимост.

Ансел от Брайърклиф се обади, преди Лизандра да е съчинила достатъчно самонадеяна лъжа.

- Ераван обича да си играе с враговете, да вселява страх в сърцата им. Нека се чуди защо Елин още не го е атакувала със силата си. Да се потревожи, че може да я пази за нещо внушително. - Тя й намигна дяволито. - Надявам се да отприщи същински ад.

Лизандра се усмихна пакостливо на кралицата.

- О, бъди сигурна!

Долови и погледа на Едион върху себе си, прикритата агония и тревога в него. Генералът обаче каза:

- С битката в Елдрис Ераван целеше да изтощи войската ни, да ни накара да се усъмним в стратегията му, изпращайки шепа обикновени войници. Иска да го подценяваме. Ако разположим армията си край границата, хълмовете ще забавят неговата. Познаваме терена добре, това ще е преимуществото ни пред Морат.

- А ако мине през Оуквалд? - посочи лорд Гунар пътя покрай Ендовиер. - Тогава какво?

Отговори му Рен Алсбрук:

- И този терен познаваме добре. В Оуквалд никой не милее за Ераван и силите му. Тамошните са предани на Бранън. И наследниците му.

Той удостои Лизандра със студен поглед, в който обаче започваше да се прокрадва искрица топлота.

Тя се поусмихна на младия лорд. Рен се престори, че не я е видял, и върна очи към картата.

- Ако разположим войската край границата - каза Дароу, - рискуваме да ни изтребят, зарязвайки Перант, Оринт и всички други градове в това кралство на благоволението на Ераван.

- И двете предложения си имат своите положителни и отрицателни страни -пристъпи напред принц Ендимион. Най-възрастният сред всички, макар и да не изглеждаше на повече от двайсет и осем. - Армията ви е прекалено малка, за да я разделяте на две. Трябва да я поведете цялата или на юг, или обратно на север.

- Гласувам за юг - обади се принцеса Селен, братовчедка на Ендимион. И на Роуан. Лизандра усещаше, че принцесата е любопитна да опознае Елин, но нещо я спираше. Сякаш не смееше да изгражда нови връзки, след като войната можеше да ги унищожи. Лизандра се питаше какво ли събитие от дългия й живот я бе направило толкова предпазлива, сериозна, а в същото време не съвсем студена към околните. - По южните бойни полета ще имате повече варианти за отбой, ако се стигне дотам. - Тя посочи с бронзов пръст картата и сплетената й сребриста коса проблесна сред диплите на тежката й смарагдова пелерина. - В Оринт могат да ви притиснат към планината.

- През Еленови рога има тайни пътеки - изтъкна непоколебимо лорд Слоан. - Много от хората ни ги използваха преди десет години.

И ето че продължиха така. В дебати и спорове, препирни и сдържани аргументи.

Накрая Дароу призова шестимата терасенски лордове да гласуват. Явно само тях приемаше за официални предводители на армията.

Двама от тях, Сол и Рави, гласуваха за границата.

Четирима - Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд - гласуваха за Оринт.

Когато в шатрата се спусна тишина, Дароу обяви:

- Ако съюзниците ни не желаят да действат по този план, са свободни да напуснат. Няма да ви държим отговорни.

Лизандра едва не подскочи.

Едион изръмжа, макар че в очите му просветна тревога.

Принц Галан обаче, който през цялото време бе следил събитията мълчаливо, с чести усмивки, проявявайки търпение напук на дръзките си бойни подвизи по море и по суша, пристъпи напред. И погледна Елин с искрящи очи - техните очи.

- Що за съюзници ще бъдем - поде с дълбок вендлински акцент, - ако изоставим приятелите си само защото вижданията ни се разминават. Обещахме ви съдействие в тази война. Вендлин няма да отстъпи от думата си.

Дароу се напрегна. Не заради думите му, а защото бяха насочени към нея. Към Елин.

Лизандра сведе глава в поклон и сложи ръка на сърцето си.

Принц Ендимион вирна брадичка.

- Положил съм клетва пред братовчед ми, твоя консорт - каза той и другите лордове се наежиха. Понеже Елин не беше официална кралица, още не признаваха новата титла на Роуан. Но явно това важеше само за останалите лордове. - Тъй като се съмнявам да ни приемат обратно в Доранел, ми се ще да мисля, че това може да е новият ни дом, ако надвием.

Елин определено би се съгласила с чутото.

- Добре дошли сте тук... всички вие. За колкото време желаете.

- Нямаш власт да отправяш подобни покани - озъби й се лорд Гунар.

Никой не си направи труда да му отвърне. Но Илиас от Тихите асасини кимна тържествено в знак на съгласието си да остане, а Ансел от Брайърклиф само й намигна отново и каза:

- Дойдох толкова далеч, за да ти помогна да очистим онова копеле. Не виждам причина да си тръгвам още сега.

Непресторена благодарност стисна гърлото на Лизандра и тя се поклони на съюзниците, събрани от кралицата й.

Висок тъмнокос младеж влезе в шатрата и очите му засноваха между лицата в центъра й. И се опулиха, щом зърнаха нея - Елин. После надникнаха към Едион за потвърждение. Непознатият сравни златистата коса, ашриверските очи и пребледня.

- Какво има, Нокс? - изръмжа му Дароу. Вестоносецът изопна гръб, изтича до стария лорд и му прошепна нещо на ухо. - Кажи му да влезе! - Беше краткият отговор на Дароу.

Нокс напусна шатрата с изненадваща за височината му грациозност и след секунда на входа се появи по-нисък, по-светъл мъж.

Дароу протегна ръка към писмото, което държеше.

- Носиш вести от Елдрис?

Лизандра надуши непознатия в мига, в който и Едион.

Той се усмихна и каза:

- Ераван ви изпраща почитанията си.

Сетне изстреля черен вихър право към нея.

17

Лизандра залегна, но не достатъчно бързо, за да се изплъзне на камшичния удар, който разсече ръката й от рамото до китката.

Хвърли се на земята и се претърколи, както я беше учил Аробин. Но Едион вече стоеше пред нея с меч в ръка. Бранеше кралицата си.

Проблеснаха светлина и лед - от Енда и Селен - и моратският вестоносец се озова на колене. Тъмната му сила се заблъска по невидима преграда от леден вятър.

Всички в шатрата бяха отстъпили назад с лъскави оръжия в ръце. Илиас и Ансел бяха заели еднакви отбранителни позиции от двете страни на поваления мъж. Позиции, вкоренени чак до мозъка на костите им от един и същ учител, под същото жарко слънце. Въпреки това не се поглеждаха.

Рен, Сол и Рави се бяха подредили край Лизандра - край Елин, - готови да пролеят кръв с мечовете си. Новороден двор, скочил да защити кралицата си.

Макар че по-възрастните лордове се бяха скрили зад масата с храна, пребледнели от страх. Само Галан Ашривер беше застанал на пост до изхода на шатрата, за да пресече пътя на нападателя им, ако опита да избяга. Дързък ход - и глупав, като се имаше предвид какво коленичеше в центъра на помещението.

- Никой ли не надуши, че е валгски демон? - попита Едион, вдигайки Лизандра от земята за здравата й ръка.

Но непознатият не носеше нашийник, нито пръстени по голите си, бледи пръсти.

Лизандра притисна пулсиращата си рана с длан и коремът й се преобърна. Знаеше какво тупти в гърдите на мъжа. Сърце от желязо и Камък на Уирда.

Вестоносецът се засмя и изсъска:

- Бягай към замъка си. Ние ще...

Той подуши въздуха. И надзърна към Лизандра. Към кръвта, стичаща се по лявата й ръка, пропивайки се в износената океанскосиня туника на Елин.

Тъмните му очи се ококориха от изненада и доволство и думата почти се оформи върху устните му. Хамелеонка.

- Убийте го! - нареди тя на среброкосите елфически лордове с препускащо сърце.

Никой не посмя да й каже да го изгори сама.

Ендимион вдигна ръка и обсебеният от Валг мъж се задъха. Ала първо очите му станаха напълно черни, дори бялата част от тях.

Не от смъртта, която го обгръщаше, а по-скоро сякаш предаваше някакво послание по протяжна обсидианова връзка.

Послание, което можеше да ги обрече на гибел: Елин Галантиус я нямаше.

- Достатъчно! - озъби се Едион с пребледняло от истински страх лице, току-що осъзнал за какво уведомяваше вестоносецът господаря си.

Мечът на Оринт проблесна, плисна черна кръв и главата на мъжа тупна върху килима.

В спусналата се тишина Лизандра премести длан от раната си, за да я провери. Не беше дълбока, но щеше да боли поне няколко часа.

Ансел от Брайърклиф прибра меча си с вълча глава в ножницата му и хвана Лизандра за рамото. Червената й коса се люшна пред лицето й, като се наведе да огледа обезглавения труп.

- Гадни копеленца, нали?

Елин сигурно щеше да подхвърли някой нахакан отговор, разсмивайки всички, но Лизандра просто не можеше да намери думи. Ето защо кимна, докато черната локва се разливаше по пода на шатрата. Елфическите лордове наблюдаваха със смръщени гримаси, навярно подушили валгската воня.

- Почистете тази гнусотия! - нареди Дароу.

Ръцете му трепереха леко.

Нокс се появи на входа на шатрата, забол смаян поглед в обезглавения Валг. Сивите му очи срещнаха нейните, после се сведоха.

- Нямаше пръстен - пророни той.

Едион хвана ръба на покривката върху масата с недокосната храна и избърса Меча на Оринт.

- Не му е трябвал.

***

Ераван знаеше, че Елин не е с тях, както и че хамелеонката се представя за нея.

Едион крачеше през лагера, а Лизандра-Елин го следваше.

- Знам - каза през рамо и за пръв път не отвърна на поздрава на войниците, които подминаха.

Тя не се отказа.

- Какво да правим?

Едион спря чак при собствената си шатра. Смрадта на валгския вестоносец още полепваше по носа му. Онзи черен камшик, свистящ към Лизандра, още прогаряше очите му. Болезненият й вик още ехтеше в ушите му.

Гневът се надигаше в него, търсейки отдушник.

Тя го последва в шатрата му.

- Какво да правим? - повтори.

- Как ти звучи да се уверим, че из лагера не дебнат други вестоносци? - озъби й се той, кръстосвайки яростно.

Елфическите лордове вече бяха дали тази заповед на най-добрите си разузнавачи.

- Той знае - промълви тя. Едион се завъртя към нея и видя братовчедка си... видя ЛизанДра разтреперана. Не Елин, макар че днес успешно бе изиграла ролята си. По-добре от обичайно. - Той знае какво съм.

Едион потри лицето си.

- Освен това май знае, че отиваме към Оринт. И точно това иска.

Тя седна на леглото му, сякаш краката не я държаха. За миг желанието да се настани до нея, да я притисне към себе си го обзе толкова мощно, че едва не му се поддаде.

Мирисът на кръвта й изпълваше пространството заедно с този на дивата й, многолика същност. Прокарваше чувствено пръст по кожата му, изостряше гнева му до нещо толкова смъртоносно, че почти се чувстваше готов да заколи първия мъж, който влезеше в шатрата му.

- Новината може да притесни Ераван - подхвана Едион, когато си върна здравия разум. - Може да се чуди защо Елин не е при нас, дали не е намислила нещо опасно за него. Може да го принуди да издаде следващия си ход.

- Или да ни нападне незабавно, и то с пълна мощ, когато сме най-слаби.

- Ще видим.

- Оринт ще се превърне в касапница - прошепна тя с превити от тежест рамене.

Тежест, не само заради конфликта, в който бе попаднала, но и защото се представяше за друга, защото не знаеше още колко ще може да се преструва. И всъщност нямаше силата да спре войските, тръгнали на север. Но беше готова да носи това бреме. За Елин. За кралството.

Независимо че го бе лъгала за всичко това, беше готова да понесе тежестта.

Едион седна до нея и впери празен поглед в стените на шатрата.

- Няма да ходим в Оринт.

Тя вдигна глава. Не само заради думите му, но и заради неочакваната му близост.

- Къде отиваме тогава?

Едион се взря в бронята си, която го чакаше измита и смазана на поставка в другия край на шатрата.

- Сол и Рави ще поведат част от войската си обратно към брега, за да следят за нападения откъм морето. Там ще се срещнат с остатъка от вендлинската флота. С Галан ще обединим армиите си и ще поемем на юг към границата.

- Другите лордове гласуваха срещу това.

Глупави старчоци.

Едион обаче цяло десетилетие жонглираше с държавната измяна. Беше го превърнал в изкуство.

- Аз ще се погрижа за тях - усмихна й се едва доловимо той.

***

Гибелният легион служеше единствено на Елин Галантиус.

Съюзниците й също. И войските на Рен Алсбрук и Рави и Сол от Сурия.

Очевидно и Нокс Оуен.

Само че не Едион, а Лизандра превърна бягството им във възможно.

На връщане към собствената й шатра - шатрата на Елин, ако не достойна за кралица, то поне за армейски капитан, - Нокс я настигна с тихи, ловки стъпки. Добре беше обучен. И навярно по-смъртоносен, отколкото изглеждаше.

- Е, Ераван вече знае, че не си Елин.

Тя извърна глава към него.

- Какво?

Светкавичен, безсмислен въпрос, с който целеше да си спечели малко време. Едион ли беше рискувал да му разкрие истината?

Нокс й се усмихна половинчато.

- Досетих се, като видях почудата по лицето на онзи демон.

- Бъркаш.

- Така ли? А не ме ли помниш?

Тя се постара да го изгледа възможно най-надменно, въпреки че вестоносецът крадец се извисяваше над нея. Елин никога не бе споменавала мъж на име Нокс Оуен.

- Защо да помня някого от лакеите на Дароу?

- Похвален опит, но Селена Сардотиен изглеждаше мъничко по-доволна, кълцайки жертвите си.

Той знаеше - знаеше коя е Елин, какво бе сторила в миналото си. Лизандра си замълча и продължи към шатрата си. Ако кажеше на Едион, колко ли мълниеносно Нокс щеше да се озове под замръзналата земя?

- Няма да издам тайната ти - прошепна Нокс. - Селена... Елин ми беше приятелка. И още е... надявам се.

- Откъде?

Нямаше намерение да му разкрива повече за ролята си.

- Бихме се заедно в едно състезание в стъкления дворец. - Той изсумтя. - Чак сега го проумявам. Богове! Тогава шпионирах министър Джовал за бунтовниците. За пръв път напусках Перант. За пръв път, а така се случи, че се биех рамо до рамо с кралицата си. -Той се засмя с изумление. - По онова време вече от години работех с бунтовниците, макар че си изкарвах хляба с крадене. Искаха да наблюдавам отвътре двореца, да следя плановете на краля. Докладвах им за по-особените събития, докато не стана твърде опасно. Докато Сел... Елин не ме предупреди да бягам. Послушах я и се върнах тук. Джовал е мъртъв. Миналата пролет умрял по време на една схватка с бунтовниците край границата. Тогава Дароу ме избра за свой личен вестоносец и шпионин. Така стигнах дотук. - Той я измери косо, без да сваля удивлението от лицето си. - На твое разположение съм, нищо че ти не си... ти. - Нокс килна глава. - Коя си всъщност?

- Елин.

Той се ухили многозначително.

- Ясно.

Лизандра спря пред нетипично малката шатра на кралицата, закътана между тези на Едион и Рен.

- Каква е цената на мълчанието ти? Или Дароу вече знае?

- Защо да му казвам? Аз служа на Терасен и рода Галантиус. Винаги е било така.

- Някои твърдят, че Дароу има голям шанс да възседне трона, като се имат предвид отношенията му с Орлон.

- Днес разбрах, че наемната убийца, с която се сприятелих, всъщност е била кралицата, която смятах за мъртва. Струва ми се, че боговете ме водят в някаква посока.

Тя се задържа на входа на шатрата. Уютната топлина я примамваше вътре.

- А ако ти кажа, че тази вечер ще ни е необходима помощта ти, но има риск да те обвинят в държавна измяна?

Нокс изпълни театрален поклон.

- Ще отговоря, че дължа на приятелката си Селена услуга, задето ме предупреди онзи ден в двореца, пък и преди това ми спаси живота.

Лизандра не знаеше защо му се доверява. Но с времето бе развила нюх по отношение на мъжете, който никога не я подвеждаше, макар и в миналото да не бе имала възможност да го следва. Тогава можеше единствено да се приготви за нещо подобно.

Нокс Оуен обаче... добрината по лицето му беше искрена. Говореше истината. Поредният съюзник, когото Елин им беше набавила, пък било то и несъзнателно.

Знаеше, че Едион ще се съгласи с плана й, колкото и да я мразеше още. Затова се приведе към Нокс и му прошепна:

- Тогава слушай внимателно.

***

Изпълниха плана си тихомълком и без всякаква следа.

Всичко се нареди плавно до най-незначителната подробност, сякаш боговете им помагаха.

На вечеря Нокс Оуен добави нещичко във виното, което лично сервира на Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд като раболепно извинение, задето беше пуснал валгския войник в шатрата. Не за да ги убие, а за да ги потопи в дълбок сън.

„Дори мечка стръвница не може да събуди тоя дръвник“, изсумтяла бе Ансел от Брайърклиф, като отиде до леглото на лорд Гунар, вдигна отпуснатата му ръка и я остави да падне тежко.

Лордът не помръдна и това беше задоволително доказателство за Лизандра, която наблюдаваше от сенките зад кралицата, преобразена в полска мишка.

Верните пълководци на четиримата лордове също заспаха дълбоко благодарение на виното, което Галан Ашривер, Илиас, Рен и Рави уредиха да разнесат по огньовете им.

А щом всички се събудиха на следващия ден, около шатрите им ги посрещна само бруленият от вятъра сняг.

Лагера го нямаше.

Армиите им също.

18

Никой в Аниел и крепостта от сив камък, извисяваща се над южната му част, не се уплаши от рука, който се спусна от небесата и кацна на една от крепостните стени.

Стражите на пост само извадиха оръжията си и единият насочи своето към Каол и Ирен, когато слязоха от гигантската птица.

Студът над открития океан не можеше да се мери с вятъра, който духаше откъм планината, в чието подножие бе закътан градът, нито с мразовития въздух по брега на Сребърното езеро, гладко като огромно огледало, ширнало се под сивото небе.

Ирен знаеше, че Каол познава Аниел като собствената си длан, а от спомените, които бе видяла в душата му, и разказите му от изминалите месеци знаеше също, че сивите керемиди по покривите бяха изсечени от каменоломните на юг от града; дървесината за къщите идваше от гъстия Оуквалдски лес отвъд равнината по южния бряг на езерото. Няколко нащърбени чукара стърчаха като ръка от дългото извито тяло на Белия зъб, което заедно с езерото опасваше целия град - и в чиито сиви склонове бе издигната крепостта.

Етаж след етаж крепостта Уестфол се изкачваше от равнината нагоре по планинския скат зад нея. Най-долната й порта се отваряше към равната снежна шир, а някои от другите й нива - към града. Построена бе като цитадела, чиито безчетни етажи, бойни кули и порти бяха създадени да устоят и на най-мащабната обсада. Белезите по сивите камъни свидетелстваха колко нападения бе преживяла, най-вече тези на куртината, обгръщаща цялата крепост.

Страховито, внушително здание - Каол й беше разказал, че не била построена да радва окото. Дори флагове не се развяваха по стените й. Вятърът не носеше аромат на подправки. Само хладовита, тежка влага.

Ирен предполагаше, че от обраслите в лишеи горни кули се съзираше и най-малкото движение в езерото и равнината, в града и гората, дори по склоновете на Белия зъб. Колко ли часове бе прекарал съпругът й покрай каменните парапети на тези кули, отправил взор към Рифтхолд, мечтаейки да бъде където и да било другаде, само не и на това студено, мрачно място?

Каол застана до нея, вирнал брадичка, и обяви на десетината стражи, насочили мечовете си към тях, че лорд Каол Уестфол желае да види баща си. Незабавно.

За пръв път го чуваше да използва толкова властен глас. Гласа на лорд.

Лорд, дошъл със своята лейди. Макар че заради проточилия се полет се бе принудила да замени обичайната си рокля с рукински кожени одежди; макар че вятърът несъмнено бе разрошил плитката й във всички посоки и дори след една хубава баня щеше да разплита косата си часове наред.

Останаха да чакат безмълвно на крепостната стена и пъхнатата в ръкавица ръка на Каол намери нейната. Вятърът рошеше плътната яка на пелерината му, а по лицето му се четеше само непреклонна решимост. Силната хватка на пръстите му обаче... Показваше й какво му костваше да се завърне у дома.

Ирен никога нямаше да забрави спомена, който бе зърнала: как баща му го изхвърля на каменното стълбище няколко етажа под тях, дарявайки го с почти скрития под косата му белег. Дете. Беше хвърлил дете надолу по стръмните стълби и го беше принудил да върви пеша до Рифтхолд.

Съмняваше се, че второто й впечатление за свекъра й щеше да е по-различно.

Мъж с изпито лице и сива туника се появи с думите:

- Насам.

Без титла, без почтително обръщение. Без поздрав.

Ирен се вкопчи в ръката на Каол. Идваха да предупредят населението на града - не кучия син, оставил толкова ужасяващи белези по душата на съпруга й. Хората заслужаваха предупреждение, защита.

Ирен си го напомни, докато ги водеха към сумрачната вътрешност на крепостта.

Високият, тесен коридор не бе много по-приветлив от външността на крепостта. Оскъдните прозорци, разположени нависоко в стените, не пропускаха почти никаква светлина, а вехтите мангали хвърляха танцуващи сенки по сивия камък. Тук-там висяха протрити гоблени и не се чуваха никакви звуци - нито музика, нито смях, нито разговори.

Каол бе наричал това студено, древно място свой дом? В сравнение с двореца на хагана беше същински коптор, недостоен дори за гнездо на рукове.

- Баща ми не обича да пилее пари по ремонти - изшушука й той, за да не ги чуе придружителят им, несъмнено прочел потреса, изписан по лицето й. - Ако нещо не се е срутило напълно, значи, не е толкова старо.

Ирен опита да се усмихне на шегата му, поне заради него, но гневът й се надигаше все повече с всяка следваща стъпка по коридора. Накрая безмълвният им придружител спря пред две високи дъбови врати, стари и прогнили като цялата крепост, и почука веднъж.

- Влез.

Ирен долови как Каол изтръпна от студения, коварен глас.

Вратите се отвориха, разкривайки сумрачна зала, обточена с колони и пронизана от лъчове водниста светлина.

Явно друг поздрав нямаше да получат, защото мъжът, заел челното място на дългата дървена маса, достатъчно голяма да побере четирийсет души, не благоволи да стане.

Стъпките им отекваха между каменните стени. Дори гигантската бумтяща камина от лявата им страна не успяваше да смекчи студа. Пред господаря на Аниел се мъдреха бокал с вино и остатъците от вечерята му. Съпругата му и другият му син не се мяркаха наоколо.

Но лицето му... лицето на Каол след няколко десетилетия. Или поне ако Каол се превърнеше в толкова бездушен и леден като мъжа пред тях.

Ирен недоумяваше как Каол намери воля да го направи. Как съумя да сведе глава в поклон.

- Татко.

***

Каол никога не се бе срамувал от крепостта, докато не влезе в нея с Ирен. Не беше осъзнавал колко отчаяно се нуждаеше от ремонт, колко занемарена изглеждаше.

При мисълта, че водеше същество, толкова пълно с топлина и светлина, на подобно мрачно място, му идеше да хукне обратно към рука, който ги чакаше на крепостната стена, и да отлети с нея към брега.

А сега, като я гледаше пред баща си, който дори не благоволи да стане от стола си и чиято полуизядена вечеря лежеше разпръсната по масата, Каол си даде сметка, че трябваше някак да овладее гнева си.

Дебелата пелерина на баща му се разстилаше по пода. Колко пъти го беше виждал на същия стол, на почетното място на тази внушителна маса, около която някога се бяха събирали най-могъщите лордове и воини на Адарлан?

Сега тя беше празна, жалко подобие на някогашното си величие.

- Можеш да ходиш - рече баща му, оглеждайки го от глава до пети. Вниманието му се задържа върху сключените му ръце с тези на Ирен. О, безусловно и този въпрос щеше да повдигне. В най-удачния момент. - Последно разправяха, че не си можел дори да помръднеш пръстите на краката си.

- Дължа го на тази жена - отвърна Каол. Ала Ирен продължаваше да се взира в баща му с омраза, каквато за пръв път виждаше у нея. Сякаш искаше с мисли да накара органите му да изгният. Това му даде достатъчно сила да добави: - Съпругата ми. Лейди Ирен Тауърс Уестфол.

Зрънце изненада пламна по лицето на баща му, но бързо угасна.

- Лечителна, значи - рече умислено той, оглеждайки Ирен толкова втренчено, че на Каол му се прииска да изпотроши цялата зала. - Тауърс не е благороднически род, който признавам.

Нещастно копеле!

Ирен вирна леко брадичка.

- Може и да не е, милорд, но корените му са не по-малко достойни от тези на всеки благороднически род.

- Поне умее да говори - отбеляза баща му, отпивайки глътка вино. Каол стисна свободната си ръка толкова здраво, че ръкавицата му изскърца. - По-добре от онази нахакана наемница.

Ирен знаеше. Всичко. Знаеше цялата история около това чия бележка носеше в медальона си. Но това не смекчи удара, особено когато баща му допълни:

- Която, оказва се, е кралицата на Терасен. - Безрадостен смях. - Как добре щеше да се уредиш, синко, ако беше смогнал да я задържиш.

- Ирен е най-даровитата лечителка на своето поколение - процеди Каол със смъртоносно тих глас. - Струва повече от всяка корона на света.

А това важеше с още по-голяма сила във война.

- Не си прави труда да му доказваш колко струвам - каза Ирен, забила леден поглед в баща му. - Отлично познавам собствената си дарба. Не ми е потребна благословията му.

Говореше напълно искрено.

Баща му пак насочи студени очи към нея, но този път в тях за кратко просветна искра на любопитство.

Ако дори преди минути го бяха попитали как според него би протекла тази среща, не би предположил, че Ирен ще стои така невъзмутимо пред баща му, нито че ще му се опълчи.

Баща му се облегна назад в стола си.

- Допускам, че не идваш да изпълниш клетвата си към мен.

- Наруших това свое обещание и ти дължа извинение - съумя да изрече Каол. Ирен се наежи. Но преди да го е спряла, той продължи: - Идваме да те предупредим.

Баща му вдигна вежда.

- Знам, че Морат се готви за атака. Взех предпазни мерки и изпратих обичната ти майка и брат ти в планината.

- Морат наистина се готви за атака - потвърди Каол, мъчейки се да потисне разочарованието си от факта, че няма да види никого от двамата души, с които най-вече искаше да говори. - И армията му се е запътила право насам.

Ето че сега баща му застина.

- Десетхилядна армия - поясни Каол. - Идва да опустоши града.

Можеше да се закълне, че баща му пребледня.

- Сигурно ли е?

- Плавах с армията на хагана, сред която имаше легион рукини. Разузнавачите им ни донесоха информацията. Вече летят насам, но дарганските войници ще пристигнат поне след седмица. - Той пристъпи напред. Само с крачка. - Трябва да събереш въоръжените си сили, да подготвиш града. Незабавно.

Баща му обаче просто люшна виното в чашата си, вперил свъсен поглед в червената течност.

- Тук няма въоръжени сили. Не и достатъчно да постигнат каквото и да било срещу десет хиляди вражески войници.

- Тогава започни евакуация, прибери възможно най-много хора зад крепостните стени. Подготви се за обсада.

- Доколкото знам, момко, аз съм господар на Аниел. Ти на драго сърце му обърна гръб. Два пъти.

- Остана ти Терин.

- Терин е учен. Според теб защо го изпратих в планината с майка ти като някое сукалче? - Баща му се подсмихна. - Идваш да пролееш кръв за Аниел ли? Макар и след толкова време?

- Не му говори така! - просъска Ирен с плашещо спокойствие.

Баща му не я удостои с внимание.

Тя обаче пристъпи напред, изравнявайки се с Каол.

- Аз съм пряка наследница на Върховната лечителка на Tope Сесме. Връщам се в родните си земи по воля на сина ти, за да помогна във войната заедно с още двеста лечителки от Tope. През последните няколко месеца синът ти гради съюз с хаганата и сега цялата хаганска армия плава към този континент, за да спаси твоя народ. Така че, докато си седиш тук, в тази рухнала крепост, и ръсиш обиди по него, знай, че е сторил повече от всеки друг, и ако градът ти оцелее, то ще е благодарение на него, не на теб.

Баща му примигна насреща й. Бавно.

Каол едва се възпря да не грабне Ирен и да я целуне.

Вместо това каза на баща си:

- Очаквай обсада и подготви отбраната си. В противен случай Сребърното езеро пак ще се оцвети в червено под ноктите на моратските зверове.

- Познавам историята на града пределно добре.

Каол се изкуши да приключи разговора, но все пак попита:

- Затова ли не се преклони пред Ераван?

- Нито пред краля марионетка преди него - додаде баща му, чоплейки храната си.

- Знаел си, че предишният крал е бил обсебен от Валг?

Пръстите на баща му се спряха върху парче хляб - единственият белег за изумлението му.

- Не. Само че трупа пълчище от... какви ли не твари. А аз не съм ничий лакей, каквото и да си мислиш за мен. - Той отпусна ръка. - Но като че ли планът ми да те отдалеча от опасностите всъщност те е тласнал към тях.

- Защо би си правил труда?

- Говорех искрено онзи ден в Рифтхолд. Терин не е воин, не и в сърцето си. Видях какво се надига в Морат, във Ферианската падина, имах нужда големият ми син да е тук, да поеме меча ми, ако паднех в бой. А сега се завръщаш точно когато сянката на Морат ни обгръща от всички страни.

- Без една. - Каол махна към Белия зъб, или колкото се виждаше от планината през прозорците високо в каменните стени. - Говори се, че през изминалите месеци Ераван ловял планинците. Щом нямаш армия, поискай помощ от тях.

Баща му стисна устни.

- Те са полудиви номади, които убиват хората ни, и то без окото им да мигне.

- Както и ние убиваме тях. Нека Ераван ни обедини.

- И какво да им предложа в замяна? Планината ни принадлежи още отпреди Гавин Хавилиард да възседне трона.

- Предложи им проклетата луна, ако така ще ги убедиш да помогнат - обади се Ирен. Баща му отново се подсмихна.

- Ти можеш ли да им предложиш нещо такова като пряка наследница на Върховната лечителка?

- Мери си приказките! - изръмжа му Каол.

Баща му не взе присърце предупреждението.

- Предпочитам да побият главата ми на кол, отколкото да отстъпя на онези диваци и сантиметър от земите на Аниел, камо ли да им прося помощ.

- Дано народът ти е съгласен с теб - заяви Ирен.

Баща му й отвърна с поредния безрадостен смях.

- Май те харесвам повече от кралицата асасин. Може пък бракът с жена от простолюдието да върне поне малко от някогашния кураж в рода ни.

Кръвта на Каол забуча в ушите му, но устните на Ирен се извиха в усмивка.

- Точно такъв си, какъвто си те представях - отбеляза тя. Баща му само килна глава.

- Подготви града и крепостта - процеди Каол. - Иначе ще се окаже, че заслужаваш всичко, което ще ни сполети заради теб.

19

Ирен още трепереше до него, като влязоха в тясната, но поне топла спалня петнайсетина минути по-късно. Едно от малкото уютни места в противната крепост. Пространството бе почти запълнено с легло и ръждясал умивалник с кана гореща вода до него.

Спалня, недотам достойна за лордски син. Каол опита да потисне горещината, плъзнала по бузите му.

- Не забравяй, че аз съм низвергнат - подхвърли той, облягайки се на затворената врата, след като стовари багажа им в краката си. - Тази стая е за гости.

- Сигурна съм, че баща ти я е избрал умишлено.

- Не се и съмнявам.

- По-ужасен е, отколкото го описа - изръмжа Ирен.

Каол й се усмихна уморено.

- А ти се представи блестящо.

Повече от блестящо.

Поне баща му бе склонил да започне евакуация от крайните квартали на града, а когато двамата стигнаха до стаята си, в крепостта вече кипеше бурна подготовка за предстоящата обсада. Дори да се нуждаеше от помощ за планирането й, баща му не обели нито дума. След като отдъхнеха тази вечер, щеше да провери какво е намислил.

Засега обаче, след почти два дни полет в студа, имаше потребност от почивка.

Дръзката му, безстрашна съпруга, която също имаше потребност от почивка, колкото и да не си го признаваше.

Затова Каол се отблъсна от вратата и отиде при Ирен, която крачеше нервно пред леглото.

- Съжалявам за нещата, които ти наприказва.

Тя махна небрежно с ръка.

- Аз съжалявам, че ти се е налагало да го търпиш по-дълго от този разговор.

Въпреки заплахата, надвиснала над тях, въпреки копелето, което управляваше града, гневът й успя да стопли нещо в него. Каол скъси разстоянието помежду им и възпря тревожното й крачене, хващайки я за ръка. Сетне погали с палец брачната й халка.

- Ще ми се да беше срещнала майка ми вместо него - пророни той.

Яростта в очите й се поуталожи.

- И на мен. - Устните й се кривнаха на една страна. - Но все пак съм изненадана, че баща ти го е било достатъчно грижа да ги изпрати на сигурно място при най-малката следа от заплаха.

- Те са негово притежание. И няма да се учудя, ако ги е изпратил в планината с голяма част от съкровищата си.

Ирен се озърна наоколо с видимо съмнение, изписано на лицето й.

- Аниел е една от богатите земи в Адарлан, независимо от окаяния вид на крепостта. - Той целуна кокалчетата на пръстите й, халката й. - В катакомбите има стаи, пълни със съкровища. Злато, бижута, брони. Богатства като за цяло кралство.

Тя изхъмка впечатлено, но заяви:

- Трябваше да кажа на Сартак и Несрин да доведат повече от петдесетте лечителки, които избрахме.

Хафиза щеше да остане с пехотинците и кавалерията, но Еретия, помощницата й, щеше да доведе групата с руките.

- Ще се справим, разчитайки на онова, с което разполагаме. Никак не съм убеден, че в града е имало и една лечителка с магически способности допреди час.

Гърлото й подскочи.

- Крепостта ще устои ли на обсада, докато пристигне сухопътната армия? Изглежда така, сякаш не би оцеляла дори до следващата зима, камо ли да удържи на нападение от цяла войска.

- Тази крепост е оцеляла хиляда години; не е паднала в ръцете на втората армия на Ераван дори след като опустошили Аниел докрай. И третата война ще надживее.

- Но къде ще се евакуират хората? Планината вече е затрупана със сняг.

- Има проходи. Опасни са, но хората ще успеят да стигнат до Пустошта, ако вървят заедно и носят достатъчно провизии. - Тръгнеха ли на север от Аниел, щяха да попаднат в капана на вещиците от Ферианската падина, а поемеха ли на юг, щяха да се озоват точно пред прага на Морат. На изток щяха да се натъкнат на същата онази армия, от която трябваше да се измъкнат. - Може би ще смогнат да се скрият в Оуквалд, в подножията на Белия зъб. - Той поклати глава. - Просто няма идеален вариант, не и по това време на годината.

- Колко ли ще загинат... - каза приглушено тя.

- Шансовете им са по-големи в Белия зъб, отколкото тук - отвърна й също толкова тихо Каол. Още ги чувстваше като свой народ, бяха му помогнали, когато собственият му баща го изгони. - Ще се погрижа баща ми да изпрати част от по-възрастните войници с тях. Те поне знаят пътя.

- Наясно съм, че съм само жена от простолюдието - подхвана Ирен и Каол се изкиска, - но онези, които решат да останат, които влязат в крепостта... Докато чакаме нашите войски, може да помогна с настаняването им. Да им подсигуря необходимото. Да проверя дали сред тях няма лечителки, разполагащи с билки и други нужни съставки. Да приготвя превръзки.

Той кимна и гърдите му до болка се изпълниха с гордост. Благородна дама. Ако не по кръв, то по нрав. Съпругата му беше по-достойна за титлата лейди от всяка аристократка, която бе срещал.

- Тогава да се подготвим за война, съпруже! - каза Ирен с пропити от тъга и ужас очи.

И това зрънце страх, не за нея самата, а заради онова, което скоро щеше да връхлети и двама им, го подтикна да я грабне на ръце и да я положи на леглото.

- Войната ще изчака до сутринта - рече Каол и сведе устни към нейните.

***

Руките пристигнаха на разсъмване.

Толкова многобройни, че скриха бледото слънце, изпълвайки небесата с бумтежа на могъщи криле и шумоленето на пера.

Този път хората закрещяха и гласовете им сякаш възвестиха писъците, които щяха да огласят крепостта, пристигнеше ли онази страховита армия.

Руките накацаха по равнината от южната страна на крепостта, чак до брега на езерото. Гладката шир не бе застроена, тъй като я пресичаха множество горещи извори и често се наводняваше, макар че шепа дебелоглави земеделци още се мъчеха да отгледат разни култури в твърдата почва.

Някога равнината била част от самото езеро, преди Западните водопади, скътани в склоновете на Белия зъб, да бъдат заприщени и буйните им води да стихнат до кротките вадички, захранващи и днес езерото. Векове наред предците на Каол обмисляли да бутнат стената, освобождавайки пълноводната река, тъй като древните им ковачници постепенно отстъпвали място на воденици, които лесно можели да преместят другаде.

Ала унищожителната сила зад язовирната стена щяла да причини катастрофални щети, дори всички водни повелители в кралството да опитали заедно да овладеят потопа. Цялата равнина щяла да се наводни за броени минути и стихията щяла да отнесе дори част от града. Водите щели да се спуснат по планинските склонове, помитайки всичко по пътя си с гигантска вълна, която щяла да се разлее чак при Оуквалд. Най-ниските етажи на крепостта, заедно с портата, водеща към равнината, щели да бъдат изцяло потопени.

Затова стената останала и тревистата шир под нея оцеляла.

Руките се подредиха в спретнати редици. Каол, Ирен и неколцина стражи, зарязали постовете си, излязоха да гледат от парапета на крепостната стена как ездачите се заемат да градят лагера си с багажа от дисагите на руките. По-късно щяха да заведат лечителките в крепостта, оставяйки няколко в лагера до пристигането на моратския легион.

Две тъмни фигури се издигнаха в небето и стражите се върнаха по постовете си. Несрин и Сартак кацнаха на стената, а до рука на Несрин - малък сокол. Фалкан Енар.

Несрин скочи ловко от птицата си с лице, мрачно като най-бездънната яма в кралството на Хелас.

- Морат е на три дни оттук, най-много четири - обяви задъхано тя.

Сартак дойде до нея. Руките им очевидно нямаха нужда от връзване.

- Летяхме високо, за да не ни забележат, но Фалкан успя да се доближи.

Хамелеонът стоеше в облика си на сокол до Салки.

Ирен пристъпи напред.

- Какво видяхте?

Несрин поклати глава. Златистобронзовата й кожа беше пребледняла.

- Главно Валги и човеци. Но всички са бързи, настървени.

Каол смогна да потисне гримасата, която понечи да превземе лицето му.

- И няма вещици?

- Не - отвърна Сартак, прокарвайки ръка през сплетената си коса. - Но нищо чудно да изчакват, за да се спуснат от Ферианската падина, когато армията пристигне.

- Дано грешиш - каза Ирен, отправила поглед към руките в долината.

Хиляда. Преди месеци й се струваха дар от боговете, непобедим легион. Но като ги гледаше подредени на полето...

Дори величествените птици можеше да бъдат пометени от стихията на битката.

20

- Знаеш ли историята за кралицата, скитала в различни светове?

Елин поклати глава. Седеше върху килима от мъх на една древна долчинка, заровила ръка в дребните бели цветчета, разпръснати наоколо.

Между короните на великанските дъбове, преплели клони над полянката, проблясваха звезди, сякаш уловени в мрежата им. Пълната луна къпеше гората в толкова ярка светлина, че се виждаше като посред бял ден. Топлият летен въздух носеше тиха, мелодична песен.

- Тъжна история е - продължи леля й и вирна едното ъгълче на червените си устни, щом се облегна назад в трона си, изсечен в огромен гранитен камък. Обичайното й място по време на уроците им заедно, на тези безкрайни, приятни разговори през топлите летни нощи. - И древна.

Елин повдигна вежда.

- Не съм ли голяма за вълшебни приказки?

Преди три дни бе отпразнувала двайсетия си рожден ден на друга полянка, недалеч оттук. Половин Доранел се беше стекъл на тържеството, но вреченият й някак намери начин да я измъкне. Чак до едно самотно езерце в сърцето на гората. Лицето й до ден днешен пламваше, като си спомнеше за онова среднощно плуване на лунна светлина, как я бе накарал да се чувства Роуан, как я бе боготворил насред стоплената от слънцето вода.

Вречен. Думата още я изненадваше. Както я изненада и онова прозрение, когато го съзря до трона на леля си в края на пролетта. А през месеците след това, докато се ухажваха... Елин се изчервяваше при мисълта. Изживяването им в онова горско езерце беше кулминацията на онези месеци. Истинско освобождаване. Свещените белези по шията й - и по тази на Роуан - го доказваха. Нямаше да се върне сама в Терасен есента.

- Никой не е прекалено голям за вълшебни приказки - отвърна леля й с нарастваща усмивка. - А тъй като и ти самата си отчасти вълшебно същество, би трябвало да са ти интересни.

Елин й се усмихна и сведе глава.

- Права си, лельо.

„Лельо“ не беше точното обръщение, защото ги деляха поколения и хилядолетия, но кралицата така й беше предложила да я нарича.

Майев се намести по-назад в трона си.

- Преди много време, когато светът бил млад, когато още нямало човешки кралства и земята не била белязана от войни, се родила кралица.

Елин сви крака под себе си и килна глава.

- Тя не знаела, че е кралица. При нейния народ силата не се наследявала, а течала във вените по рожДение. И докато тя растяла, силата й растяла с нея. И накрая родината й се оказала твърде малка за подобна сила. Твърде тъмна и студена, и тягостна. Имала дарби като на мнозина други от народа си, но и нещо повече; силата й била толкова прецизно, сложно оръжие, че я откроявала от всички останали. Те я разпознавали и се прекланяли пред нея и тя господствала над тях. С времето се разчуло за дарованията й и трима крале дошли да искат ръката й, за да изградят съюз между техния трон и този, който тя самата си била издигнала, колкото и малък да бил. В

началото тя решила, че се е задало онова ново предизвикателство, по което толкова копнеела. Тримата крале били братя, всеки могъщ посвоему; необятната им сила пораждала страхопочитание навред. Избрала най-възрастния, ала не заради някое негово умение или качество, а заради безчетните му библиотеки. Заради онова, което можела да научи в земите му, което можела да постигне със силата си... Искала тайнствата на познанието, не самия крал.

Странна история. Елин пак вдигна вежди, но кралицата просто продължи:

- Като се венчали, тя напуснала скромните си земи и заживяла в замъка му. Известно време се чувствала удовлетворена: и от съпруга си, и от познанието, събрано в дома му. Тримата с братята му били завоеватели и често отсъствали от замъка, отдадени на мисията си да прибавят нови и нови земи към общото си кралство. Тя не възразявала, защото това й осигурявало свободата да черпи все повече и повече познание от библиотеките му. Знания, за някои от които дори той не подозирал. Древни мъдрости от светове, отдавна превърнати в прах. Кралицата научила, че наистина съществували други светове. Не само тяхното мрачно, потискащо кралство, но и светове, нанизани един до друг във вселената, и то без собствените им обитатели да знаят. Светове, където слънцето не било единствено тънки снопове смътна светлина през пепеливите облаци, а златист поток топлина. Където съществувало зелено. Кралицата дори не била чувала за такъв цвят. Зелено. Нито пък за синьо; не и за нюанса, с който книгите описвали небето. Дори не можела да си го представи.

Елин свъси вежди.

- Жалко съществувание.

Майев кимна горчиво.

- Наистина. И колкото повече четяла за тези други светове, посетени някога от вече покойни скиталци, толкова по-силно копнеела да ги види. Да усети целувката на слънцето по лицето си. Да чуе утринната песен на врабчетата, крясъците на чайките край морето. Морето... и то й било чуждо. Необятна водна шир с променливи настроения и непознати дълбини. По техните земи имало само плитки тинести езера и полупресъхнали реки. Затова, докато съпругът й и братята му предвождали поредната война, кралицата започнала да умува как да влезе в някой от тези нови светове. Как да се измъкне от своя.

- Възможно ли е изобщо?

Нещо теглеше съзнанието й, като че историята беше истинска - но вероятно просто я беше чувала от майка си или дори от Марион.

Майев кимна.

- Да. С езика на битието за кратко могат да се отварят портали между световете. Език, забранен дълго преди да се родят съпругът й и братята му. След смъртта на последния от древните скиталци пътеките между световете се затворили и методите им за прекосяване на границите изчезнали с тях. Поне така си мислели всички. Кралицата обаче намерила старите заклинания, закътани надълбоко в личната библиотека на съпруга й. Започнала с дребни експерименти. Първо отворила вратичка към света на покоя, открила една от скитащите жени и я попитала как се прави. - Майев се усмихна замислено. - Покойницата отказала да й разкрие. Затова кралицата започнала да се учи сама. Да отваря и затваря врати, отдавна забравени или запечатани. Да се взира в дълбините на космоса. Собственият й свят бавно се превръщал в клетка. Омръзвало й от войните на съпруга й, от лекомислената му жестокост. И когато той пак заминал на война, кралицата събрала най-близките си прислужници, отворила врата към нов свят и напуснала онзи, в който била родена.

- Напуснала? - учуди се Елин. - Просто... просто напуснала собствения си свят? Завинаги?

- И бездруго не го чувствала свой. Родена била да управлява други светове.

- Къде отишла?

Усмивката на леля й се разшири още малко.

- В един светъл, прекрасен свят. Където нямало нито войни, нито мрак. Съвсем различен от онзи, в който била родена. И там я направили кралица. Достигнала до начин да се скрие в ново тяло, за да не разбере никой какво представлява всъщност, за да не я разпознае дори съпругът й.

- Открил ли я той?

- Не, колкото и да я търсил. Разбрал какво е научила и заедно с братята му усвоили същите познания. Разкъсвали свят след свят, за да я намерят. А щом пристигнали в онзи, който била превърнала в свой дом, не я познали. Дори когато й обявили война, тя не им се разкрила. Надвила ги и двама от кралете, единият от които съпругът й, били прогонени обратно в собствения си свят. Третият останал в капан, ала с почти изчерпана мощ. Пропълзял в земните недра, а постигналата триумф кралица през целия си дълъг, дълъг живот се приготвяла за завръщането му, приготвяла народа си. Защото тримата крале не просто пътували между световете като нея. Натъкнали се били на начин да отварят завинаги портите между тях, изковавайки три ключа за целта. Да владееш тези ключове означавало да контролираш всички светове, да държиш силата на вечността в ръката си. Кралицата искала да ги намери, за да бъде способна да прогони всичките си врагове, да върне най-малкия брат на съпруга си обратно в принадлежащия му свят. За да защити новия си, красив свят. За това си мечтаела цял живот: да живее в мир, без сянката на миналото й да я преследва.

Онзи призрачен спомен пак се обади отдалеч. Сякаш беше забравила да угаси огъня в камината.

- Намерила ли кралицата ключовете?

Усмивката на Майев стана тъжна.

- Според теб намерила ли ги е, Елин?

Елин се замисли. Толкова много от разговорите им, уроците им на тази полянка криеха неизчерпаеми загадки, въпроси, които да разнищва, за да й помогнат някой ден, когато и тя възседнеше трона си с Роуан до себе си.

И ето - като че го беше призовала, мирисът му на заснежени борове изпълни полянката. Разнесе се шумолене на крила и той кацна в облика си на ястреб сред короната на един от великанските дъбове. Нейният принц воин.

Тя му се усмихна, както правеше от седмици, когато я изпращаше до покоите й в двореца край реката. По време на тези техни разходки от гората до обгърнатия в мъгли град бе успяла да го опознае истински, да го обикне. Повече от всичко на света.

Елин пак се извърна към леля си.

- Кралицата е била умна и упорита. Способна на всичко, струва ми се, дори да открие ключовете.

- Така изглежда. Но някак й убягвали.

- Къде са били?

Майев впи тъмен, нетрепващ поглед в нея.

- Според теб къде са били?

Елин отвори уста.

- Мисля, че...

После примигна. И замлъкна.

Усмивката на Майев се върна, нежна и любяща. Каквато бе към нея леля й от самото начало.

- Къде са ключовете според теб, Елин?

Тя пак отвори уста. И пак я затвори.

Сякаш невидима верига я теглеше назад. Отнемаше й думите.

Верига... верига. Елин сведе очи към ръцете си, към китките си. Все едно очакваше да съзре оковите там.

Никога през живота си не бе усещала тежестта на окови. Въпреки това вторачи поглед в една от голите си китки, където можеше да се закълне, че някога бе имало белег. Сега виждаше само гладка, целуната от слънцето кожа.

- Ако страшна опасност грозеше света ни, ако тримата жестоки крале заплашваха да го унищожат, ти къде би потърсила ключовете?

Елин вдигна очи към леля си.

Друг свят. Съществуваше друг свят. Съществуваше като миг от някой сън и в него на китката й имаше белег. Цялото й тяло бе осеяно с белези.

А вреченият й, кацнал над нея... В онзи свят от лицето му, надолу по шията и ръката му се спускаше татуировка. И тази татуировка разказваше тягостна, съкрушителна история. История за загуба. Загуба, причинена от зла кралица...

- Къде са скрити ключовете, Елин?

Спокойната, любяща усмивка не падаше от лицето на Майев. Но някак...

Някак...

- Не - прошепна Елин.

Нещо пропълзя в дълбините на мрачния поглед срещу нея.

- Какво не?

Това не беше нейният свят, нейният живот. Това място, идиличните месеци на учение в Доранел, появата на вречения й...

Кръв и пясък, и яростни вълни.

- Не.

Гласът й проехтя като гръм над смълчаната долчинка.

Елин оголи зъби и впи пръсти в мъха.

Майев се засмя приглушено. Роуан отлетя от клоните и кацна върху разперената ръка на кралицата.

Дори не оказа съпротива, когато фините й бели ръце стиснаха врата му. И го прекършиха.

Елин изпищя. Изпищя и се хвана за гърдите, пронизана от агония заради секнатата свещена връзка...

***

Елин изви гръб върху олтара и всяка строшена, разкъсана част от тялото й изкрещя заедно с нея.

Майев се усмихваше отгоре й.

- Тази илюзия ти хареса, нали?

Лъжа. Всичко беше лъжа. Роуан беше жив, жив...

Елин опита да помръдне ръката си. Удари я огнена светкавица и тя изпищя отново.

Този път обаче от гърлото й се изтръгна само прекършен стон. Прекършен като ръката й...

Ръката й...

От незнайно колко места по ръката й стърчаха кости. Кръв и усукана кожа, и...

Но колкото и потресаваща да беше гледката, белезите от оковите ги нямаше.

И в този свят, и на това място нямаше белези.

Поредната илюзия, поредният измислен кошмар...

Тя пак изкрещя. Заради съсипаната си ръка, заради небелязаната си кожа, заради упорития спомен за скъсаната връзка.

- Знаеш ли от кое ме боли най-много, Елин? - Майев говореше нежно, почти любвеобилно. - От това, че ме имаш за злодея в тази история.

Елин простена през зъби, мъчейки се да вдигне ръка. И двете ръце. Плъзна поглед из помещението, из тази истинска, но измислена стая.

Бяха поправили кутията. Запоили бяха върху капака ново парче желязо. И от двете страни. И на дъното. Вече проникваше още по-малко въздух, през часовете или дните вътре я измъчваше задушлива горещина. Изпита същинско облекчение, когато най-сетне я оковаха върху олтара.

Когато и да се беше случило това. Ако изобщо се бе случило.

- Не се и съмнявам, че вреченият ти или Елена, или дори Бранън са напълнили главата ти с лъжи за това какво ще сторя с ключовете. - Майев провлачи ръка по каменния ръб на олтара, през изтеклата й кръв и парчета кост. - Най-искрено говорех. Харесвам този свят. Нямам желание да го унищожа. Искам единствено да го подобря. Представи си земя без глад, без болка. Нали за това се борите с помощниците ти? За един по-добър свят?

Думите й бяха подигравка. Подигравка със собственото й обещание към цял народ. Към Терасен. Обещание, което още не беше изпълнила.

Елин опита да не мърда в оковите, да не движи изпотрошените си ръце, да потисне напрежението, което сякаш опъваше кожата й от вътре навън. Нарастващия натиск по костите си, в главата си. Нарастващ всеки ден.

Майев въздъхна тихо.

- Знам какво си мислиш за мен, Носителке на огъня. Какви заключения си правиш. Ала има истини, които не бива да се разкриват. Дори за ключовете.

Елин не знаеше дали пращящият напор в нея потушава болката й, или... вещае нещо още по-лошо.

Майев обгърна с длан бузата й през маската.

- Обещаната кралица. Искам да те спася от тази саможертва, предложена от едно вироглаво момиче. - Тя се засмя едва доловимо. - Дори ще ти отстъпя Роуан. Двамата ще бъдете заедно тук. Докато с теб се трудим да спасим света.

Лъжи. Елин го знаеше, макар и да не можеше да си спомни къде свършваше истината и започваше лъжата. Дали вреченият й не бе принадлежал на друга преди нея. Или именно това беше кошмарът?

Богове, този натиск в тялото й... В кръвта й...

Не се преДавай!

- Усещаш го - додаде Майев. - Призива на тялото ти да се съгласиш. - Елин отвори очи и явно в тях се четеше недоумение, защото Майев се усмихна. - Знаеш ли какво причинява железният ковчег на онези с магически способности? Няма да го почувстваш веднага, но с времето... магията ти се нуждае от отдушник, Елин. Този натиск е гласът на магията ти: крещи ти да се измъкнеш от оковите и да освободиш напрежението в себе си. Дори кръвта ти настоява да ме послушаш.

Истина беше. Не това с подчинението, а с нарастващия натиск, който несъмнено щеше да й причини повече болка дори от сблъсъка с пълната мощ на магията й. Беше й се случило веднъж, когато се гмурна по-надълбоко в силата си, отколкото го бе правила някога преди.

А онзи случай щеше да бледнее пред това, което я очакваше сега.

- Няма да ме има няколко дни - обяви Майев.

Елин застина.

Майев поклати глава с престорено разочарование.

- Не постигаме желаните резултати, Елин.

От другия край на стаята Фенрис изръмжа предупредително. Майев дори не го погледна.

- Научих, че общият ни враг отново е стъпил на тези брегове. Един валгски принц бил задържан на няколко дни път оттук до южната граница. Носел няколко нашийника, които безусловно е възнамерявал да използва върху моя народ. Кой знае, дори върху мен.

Не. Не...

Майев плъзна ръка през шията на Елин, сякаш очертаваше мястото, където би попаднал нашийникът.

- Ще отида лично да взема нашийника, да проверя какво ще каже лакеят на Ераван. Разкъсах на парчета валгските принцове, които срещнах през първата война -продължи тихо тя. - Сигурно безпроблемно ще ги подчиня на волята си вместо това. Е, поне еДин от тях. А сетне ще сложа неговия нашийник около твоя врат.

Не.

Думата отекваше като мантра в главата й, извисявайки се постепенно.

- Не знам защо не се сетих по-рано - каза Майев.

Не.

Тя побутна изпотрошената китка на Елин, която смогна да преглътне писъка си.

- Помисли си по въпроса. Като се върна, ще обсъдим предложението ми отново. Може пък напрежението в тялото ти да избистри разсъдъка ти.

Нашийник. Майев отиваше да вземе нашийник от Камък на Уирда...

Майев й обърна гръб и черната й рокля се завъртя с нея. Като прекоси прага, совата й литна от гредата над отворената врата и кацна върху рамото й.

- Убедена съм, че Каирн няма да позволи да скучаеш в мое отсъствие.

***

Нямаше представа колко време бе лежала на олтара, преди лечителните да пристигнат с благовонния си пушек. Пак й бяха сложили металните ръкавици.

Натискът под кожата й растеше с всеки изминал час. Дори в дълбокия й, подвластен на опиянението сън. Сякаш, след като го беше усетила веднъж, вече не можеше да го пренебрегва. Нито да го усмири.

Но дори той щеше да е най-малката й грижа, ако Майев наистина сложеше нашийник около врата й.

Фенрис седеше до стената. Мигна веднъж с пламнали от тревога очи. Добре ли си?

Тя мигна два пъти. Не.

Не, изобщо не беше добре. Майев бе чакала именно това напрежение. То беше по-лошо от всяко издевателство на Каирн. А с нашийника, който лично отиде да вземе...

Не биваше да разсъждава прекалено много за това. За най-отвратителното робство, от което можеше и никога да не се измъкне. Нямаше просто да пречупи Носителката на огъня, а да я заличи напълно.

Да изтръгне от нея всичко - и силата, и знанията й. Да я държи в плен в собственото й тяло, за да чува как собственият й глас издава къде се намират Ключовете на Уирда. Как се врича в кръвна клетва пред Майев. Предава й се изцяло.

Фенрис мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Тя отвърна със същото. Тук съм, с теб съм.

Магията й се надигна, търсейки изход, запълвайки празнотите между глътките й въздух и костите й. Не й намираше място, вече не съумяваше да я укроти.

Не се предавай!

Тя се съсредоточи в думите. В гласа на майка си.

Може би магията щеше да я погълне отвътре, преди Майев да се върне.

Ала Елин не знаеше как да го понесе. Как да понесе подобно напрежение не просто цели дни, а следващия час. Ако можеше да освободи поне мъничко от него...

Тя потисна мислите, прокрадващи се в съзнанието й. Нейни собствени или на Майев - не я беше грижа.

Фенрис замига отново, повтаряйки същото тайно послание. Тук съм, с теб съм.

Елин затвори очи с надеждата да изпадне в забвение.

***

- Ставай.

Подигравка с дума, която бе чувала някога.

Каирн стоеше над нея с изкривено от противна усмивка лице. А дивашкият блясък в очите му...

Той започна да разкопчава веригите й и Елин застина.

Няколко стражи влязоха с маршова стъпка. Фенрис изръмжа.

Магията й се гърчеше под кожата й, блъскаше в главата й като кошмарен чук. По-страшен от инструментите за мъчение до Каирн.

- Майев иска да те преместим - обяви той.

Трескавата светлина в очите му сякаш се засили, като я вдигна от олтара и я пренесе до желязната кутия. И я пусна вътре толкова отвисоко, че веригите издрънчаха по костите й, по черепа й. Очите й се насълзиха и тя понечи да се изправи, но капакът се затръшна пред лицето й.

Мрак, горещ и задушен, я притисна отвсякъде. Същият като онзи, който се сгъстяваше под кожата й.

- Тъй като сганта на Морат наново пълзи по бреговете ни, Майев иска да те преместим на някое по-сигурно място до завръщането й - обясни през капака с престорено нежен глас Каирн. Стражите изпъшкаха и вдигнаха кутията, а Елин се люшна вътре, прехапвайки устни от болка. - Хич не ми дреме какви ще ги върши с теб, след като ти сложи някой от демонските нашийници. Дотогава обаче... Дотогава си само моя. За едно последно забавление, преди новото ти приятелче да влезе в теб.

Ужас сви стомаха й, задушавайки напрежението.

Местеше я на друго място - веднъж беше предупредила една млада лечителка за това. Казала й беше, че ако нападателят й решеше да я премести, несъмнено имаше намерение да я убие и трябваше да му се опълчи с всички сили.

А това дори не включваше нашийник от Камък на Уирда, който се приближаваше към нея с всеки изминал ден.

Но Каирн нямаше да я убие, защото Майев я искаше жива.

Елин се съсредоточи върху дишането си. Вдишване, издишване, вдишване, издишване.

Това обаче не попречи на мазния, пронизващ страх да превземе тялото й. Да го разтрепери цялото.

- Ти идваш с нас, Фенрис - отсече насмешливо Каирн, когато стражите тръгнаха нагоре по стълбището и Елин се плъзна по железния под на кутията. - Не ми се ще да пропуснеш нищо от предстоящото.

21

Роуан знаеше всички главни и тайни пътища към Доранел. И зеленото кралство, и величествения град, чието име носеше.

Гавриел и Лоркан също ги знаеха. Предишната вечер продадоха конете си. Елида ги спазари. Елфическите воини бяха твърде разпознаваеми; дори да криеха лицата си, могъщото им присъствие щеше да ги издаде. Малцина не биха ги познали.

За разлика от северната граница с Вендлин, южните пътища към кралството не бяха под охраната на диви вълци. Въпреки това избираха скритите, полузабравени пътеки, водещи на север.

Когато им останаха броени дни път до града, заложиха капан на Майев.

И за стръв използваха онова, което кралицата не би устояла да вземе лично: нашийници от Камък на Уирда.

Елин още не се бе прекършила. Роуан знаеше, усещаше го. И упорството й вероятно подлудяваше Майев. Изкушението да й сложи нашийник, самонадеяната вяра на елфическата кралица, че би успяла да командва демона в него, да го изтръгне от контрола на самия Ераван... Майев едва ли би пропуснала толкова апетитна възможност.

Ето защо Елида започна да пуска слухове по кръчми и пазари, по местата, където Роуан знаеше, че се навъртат шпионите на Майев. Мълви за елфически гарнизон, заловил валгски принц - за причудливите нашийници, които намерили у него. Къде: край един аванпост на няколко левги от града. Нашийниците: лесна плячка.

Роуан дори не се помоли на боговете Майев да се хване. Да не изпрати някого от своите шпиони, който да вземе нашийниците или просто да потвърди съществуването им. Рискован ход, но и бездруго нямаха избор.

Докато се изкачваха по стръмните южни хълмове, откъдето щеше да им се разкрие добър изглед към нощния град, сърцето му препускаше бясно. Може и да не владееха магията за укриване на Майев, но без кръвната клетва едва ли щеше да долови близостта им.

Въпреки че шпионите й бяха навсякъде, а силата й се простираше надлъж и шир по тези земи. И още много други.

Вече пълзяха задъхано към билото на най-високия от гористите хълмове. Да, имаше и други пътища към града, но никой не предлагаше такъв изглед към терена пред тях. Роуан не смееше да лети, защото бдителните й стражи несъмнено се оглеждаха за белоопашат ястреб, дори под прикритието на нощта.

Имаха едва десетина метра до билото.

Роуан продължи да се катери, следван от спътниците си.

Тя беше тук. През цялото време е била тук. Ако бяха дошли директно в Доранел...

Не си позволи да мисли за това, стъпвайки на хребета.

Под крехката луна градът от сив камък се къпеше в бяло, обгърнат в мъгли от околните реки и водопади. Елида, макар и задъхана, ахна с възхита.

- Очаквах... очаквах да е като Морат - призна си тя.

Живописният град се разпростираше в сърцето на огромна речна долина. Независимо от късния час уличните лампи още светеха и Роуан знаеше, че по някои площади свири музика.

Домът му. Поне някога беше. Ала жителите му все още ли бяха неговият народ, след като се бе оженил за чужда кралица? След като се беше сражавал срещу тях, убивайки мнозина край бреговете на Ейлве? Нарочно не потърси с поглед черните траурни знамена, които със сигурност висяха от множество прозорци.

Знаеше, че Лоркан и Гавриел също избягваха да ги броят. От векове познаваха тези елфи, живееха сред тях. Наричаха ги свои приятели.

Но дали някои от тях съзнаваха кой лежи в плен сред тях? Дали чуваха писъците й?

- Това е мястото - каза Гавриел на Елида, сочейки куполите и елегантните сгради, струпани в източния край на града по брега на гигантския водопад.

Всички огледаха безмълвно обточената с колони резиденция на кралицата. Където се бяха помещавали и собствените им покои. Вътре не горяха лампи.

- Това не доказва нищо - отбеляза Лоркан. - Нито че Майев е тръгнала, нито че Елин е още там.

Роуан се вслуша във вятъра, подуши го, но не усети нищо.

- Единственият начин да се уверим е, като влезем в града.

- Само по онези два моста ли може да се влезе? - попита Елида, гледайки свъсено каменните мостове близнаци от южната и северната страна на Доранел.

И двата бяха открити, забележими от километри.

- Да - отговори със стегнат глас Лоркан.

Реката беше твърде широка, твърде буйна, за да я преплуват. А Роуан не беше чувал за друг начин да влязат в града.

- Налага се да заобиколим долината отдалеч - каза Лоркан, наблюдавайки града в сърцето й.

На север гористите планински подножия се извисяваха към монолитната стена на Камбрийските планини. На запад долината се разстилаше в земеделски земи, открити и необятни, ширещи се чак до морето. А на изток, отвъд водопада, ливадите отстъпваха място на древна гора, опряла гръб в още гигантски планини.

Неговите планини. Мястото, което някога бе наричал свой дом, където се беше намирала горската му къща, докато не я изгориха. Където беше погребал Лирия, където бе очаквал някой ден да погребат и него.

- Трябва ни и резервна стратегия - каза Роуан, въпреки че вече се беше замислил по въпроса.

Къде да избягат след това, защото Майев щеше да изпрати най-умелите си воини след тях.

Някога и той самият се причисляваше към тях. Майев го изпращаше да залавя и унищожава елфите, станали твърде чудовищни дори според нейните разбирания, отцепници, които вече не заслужаваха да живеят. Той самият бе обучил воините, които Майев щеше да хвърли по следите им. Беше им показал тайните пътеки, любимите скривалища на елфите.

Никога не му бе хрумвало, че някой ден ще използват уменията си срещу него.

- Необходим ни е един ден - каза Лоркан.

Роуан впери студен поглед в него.

- Не разполагаме с един ден.

Елин беше там, долу. В онзи град. Знаеше го, чувстваше го. От два дни се потапяше в силата си, приготвяше се за убийствата, за сражението. Усилието да я сдържа го притискаше, обтягаше и мъничкото му самоконтрол.

- Ще си платим за всяко прибързано решение - отвърна Лоркан. - Вречената ти също.

Самоконтролът на някогашния му командир не беше по-устойчив от неговия. Дори Гавриел, вечно спокоен и уравновесен, крачеше нервно. Всичките се бяха спуснали в силата си, извлекли я бяха до дъно.

Лоркан обаче имаше право. Роуан би казал същото, ако беше на негово място.

Гавриел посочи някаква изпъкнала скала на склона под тях.

- Там ще имаме сносно укритие за лагеруване тази нощ. Ще починем, а утре ще съставим план.

Идеята го ужасяваше. Да спи, когато Елин се намираше на броени километри от него. Ушите му се наостриха, сякаш се мъчеше да долови писъците й. Въпреки това каза:

- Добре.

Нямаше нужда да обявява, че е твърде рисковано да палят огън. Въздухът беше студен, но не толкова, че да замръзнат през нощта.

Роуан тръгна пръв надолу по хълма и подаде ръка на Елида, за да й помогне да слезе по опасния скалист склон. Тя я пое с разтреперани пръсти.

И все пак не се беше уплашила да тръгне с тях, да им съдейства.

Той надзърна надолу за следващото стабилно място в скалата, където да стъпи, и пак се обърна да й помогне.

- Не е задължително да идваш с нас в града. Ще си набележим маршрут за бягство и може да ни чакаш някъде в безопасност.

Когато Елида не му отговори, Роуан вдигна очи към нея.

Тя обаче не гледаше него, а града пред тях.

С изцъклени от ужас очи. Ужас, който се пропиваше в мириса й.

Лоркан се появи мълниеносно и сложи ръка на рамото й.

- Какво...

Роуан се извърна към града. Билото бе служило за граница.

Не на града, а на една илюзия. Приказна, идилична илюзия, за която да докладват разузнавачите, недръзнали да се доближат прекалено. Защото от всички страни на града, дори по източната равнина...

Армия. Безчетна армия лагеруваше навсякъде около него.

- Призовала е почти цялата си войска - прошепна Гавриел с брулена от вятъра коса.

Роуан преброи лагерните огньове, осеяли тъмната земя като рой звезди. За пръв път виждаше толкова многобройна елфическа армия. Онази, която с кадъра му бяха предвождали в други войни, дори не можеше да се мери с нея.

Елин можеше да е къде ли не. Както в лагерите, така и в града.

Трябваше да подходят умно. С хитрина. И ако Майев не беше клъвнала стръвта им...

- Довела е цяла армия да ни държи настрана от града? - учуди се Елида.

Лоркан стрелна предупредително Роуан.

- Или за да удържи Елин вътре.

Роуан огледа лагеруващата войска. Какво ли си мислеха жителите на Доранел, които рядко виждаха въоръжени сили, по-многобройни от стражевите патрули в града?

- Имаме съюзници в града - изтъкна Гавриел. - Може да опитаме да се свържем с тях. Да проучим къде е Майев, с каква цел се е събрала войската. Дали не се носят слухове за Елин.

Елис, чичото на Роуан, главата на рода им, бе останал в града, когато армадата на Майев отплава. Непоколебим, мъдър елф, но и предан. Възпитал бе Енда по свое подобие, превърнал го беше в остроумен придворен. Но намереше ли време, обучаваше и Роуан, преподавайки му някои от първите му уроци по бой с меч. Роуан отрасна в дома на чичо си - едничкия му дом, докато не откри онази планина. Ала на собствената си кръв ли щеше да е предан Елис, или на Майев, особено след предателството на рода на Белия трън в Ейлве?

Пък и чичо му можеше вече да е мъртъв. Майев можеше да го е наказала заради всички братовчеди, които Роуан бе молил за помощ. Или в стремежа си да си върне благоразположението на кралицата след предателството на рода им Елис можеше да ги предаде още преди да са намерили Елин.

А що се отнасяше до другите, до малцината съюзници, които им бяха останали...

- Майев е способна да прониква в съзнанието на хората - каза Роуан. - По всяка вероятност знае кои са съюзниците ни и може вече да се е погрижила за тях. - Той стисна дръжката на Голдрин, търсейки успокояващия допир на топлия метал. - Няма да рискуваме.

Лоркан изсумтя в знак на съгласие.

- Майев не ме познава, не и достатъчно добре - обади се Елида. - Никой в града не би ме разпознал, особено ако... променя външния си вид. Както когато разпространих лъжите за валгския принц. Утре може да пробвам да вляза в града и да се поослушам.

- He.

Отказът на Лоркан прониза нощта като нож.

Елида му отвърна със студен, невъзмутим глас:

- Не си ми командир. Дори не си от моя двор.

Тя се обърна към Роуан. Той беше.

Той я превъзхождаше в йерархията им. Обзе го неприятно чувство. Елин го бе поставила в тази позиция.

Лоркан изсъска:

- Тя не познава града, не знае как да се справи със стражите...

- Ще я научим - намеси се Гавриел. - Тази вечер. Ще й кажем онова, което знаем. Лоркан оголи зъби насреща му.

- Ако Майев е все още в Доранел, ще я надуши.

- Няма - увери го Елида.

- Откри те на онзи плаж - скастри я Лоркан.

Елида вирна брадичка.

- Утре отивам в града.

- И какво ще направиш? Ще разпиташ дали някой не е виждал Елин Галантиус да се разхожда наоколо? Дали Майев би те приела за чаша чай? - изръмжа гръмовно Лоркан.

Елида не отстъпи и за секунда.

- Ще разпитам за Каирн.

Всички застинаха. Роуан не беше съвсем сигурен дали я е чул правилно.

Тя ги погледна целеустремено.

- Какво странно има в това една млада простосмъртна жена да разпитва за елф, който я е зарязал?

Лоркан пребледня като луната над тях.

- Елида. - Тя не му отговори, ето защо Лоркан се завъртя към Роуан. - Ще пратим някого да проучи обстановката, трябва да има и друг начин да...

Елида просто каза на Роуан:

- Намерим ли Каирн, ще намерим и Елин. И ще разберем дали Майев е още в града.

От очите й вече не надничаше страх. В мириса й нямаше нито следа от него.

Затова Роуан кимна напук на осезаемото напрежение у Лоркан. - Успешен лов, милейди!

22

Заснежените равнини на Терасен се стелеха на юг чак до хълмистите планински подножия, ширнали се към хоризонта.

По-рано това лято Лизандра бе прекосила същите тези подножия с приятелите си - с кралицата си. Видяла беше как Елин се изкачва до едно от билата им, до изсечения гранитен камък, бележещ границата между Адарлан и Терасен. Приятелката й бе сторила крачка отвъд него и се беше озовала у дома.

Вероятно това я правеше глупачка, но тогава Лизандра дори не бе предположила, че следващият път, когато съзреше същите тези подножия, прелитайки над тях в облика на птица, щеше да е във време на война.

Нито че щеше да е разузнавач на многохилядна армия, маршируваща далеч зад нея. Оставила бе на Едион да обяснява за внезапното изчезване на Елин. Нейната мисия беше да повери къде е възможно да се засекат с легионите на Морат и да осведоми генерала за терена пред тях. Елфически разузнавачи, също в птичи облици, бяха отлетели на запад и на изток.

Сребристите й соколски криле се бореха със суровия вятър, носейки я през небето със скорост, която запращаше течни светкавици през сърцето й. Този облик й беше станал любим след призрачния леопард. Ловко, изваяно, хищническо - тяло, създадено да лети с вятъра, да преследва плячка.

Снегът беше спрял, но небето продължаваше да сивее и нито един слънчев лъч не се прокрадваше да ги стопли. Няколкото пласта пера обаче я спасяваха от безпощадния мраз.

Лизандра прелетя дълги, дълги километри, оглеждайки празните земи. Селата, през които бяха минали лятото, сега пустееха. Молеше се жителите им, избягали на север, да намерят убежище, преди да паднат големите снегове, както и онези с магически способности сред тях да са смогнали да се измъкнат от мрежите на Морат. В едно от градчетата по пътя си бяха срещнали момиче с впечатляваща водна дарба - дали то и семейството му бяха зад масивните стени на Оринт?

Лизандра хвана някакво възходящо течение, издигна се нависоко и хоризонтът се разкри още повече пред очите й. Прелетя над първото възвишение - релеф от светлини и сенки под облачното небе. Насеченият терен щеше да затрудни армията, но Гибелният легион беше воювал наблизо. Войниците безспорно познаваха пътеките въпреки снежните пъртини, затрупали котловините.

Вятърът пищеше и я тласкаше на север. Сякаш не й позволяваше да лети на юг. Молеше я да не продължава.

Появиха се хълмове, короновани с големи камъни - древните монолити, обозначаващи границата. Тя прелетя над тях. До смрачаване имаше няколко часа. Щеше да лети, докато мракът и студът не й попречеха, а сетне щеше да се скрие в короната на някое дърво до зори.

Сребристите й криле я носеха все по на юг към тъмния, празен хоризонт.

Празен, но не за дълго.

Когато най-после й разкри какво пъпли към тях, Лизандра едва не изпадна надолу от небето.

Рен я беше научил как да брои войници, но тя губеше бройката им всеки път, опиташе ли да пресметне колко маршируват в изряден строй през северните равнини на Адарлан. Право към планинските подножия, ограждащи и двете кралства.

Хиляди. Пет, десет, петнайсет хиляди. Повече.

Наново и наново се препъваше в броенето. Двайсет, трийсет.

Издигна се още по-високо в небето. И още по-високо, защото ниско над черните пълчища кръжаха илкени и наблюдаваха във всички посоки.

Четирийсет. Петдесет.

Петдесетхилядна армия, бранена от илкени.

Сред пехотинците се мяркаха и конници - млади мъже с красиви лица и черни нашийници над бронята.

Валгски принцове. Петима, всеки оглавяващ своя легион.

Лизандра пак преброи войската. Три пъти.

Петдесет хиляди воини. Срещу техните двайсет и пет.

Един от илкените я видя и се устреми нагоре.

Тя направи остър вираж и полетя обратно на север, размахвайки яростно криле.

***

Двете армии се срещнаха на едно заснежено поле в южната част на Терасен.

Генералът принц на Терасен нареди на легионите си да изчакат, вместо да се спуснат към моратската войска. Да оставят ордите на Ераван да се изтощят, изчаквайки хълмовете, и да изпратят отряд от Тихите асасини, който да излови вражеските войници, залутали се сред скали и падини.

Само част от асасините се върнаха.

Тъмната сила на валгските принцове ги помете като смъртоносна вълна.

Дори тогава Носителката на огъня не изпепели Валгите. Просто продължи да язди редом с братовчед си.

През нощта илкени връхлетяха лагера им. Всяха хаос и ужас, разкъсаха множество войници с отровните си нокти и пак се загубиха в небето.

На влизане в Терасен събориха древните обозначителни камъни от тревистите им била.

Моратските войници превалиха подножията съвсем слабо задъхани, не особено възпрепятствани от снега и все така многобройни.

Заспускаха се в галоп по склоновете като черна вълна, разливаща се по земята. Право към копията и щитовете на Гибелния легион, докато елфическите воини потискаха с магията си силата на валгските принцове.

Магия, оказа се, съвършено безполезна срещу илкените. Те прелитаха през нея като през фина паяжина и някои дори я разтапяха, бълвайки отрова.

После кацаха или напълно сломяваха отбраната им. И дори хамелеонка в облика на уивърн с отровни шипове не успяваше да ги свали всичките.

Дори генерал принц с древен меч и елфически инстинкти не успяваше да ги обезглавява достатъчно бързо.

В суматохата никой не забеляза отсъствието на Носителката на огъня, както и че нито въглен от магията й не озари кървавата нощ.

Накрая и пехотинците ги достигнаха.

И армията им от кол и въже започна да се разкъсва.

Първо падна десният фланг. Един от валгските принцове освободи силата си срещу него, завещавайки само трупове по пътя й. Касапницата спря чак когато Илиас от Тихите асасини съумя да се промъкне в тила на врага и да обезглави принца.

Централните редици на Гибелния легион още се държаха, но губеха войник след войник под напора на нокти, зъби, мечове и щитове. Враговете бяха толкова многочислени, че елфическите благородници и подчинените им не можеха да ги умъртвяват достатъчно скорострелно, нито достатъчно всеобхватно. Колкото и преднина да печелеха с магията си, Морат главоломно я потъпкваше.

Зверовете на Ераван ги тласкаха все по на север през онзи първи ден. И цялата нощ. И призори на следващия ден.

До втората нощ дори редиците на Гибелния легион започнаха да поддават.

А силите на Морат продължаваха да прииждат.

23

Елида за пръв път виждаше град като Доранел.

Градът на реките - така го наричаха. Дори не си бе представяла, че е възможно да се създаде селище в пресечната точка на няколко реки, всяка от които се вливаше в огромно корито.

Но не допускаше възхищението по лицето си, крачейки по лъкатушещите, спретнати улици.

Страхът беше другият й спътник, който умишлено държеше на разстояние. С острото си обоняние елфите лесно долавяха всяка емоция. И докато умерената доза страх допринасяше за прикритието й, прекомерната можеше да й коства живота.

Въпреки това мястото изглеждаше като същински рай. Розови и сини цветя висяха от прозорците, тесни канали се виеха между улиците и по тях плаваха ярко боядисани, дълги лодки.

Никога не бе съзирала толкова много елфи на едно място, не бе очаквала да са така обикновени наглед. Е, доколкото беше възможно с невероятната им грациозност, изострени уши и удължени кучешки зъби. Навсякъде около тях се стрелкаха толкова видове животни, че не можеше да ги запомни. А те просто се разхождаха спокойно, пазарувайки прясно изпечен хляб, стъкленици с някакви масла и пъстроцветни платове.

И над всичко това, възседнала трона си в двореца от източната страна на Доранел, властваше Майев. Роуан й беше разказал, че целият град бил построен от камък, за да не могат Бранън или наследниците му да го разрушат.

Елида се бореше да прикрие куцукането, което се засилваше с всяка крачка по-навътре в града - и по-надалеч от магията на Гавриел. Беше оставила спътниците си на гористия хълм, където лагеруваха през нощта, макар че Лоркан отново се помъчи да я разубеди. Тя обаче прерови общия им багаж, докато не намери необходимото: горските плодове, които Гавриел бе набрал предишния ден, един резервен колан, тъмнозелена пелерина от Роуан, измачкана бяла риза от Лоркан и миниатюрното огледалце, пред което се бръснеше.

Не каза нищо, когато се натъкна на белите ленти памучен плат на дъното на неговата раница. Приготвени за следващия й цикъл. И бездруго не знаеше какво да каже. Не и без да срути нещо в гърдите си.

С небрежно отпуснати рамене, макар и сковано от напрежение лице, Елида спря пред живописно площадче с бълбукащ фонтан в центъра. Наоколо се тълпяха търговци и купувачи и бърбореха ведро под утринното слънце. Тя застана с гръб към сводестия вход на площада и извади огледалцето от джоба на пелерината си, внимавайки да не издрънчи с ножовете, скрити там.

Отвори капачето на огледалото и погледна смръщено отражението си - не съвсем престорена гримаса. Сутринта беше намачкала горските плодове и бе намазала кожата около очите си със сока им, придавайки им зачервен, измъчен вид. Сякаш ридаеше от седмици.

От огледалото действително я гледаше изстрадала жена.

Не нея искаше да зърне обаче, а площада отзад. Заоглеждаше ли го директно, можеше някой да я заподозре, но вторачвайки се в дамско огледалце - просто суетно момиче, мъчещо се да пооправи окаяния си външен вид... Елида заглади с ръка няколко щръкнали кичура коса, без да изпуска от взор площада зад себе си.

Беше нещо като център. От двете му страни имаше по една кръчма с винени бъчви вместо маси отпред и празни, още неразтребени чаши по тях. Едната като че ли привличаше повече елфи, някои от които във военни одежди. От кръчмите по трите площада, които беше посетила, единствено в тази се събираха воини.

Идеално.

Елида приглади за последно косата си, затвори огледалцето и като се обърна към площада, вирна брадичка. Просто момиче, стараещо се да запази достойнство.

Нека да я възприемат както си пожелаят, нека гледат бялата риза, с която бе заменила кожения си вещерски жакет, зелената пелерина, пристегната през кръста й с колан, нека си я мислят за невзрачна скитница. Момиче, никак не на място в този прелестен, шармантен град.

Тя доближи седмината елфи, седнали пред кръчмата, отчитайки кой говореше най-много, кой се смееше най-гръмогласно, към кого се обръщаха най-често петимата мъже и двете жени сред тях. Едната не бе облечена с воински одежди, а с фин дамски панталон и яркосиня туника, прилепнала като ръкавица по пищната й фигура.

Забеляза и към кого се обръщаха всички за потвърждение, за одобрение -широкоплещестата елфа с късо подстригана тъмна коса. Бронята по раменете и китките й беше по-изящна от тази на другите воини. Командирска.

Елида се застоя на няколко крачки от тях, стиснала с една ръка пелерината точно над сърцето си, докато с другата въртеше златната халка на пръста си - безценна реликва, изпълняваща простичката роля на дар за спомен от любовник. Тя задъвка свенливо долната си устна, отправяйки плахи погледи към войниците и към кръчмата. Дори заподсмърча леко.

Другата елфа - тази с елегантната синя туника - я видя първа.

Голяма красавица. Тъмната й коса се спускаше в дебела, лъскава плитка по гърба й, а златистобронзовата й кожа грееше с вътрешна светлина. От очите й бликаше добрина. И загриженост.

Елида го прие като покана и доближи масата им, свела глава в почтителен поклон.

- П-простете, че ви прекъсвам - изпелтечи, извърнала лице към тъмнокосата хубавица.

Заекването винаги караше хората да се чувстват неловко, да свалят наивно гарда си, нетърпеливи да се отдалечат. Готови да й кажат онова, което я интересуваше.

- Станало ли е нещо? - попита елфата с дрезгав и прекрасен глас, точно такъв, какъвто Елида винаги си бе представяла, че притежават най-изтънчените красавици, такъв, какъвто подлудяваше мъжете.

И ако съдеше по усмивките на елфите около нея, Елида не се и съмняваше, че им въздейства именно в тази посока.

Долната й устна затрепери и тя я прехапа.

- Аз... аз търся някого. Каза, че ще ме чака тук, но... - Тя надникна към воините и пак започна да върти халката на пръста си. - В-в-видях униформите ви и р-реших, че може да го познавате.

Бодрото настроение на компанията им лека-полека отстъпваше място на предпазливостта. И съжаление - от страна на красавицата. Или заради пелтеченето, или заради издайническите белези по външния й вид: млада жена, страдаща по любовник, когото едва ли щеше да намери.

- Как се казва? - попита по-високата елфа, навярно сестра на другата, ако съдеше по еднаквата им смугла кожа и тъмна коса.

Елида преглътна достатъчно драматично, че гърлото й да подскочи видимо.

- Н-не исках да ви безпокоя - поде уклончиво. - Но просто ми се сторихте д-д-добродушни.

Единият елф измърмори, че трябвало да си вземат още питиета, а двама от другите се надигнаха с него. Двамата, които останаха на масата, като че ли също искаха да се измъкнат, но командирката им стрелна кос поглед, който ги прикова неподвижни.

- Не ни безпокоиш - увери я красавицата, махвайки с фината си ръка. Беше не по-висока от Елида, но имаше поведение на кралица. - Искаш ли да ти поръчаме нещо за хапване?

Всеки лесно се ласкаеше, лесно се подвеждаше, независимо дали ушите му бяха заострени, или заоблени...

Елида пристъпи към нея.

- Не, благодаря. Не искам д-да ви притеснявам.

Елида спря на ръка разстояние от тях и елфата разшири ноздри, несъмнено подушила некъпаното й от седмици тяло. Въпреки това бе така любезна да си замълчи, обхождайки с очи лицето й.

- Как се казва приятелят ти? - подкани я командирката с груб глас, коренно различен от този на сестра й.

- Каирн - прошепна Елида. - Казва се Каирн.

Единият от елфите изруга, другият измери Елида от глава до пети.

Двете елфи обаче застинаха.

- Т-той служи на кралицата - обясни Елида и очите й запрескачаха от лице на лице с надежда. - Познавате ли го?

- Да - отговори командирката с притьмнели очи. - И ти... любовница ли си му?

Елида накара лицето си да почервенее, замисляйки се за всички унизителни моменти по пътя им дотук: като цикъла й, ходенето по нужда...

- Трябва да говоря с него - каза накрая.

А после щеше да разбере и къде се намира Майев.

Тъмнокосата хубавица пророни глухо:

- Как се казваш, дете?

- Финула - излъга Елида, използвайки името на бавачката си.

- Ще ти дам един съвет - провлачи единият от елфите и отпи глътка бира. - Щом си успяла да се измъкнеш от Каирн, не го търси.

Командирката му го удостои с предупредителен поглед.

- Каирн е положил кръвна клетва пред кралицата ни.

- Това не го прави по-малък кучи син - отвърна елфът.

Елфата изръмжа толкова гневно, че той мигом си науми да провери какво се случва с питиетата им.

Елида преви рамене.

- Значи... Значи го познавате?

- Имала си среща с Каирн? - попита я вместо отговор красавицата.

Елида кимна.

Двете елфи се спогледаха.

- Не знаем къде е - рече командирката.

Лъжеше. Елида видя погледа, който сестрите си размениха. Решението им да не й казват - или за да предпазят беззащитното простосмъртно момиче, за което я имаха, или от преданост към Каирн. Или към всички елфи, взели в леглото си простосмъртни, отказвайки да поемат отговорност няколко месеца по-късно. Лоркан се бе появил на бял свят след такава връзка, а после го бяха изхвърлили на улицата.

Подобна идея я подтикна да стисне зъби, макар че челюстта й остана видимо отпусната.

Не с гняв ще си помогнеш - учеше я Финула, - а с разум.

Взе си бележка. При следващата кръчма нямаше да се представя като толкова жалка. Нито като зарязана любовница, носеща детето му.

Но нямаше да спре да обикаля кръчмите, докато не получеше отговор. А получеше ли отговор, щеше да посети и следващата кръчма, за да го потвърди.

- А... кралицата в двореца си ли е? - попита Елида. Умолителният й, хленчещ глас дразнеше дори собствените й уши. - Той ми к-к-каза, че пътувал с нея, но ако нея я няма...

- Нейно Величество не си е у дома - поясни командирката и резкият й тон подсказа на Елида, че търпението й се изчерпва. Тя не позволи на коленете си да омекнат, а когато раменете й се превиха, изглеждаше така, сякаш е от разочарование. - Но както вече споделихме, не знаем къде е Каирн.

Майев не беше в града. Поне това се нареждаше в тяхна полза. Дали по щастлива случайност, или благодарение на плана им - не я интересуваше. Каирн обаче... Едва ли щеше да научи друго от тези елфи. Така че просто сведе глава.

- Б-благодаря ви.

Отстъпи назад, преди някоя от елфите да успее да каже друго, и показно почака край фонтана пет минути. Петнайсет. Щом часовникът на площада удари кръгъл час, Елида закрачи унило към отсрещния му изход, съзнавайки, че я наблюдават.

Поскита няколко пресечки със същия отчаян вид, без посока, а накрая се шмугна в някаква тясна уличка и въздъхна.

Майев не беше в Доранел. Но още колко ли време?

Трябваше да открие Каирн възможно най-бързо. Да се постарае повече при следващото си изпълнение.

Този път не биваше да изглежда чак толкова жалка, безутешна и ревлива. Може би беше сложила прекалено много червено около очите си.

Тя извади огледалото и опита да изтрие с пръст мъничко от плодовия сок под едното си око. Не се получи. Навлажни кутрето си с език и пак го плъзна под долния си клепач. Червеното поизбледня леко.

Тъкмо се канеше да повтори, когато мярна движение в огледалцето.

Завъртя се, ала твърде късно.

Тъмнокосата красавица от кръчмата стоеше зад нея.

***

Часовете никога не му бяха тежали повече.

Докато наглеждаше войниците на пост по южния край на армията, запечатвайки в съзнанието си основните артерии в лагера им, Лоркан непрестанно хвърляше по едно око към града.

Неговият град - поне едно време беше. Никога, дори през детството му, прекарано в сенките на същия този град, не му беше хрумвало, че ще се превърне във вражеско укрепление. Както и че Майев, макар и да го бе бичувала и наказвала за най-малкото неподчинение или просто за развлечение, ще се превърне във враг, не по-безобиден от Ераван. А сега бяха изпратили Елида в лапите й - въпреки че Лоркан едва склони да я пусне.

Дори да я заловяха, дори да откриеха коя е, той нямаше как да разбере. Тя не владееше никаква магия, освен бдителния поглед на богинята върху рамото си и завидната способност да остава незабелязана, да се преобразява в онова, което околните очакваха от нея. Ако изпаднеше в опасност, съзнанието й нямаше как да му изпрати магически сигнал.

Независимо от всичко Лоркан остана настрана. Погледа с притаен дъх как минава по моста, как преминава покрай стражите в двата му края, без да предизвика нито капка подозрение. Майев не допускаше полуелфи и човеци да живеят в Доранел, преди да се докажат като достойни, но кратките посещения бяха позволени.

След като я проследи с поглед, Лоркан тръгна да разузнава. Знаеше, че Белия трън го беше изпратил да наблюдава южната страна на армията, защото точно оттам щеше да се върне Елида. Ако изобщо се върнеше.

Белия трън пое западната и северната страна, а Гавриел - източния лагер над водопада.

Следобедното слънце вече се спускаше към далечното море, когато се завърнаха в малката си база.

- Нещо? - попита дрезгаво Роуан.

Лоркан поклати глава.

- Нито от Елида, нито от разузнаването ми. Дежурствата на стражите са стриктни, но не и непробиваеми. Разположили са наблюдатели по дървета на десетина километра от периметъра на армията.

Познаваше някои от тях. Беше ги командвал. Като врагове ли трябваше да ги възприема вече?

Гавриел, също толкова задъхан, седна на един камък.

- Над източния лагер имат въздушен патрул. И стражи по края на гората.

Роуан се облегна на един великански бор и скръсти ръце.

- Какви птици?

- Главно грабливи - отговори Гавриел. Елитни войници, значи. Най-опитните разузнавачи. - Не видях от твоя род.

Или бяха поели с армадата към Терасен, или Майев ги беше унищожила.

Роуан прокара ръка по челюстта си.

- Лагерът по западната равнина също е добре охраняван. Стражата на северния е в по-разпуснат вид, но вълците по планинските проходи вероятно им вършат половината работа.

Нямаше смисъл да обсъждат причината за мобилизирането на армията. Дестинацията й. Дали поражението на Майев край бреговете на Ейлве не беше достатъчно да я тласне към съюз с Морат - и да изпрати войската си да срине Терасен.

Лоркан впери очи в гористия склон под тях, напрягайки слух за пращящи клонки и шумолене на листа.

Половин час. Даваше й още половин час, после тръгваше надолу.

Насили се да изслуша стратегията на Белия трън и Гавриел за влизане и излизане от всеки лагер, да се включи в дебата по някакъв начин. Да обсъди с тях възможностите за влизане и излизане от самия Доранел - откъде можеха да се промъкнат в града, как можеха да изпълнят мисията си, без да привлекат вниманието на армията. Армия, която някога бяха командвали. Никой не спомена този факт, макар че Гавриел често надничаше към татуировките по ръцете си. Още колко ли погубени съдби щеше да прибави към тях до края на войната? Погубени не от вражески мечове, а от неговия собствен?!

Слънцето пъплеше към хоризонта. Лоркан започна да крачи нервно.

Елида се бавеше прекалено много.

Спътниците му също се бяха умълчали. И те гледаха надолу по хълма в очакване.

Ръцете на Лоркан затрепериха леко и той ги сви в юмруци. Пет минути. След пет минути тръгваше, без да го е грижа нито за Елин Галантиус, нито за плана им.

Елин беше обучена да търпи мъчения. Елида обаче... Пред очите му изникнаха белезите от оковите й. Обезобразеният й глезен. Вече беше понесла толкова страдания и страх. Не заслужаваше нито секунда повече...

Сухи клонки запращяха под нечии леки стъпки и Лоркан скочи от мястото си с ръка върху дръжката на меча.

Белия трън извади брадвата от колана си и в другата му ръка се появи нож, а Гавриел приготви меча си.

В следващия миг проехтя двутонно подсвирване и Лоркан така се олюля на краката си, че пак седна на камъка.

Гавриел подсвирна в отговор и Лоркан му беше благодарен. Не знаеше дали той самият има достатъчно въздух.

Елида се появи, задъхана от катеренето. Бузите й руменееха от хладния нощен въздух.

- Какво се случи? - попита я Белия трън.

Лоркан огледа лицето й, Стойката й.

Невредима беше. Не я преследваха врагове.

Очите й срещнаха неговите. Предпазливи и плахи.

- Запознах се с някого.

***

Елида си помисли, че ще умре, когато тъмнокосата красавица я намери в онази тъмна уличка.

Или че най-малкото ще я предадат на Майев.

В първия момент си обеща, че ще устои на неизбежното мъчение, че няма да издаде местонахождението на спътниците си, дори да счупеха всяка кост в тялото й. Ала идеята за предстоящото...

Елфата вдигна фина ръка.

- Искам само да поприказваме. Насаме.

Тя махна към един метален навес в дъното на уличката, където можеха да се укрият от чужди погледи - на земята и от небето.

Елида я последва, плъзвайки ръка към ножа в джоба си. Елфата я водеше със спокойна крачка и никъде по тялото й не се мяркаха оръжия.

Щом спряха под навеса обаче, тя отново вдигна ръка.

Между пръстите й затанцуваха златисти пламъци.

Елида се отдръпна уплашено и огънят изчезна светкавично.

- Казвам се Есар - подхвана тихо елфата. - Мисля, че съм приятелка на твои приятели.

Елида си замълча.

- Каирн е чудовище - каза Есар, пристъпвайки към нея. - Стой настрана от него.

- Трябва да го намеря.

- Изигра достатъчно убедително ролята на негова онеправдана любовница. Струва ми се, че знаеш какъв е. С какво се занимава.

- Ако знаеш къде е, кажи ми - отвърна умолително Елида.

Есар я огледа от горе до долу. А сетне рече:

- До вчера беше в града. После замина за източния лагер. - Тя посочи с палец през рамо. - Сега е там.

- Откъде знаеш?

- Знам, защото не тормози посетителите на всички по-класни заведения в града, пилеейки парите, спечелени с кръвната клетва към Майев.

Елида примигна. Надявала се бе да попадне на негодувание срещу Майев, особено след битката в Ейлве, но не и на отявлено презрение...

Есар добави:

- Знам го и от сестра ми, командирката, с която говори преди малко. Тази сутрин го е видяла да се подсмихва под мустак в лагера.

- Защо да ти вярвам?

- Защото носиш ризата на Лоркан и пелерината на Роуан от рода на Белия трън. Ако ти не ми вярваш, кажи им с кого си разговаряла и те ще ми повярват.

Елида килна глава.

- С Лоркан имахме връзка известно време - обясни приглушено Есар.

Намираха се във война, бяха пропътували хиляди километри, за да открият кралицата си, а стомахът на Елида някак успя да се свие от думите й. Любовницата на Лоркан. Тази изящна красавица със сладострастен глас беше любовница на Лоркан.

- Не бива да се бавя повече, за да не заподозрат нещо. Но кажи на приятелите си коя съм. Ако търсят Каирн, ще го намерят в източния лагер. Макар и да не знам точно къде. - Есар отстъпи назад. - Не разпитвай за него по други кръчми. Дори войниците не гледат с добро око на него. А сподвижниците му... Не е разумно да привличаш тяхното внимание.

Есар понечи да се извърне, но Елида изстреля:

- Къде е Майев?

Есар я стрелна през рамо и впери разширени очи в нея.

- Държи в плен Елин Дивия огън - пророни елфата.

Елида си замълча, но Есар додаде:

- Това е била... това е била силата, която усетихме онази нощ. - Есар пристъпи към Елида и хвана ръцете й. - Не знам накъде е заминала Майев преди няколко дни. Не обяви пътуването си публично и не взе никого със себе си. Често й служа, кара ме да... Няма значение. Важното е, че Майев я няма в момента. Но не знам кога ще се върне.

Облекчението наново заплаши да събори Елида на земята. Явно боговете още не ги бяха изоставили.

Ала ако Майев бе взела Елин със себе си до аванпоста, където бяха излъгали, че държат валгския принц...

Елида стисна топлите, сухи ръце на Есар.

- Знае ли сестра ти къде точно пребивава Каирн в лагера?

Разговаряха дълги минути, цял час. Есар я остави за малко и след това се върна със сестра си Дресенда. И трите съставиха свой план в онази тясна уличка.

След като Елида разказа на Роуан, Лоркан и Гавриел какво е научила, всички се умълчаха от изумление.

- Точно преди зазоряване - повтори Елида. - Дресенда каза, че стражата на източния лагер е най-слаба призори. Тя ще отвлече вниманието на лостовите. Това е единственият ни шанс да се промъкнем.

Роуан се взираше в гората, сякаш виждаше разположението на лагера и изграждаше маршрута си за влизане и излизане.

- Но не е потвърдила, че Елин е в шатрата на Каирн - предупреди ги Гавриел. - Може да е е Майев.

- Ще поемем и този риск - отсече Роуан.

Риск, който навярно бе трябвало да предвидят още от самото начало.

Елида надникна към Лоркан, който мълчеше през цялото време. Макар че неговата любовница им беше помогнала, и то вероятно водена от самата Анийт. Или поне от мириса по дрехите на Елида.

- Според теб можем ли да й се доверим? - попита го тя, нищо че знаеше отговора.

Той извърна тъмните си очи към нея.

- Да, въпреки че не проумявам защо се занимава с нас.

- Защото е добра елфа - отговори Роуан. Елида вирна въпросително вежда и той поясни: - Есар дойде в Мъглив рид тази пролет. Запозна се с Елин. - Той отправи остър поглед към Лоркан. - И ме помоли да ти изпратя много поздрави.

Елида не бе разчела тъга по загубен любим върху лицето на Есар, но елфата определено беше красива. И умна. И добросърдечна. А Лоркан я беше зарязал.

Гавриел се намеси:

- Ако решим да проникнем в източния лагер, трябва още сега да измислим план на действие. На километри оттук е.

Роуан пак впери взор в далечния лагер.

- Ако обмисляш да отлетиш сам - изръмжа му Лоркан, - ще си платиш скъпо за глупостта, при това заслужено. - Роуан му се озъби, но Лоркан продължи: - Влизаме заедно. Излизаме заедно.

Елида кимна, поне този път бе съгласна с него. Лоркан като че ли се скова от изненада.

Роуан явно стигна до същото заключение, защото клекна и заби ножа си в покритата с мъх земя.

- Това е шатрата на Каирн - посочи кинжала си и докопа някаква паднала наблизо шишарка. - Това е южният вход към лагера.

И се заеха да кроят стратегията си.

***

Роуан се бе отделил от спътниците си преди час, изпращайки ги по позициите им.

В крайна сметка нямаше да влязат и излязат заедно.

Той щеше да проникне в източния лагер през южния му вход. Гавриел и Лоркан щяха да чакат сигнала му до източния вход, скрити в гората отвъд тревистите хълмове от онази страна на лагера. Готови да сеят смърт, когато Роуан изпратеше към тях магическата си мълния, отклонявайки вражеските войници натам, докато той самият издирваше Елин.

Елида щеше да ги чака по-навътре в гората. И да избяга, ако нещо се объркаше.

Тя възрази, естествено, но дори Гавриел й напомни, че е простосмъртна. Необучена. А и помощта й днес... Роуан не намираше думи да изкаже благодарността си за постъпката й. За неочакваната съюзница, която бе открила.

Той вярваше на Есар. Елфата никога не бе подкрепяла Майев, най-открито им бе заявила, че не й служи с желание и гордост. Но в последните часове преди съмване, когато планът им толкова лесно можеше да пропадне...

Майев я нямаше. Поне в това им беше потръгнало.

Роуан се позадържа на един от стръмните хълмове над южния вход към лагера. Гората предлагаше добро укритие от стражите, а и вятърът отнасяше мириса му настрана от тях.

Военният лагер се стелеше по тревистото източно поле под хълма.

Елин трябваше да е някъде там.

Ако бяха стигнали толкова близо, но се окажеше, че Майев е заподозряла нещо, отвеждайки Елин със себе си към аванпоста...

Роуан се помъчи да изтласка тежестта в гърдите си. Връзката му с Елин дремеше притъмняла. Не загатваше, че вречената му е близо.

Есар не бе предполагала, че Елин е тук, докато Елида не й беше споделила. Дали изобщо някой знаеше? Как трябваше да я е скрила Майев?

Ако утре не намереха Елин в лагера, щяха да намерят поне Каирн. И да му изтръгнат някои отговори. Да му отмъстят за стореното...

Роуан прогони мисълта. Не биваше да разсъждава какво й бе сторил.

Можеше да го остави за утре, когато срещнеше Каирн. За да му се отплати за всеки миг на болка.

Звездите над него блестяха ярко и макар че Мала само веднъж му се бе явила призори, в планинското подножие отвъд същия този град, въпреки че беше просто причудливо, могъщо същество от друг свят, той отпрати молитва към нея.

Първия път й се беше помолил да пази Елин от Майев, когато влизаха в Доранел, да й даде сила, да я води по верните пътища и да й позволи да си тръгне жива. Помолил я беше да не го разделя с Елин, с възлюбената му. Богинята се бе появила като слънчев лъч на фона на младата зора, ала Роуан беше усетил усмивката й.

Тази вечер отново й се помоли под студения огън на звездите.

Повей на вятъра отнесе молитвата му към тях, към пълната луна, посребрила лагера, реката и планините.

Беше сял смърт по целия свят, беше тръгвал на война и се бе завръщал след безчет перипетии. Но въпреки всичко, въпреки гнева и отчаянието, и леда, в който бе обгърнал сърцето си, беше съумял да намери Елин. Всеки хоризонт, към който векове наред отправяше поглед, забравил що е покой, всички планини и океани, които бе тръпнал да покори... Винаги го бе водила Елин, онзи безмълвен зов на свещената им връзка, дори когато не го усещаше.

Заедно бяха извървели тъмния път обратно към светлината. И този път нямаше да свърши тук.

24

Крочанките не й обръщаха внимание. Нито на Тринайсетте. Неколцина дръзнаха да изсъскат по някоя обида насреща им, но Манон усмиряваше подчинените си само с поглед.

Крочанките останаха в лагера още седмица, за да се погрижат за ранените, а Манон и Тринайсетте останаха с тях, низвергнати и презирани.

- Какво е това място? - Манон попита Гленис, като я намери да лъска дръжката на една метла със златни халки край огъня.

Две други вещици лежаха на пелерина недалеч от нея. Значи в този лагер главатарката сама си вършеше мръсната работа.

- Древен лагер, един от най-старите на клана ни. - Възлестите пръсти на старицата хвърчаха по дръжката на метлата. - Всяко от седемте Велики огнища си има огън тук. И не само те. - Наистина огньовете из лагера бяха доста повече от седем. - Беше сборище след войната, а оттогава се превърна в място, където младите ни вещици достигат зрялост. Това е ритуал, насърчаван през годините. Пращаме ги в Пустошта за няколко седмици, където ловуват и оцеляват само с метла и нож. Ние ги чакаме тук.

- Знаеш ли какъв е нашият ритуал за съзряване? - попита тихо Манон.

Лицето на Гленис се обтегна.

- Знам. Всички знаем.

От кое ли огнище беше вещицата, която бе убила на шестнайсет? Какво ли бе направила баба й с крочанското сърце, което върна в кутия в крепостта на Черноклюните, загърната с пелерината на врага като трофей?

- Кога тръгвате към Ейлве? - поинтересува се Манон.

- Утре. Най-тежко ранените в битката вече са достатъчно оздравели за път. Или да оцелеят тук сами.

Стомахът на Манон се сви, но тя побърза да прогони чувството си за вина.

Гленис й подаде една от метлите, пристегната с обикновени метални нишки.

- Ще полетите ли на юг с нас?

Манон пое метлата и между дървото и ръката й прескочи искра. Вятърът зашепна в ухото й за яростния, буен вихър между върховете над тях.

С Тринайсетте бяха взели това решение още преди дни. Щом крочанките тръгваха на юг, тогава и те поемаха на юг. Макар и всеки изминал ден да носеше гибел за Севера.

- Ще полетим с вас - отговори Манон.

Гленис кимна.

- Тази метла е на чернокоса вещица на име Карсин. - Старицата посочи с брадичка към палатките зад Манон. - Тя е на пост при уивърните ви.

***

Дориан реши, че няма нужда да се крие, за да упражнява магията си. Което беше добре, защото никъде в лагера на крочанките нямаше да намери уединение. Нито пък около него, където бдителните им стражи патрулираха денонощно.

Затова накрая седна пред Веста край огнището на Гленис. Червенокосата вещица почти заспиваше от скука.

- Да се учиш на хамелеонство - измърмори тя, прозявайки се за десети път, - ми се струва огромна загуба на време. - Махна със снежнобяла ръка към импровизираната тренировъчна площадка, където Тринайсетте поддържаха съвършено обучените си тела и инстинкти. - По-добре иди да тренираш с Лин.

- Току-що гледах как Лин избива зъбите на Имоджен. Прощавай, но не съм в настроение да вляза на площадката при нея.

Веста вирна кестенявата си вежда.

- Ясно, не си по мъжкарското перчене.

- Ще ми се да си запазя зъбите. - Той въздъхна. - Опитвам да се съсредоточа.

Никоя от вещиците, дори Манон, не го попита защо се упражнява. Преди около седмица просто им спомена, че паякът го е накарал да се зачуди дали и той не е способен на хамелеонство със суровата си магия, а те просто свиха небрежно рамене.

В момента ги интересуваха единствено крочанките. И пътуването до Ейлве, което вероятно щеше да се състои през някой от идните дни.

Не беше чул да се събира военен отряд, но ако появата им на юг отделеше дори малка част от моратските сили, ако отвлечеше вниманието на Ераван, докато Дориан проникваше в крепостта на валгския крал... Беше готов да приеме.

Вече беше разказал на Манон и Гленис онова, което знаеше за кралството и владетелите му. За родителите на Нехемия и двамата й по-малки братя. Империята на Адарлан бе унищожила армията на Ейлве, така че в това отношение нямаше надежда, но ако съберяха няколко хиляди войници, с които да се отправят на север... Все щеше да е от полза на приятелите му.

Оцелееха ли, и това щеше да е достатъчно.

Дориан затвори очи и Веста се умълча. От дни наред стоеше с него, когато си почиваше от тренировки и патрулиране, и го наблюдаваше за наченки на хамелеонството, което се мъчеше да постигне: промяна в косата, кожата, очите.

Ала нищо не се случваше.

Магията му докосна онази открадната хамелеонска сила - опозна я, доколкото можеше, точно преди той да убие паяка.

Сега всичко опираше до това да убеди магията си да се превърне в онази сила. Макар че нямаше представа дали подобно нещо бе извършвано някога със сурова магия.

БъДи каквото искаш, беше му казала Сирен.

Нищо. Той не искаше да бъде нищо.

И все пак продължи да се взира в себе си. Във всяка ниша, всеки ъгъл. Просто трябваше да го прави достатъчно дълго. Да овладее хамелеонството. Да се прокрадне в Морат и да открие третия ключ. А накрая да се отдаде целият на Ключалката и портата.

После всичко щеше да приключи. Както за Ераван, така и за него.

Нищо че така оставяше трона на Холин. Холин, който също бе наследник на обсебен от Валг мъж. Дали демонът не бе предал нещо от себе си и на брат му?

Запомнил бе момчето като абсолютно зверче - дали изобщо беше човек?

Но не Холин уби баща им. Не той срути стъкления дворец. Не той допусна Сорша да умре.

Дориан не смееше да попита Дамарис. Не знаеше как би постъпил, ако мечът му разкриеше, че дълбоко в брат му дебне демон.

Затова просто се взираше навътре в себе си, в потока на магията си, в прехода й от огън във вода, в лед, във вятър.

Но колкото и да й заповядваше, колкото и да си представяше кестенява коса или светла кожа, или лунички, нищо не се променяше.

***

Манон не беше вестоносец, но прие задачата - и схвана намека. Прие и още три метли, всичките за различни вещици из лагера.

Нямаше да е достатъчно да полети с тях към Ейлве. Не, трябваше да ги опознае. Всяка от тях поотделно.

Астерин, която ги беше наблюдавала отвъд огъня, я настигна и взе две от метлите.

- Бях забравила, че използват секвоя - отбеляза Втората й, оглеждайки метлите в ръцете си. - Много по-лесна е за дялане от желязното дърво.

Манон още помнеше как я боляха ръцете през дългите дни, когато дялаше първата си метла от парчето желязно дърво, на което се беше натъкнала навътре в Оуквалдския лес. Първите й два опита бяха приключили със счупена дръжка, ето защо бе решила да работи по-предпазливо. Три опита, по един за всяко от лицата на Богинята.

По онова време беше на тринайсет, броени седмици преди първото й кървене, донесло й онази свистяща мощ, която зовеше вятъра, вливаше се в метлите и ги издигаше в небесата. Всяко движение с длетото, всяко замахване с чука преобразяваше парчето почти непробиваемо дърво, прехвърляше силата й в оформящата се метла.

- Къде остави твоята? - попита Манон.

Астерин сви рамене.

- Някъде в крепостта на Черноклюните.

Манон кимна. Нейната се намираше на дъното на дрешника в стаята й в кулата на баба й. Захвърли я там, когато магията изчезна, защото без нея представляваше просто инструмент за чистене.

- Е, май няма как да си ги вземем - отбеляза Астерин.

- Май не - потвърди Манон, оглеждайки небето. - Утре политаме с крочанките към Ейлве. Да се срещнем с човешкия военен отряд, за който говорят.

Астерин стисна устни.

- Може пък да успеем да ги убедим всичките, и крочанките, и войниците от Ейлве, да поемем заедно на север.

Възможно беше. Ако имаха късмет. Ако не се забавеха толкова, че Ераван да смаже Севера преди това.

Стигнаха до първата от вещиците, които Гленис им беше описала, и Манон махна безмълвно на Астерин да й подаде метлата.

Крочанката сбърчи отвратено нос, хващайки дръжката й с два пръста.

- Сега ще трябва да я чистя.

Астерин я удостои с крива усмивка, вещаеща неприятности. Затова Манон я побутна да продължи напред между палатките към собственичките на другите метли.

- Наистина ли смяташ, че си струва да отделяме време на това? - измърмори Астерин, когато втората, а после и третата вещица им се озъби презрително, получавайка метлата си. - Да слугуваме на тези глезени принцеси?

- Надявам се - каза Манон, преди да стигнат до последната вещица.

Карсин. Тъмнокосата крочанка стоеше на пост пред кръга от уивърни точно където беше посочила Гленис.

Астерин се покашля и вещицата се обърна към тях. Маслиненото й лице се напрегна. Но не ги изгледа ненавистно. Не им изсъска.

Свършила работата си, Астерин се обърна да си върви. Манон обаче заговори крочанката, кимвайки към уивърните.

- Не е като да летиш с метла. По-бързи са, по-смъртоносни, но пък трябва да ги храниш и поиш.

Зелените очи на Карсин я гледаха недоверчиво - макар и с известно любопитство. Вещицата надникна отново към уивърните, сгушени един в друг заради студа. Синята женска на Астерин се бе притиснала в Абраксос и той я беше обгърнал с крило.

- Ераван ги създаде по някой от неведомите си методи - разясни Манон. - Върна към живота древни, отдавна изчезнали същества. - В Адарлан наистина бяха летели уивърни. Много, много отдавна. - Искаше да си направи войска от безсърдечни убийци, но някои не се получиха такива.

Астерин, за нейна изненада, си мълчеше.

Карсин най-сетне проговори:

- Твоят уивърн се държи повече като куче.

Това не беше обида, напомни си Манон. Крочанките действително отглеждаха кучета като домашни любимци. Радваха им се така, както и човеците го правеха.

- Казва се Абраксос - додаде Манон. - И е... различен.

- Двамата със синята женска са вречени.

Астерин подскочи.

- Какво?

Крочанката посочи синия уивърн, сгушен до Абраксос.

- Той е по-дребен, но я обожава. Побутва я с муцуна, когато никой не ги наблюдава.

Манон и Астерин се спогледаха. Уивърните им постоянно флиртуваха един с друг, да, но да станат вречени...

- Интересно - скалъпи накрая Манон.

- Не знаехте ли, че вършат такива неща? - сбърчи вежди Карсин.

- Знаем, че се съешават - реши да се намеси Астерин. - Ала не сме забелязали да е от... желание.

- От любов - поправи я крочанката и Манон едва се удържа да не подбели очи. - Тези зверове, напук на злия си създател, са способни на любов.

Пълни глупости, макар и една част от нея да съзнаваше, че е истина. Въпреки че знаеше отговора, Манон попита:

- Как се казваш?

В очите на Карсин пак нахлу предпазливост, сякаш току-що си спомняше с кого разговаря, че може някой да ги види как си приказват.

- Благодаря за метлата - рече вещицата и тръгна нанякъде измежду палатките.

Поне една от крочанките й беше продумала. Може би пътешествието до Ейлве щеше да й предостави шанс да говори с още. Независимо че усещаше, че всеки изминал час, всяка минута им натежаваха все повече.

Побързай на север - пееше вятърът ден и нощ. - Побързай, Черноклюна!

Когато Карсин се отдалечи, Астерин се почеса по главата, загледана в Абраксос и Нарин.

- Според теб наистина ли са вречени?

Абраксос вдигна глава от гърба на Нарин и ги погледна, сякаш им казваше: „Чак сега ли разбрахте?“.

- За какво точно трябва да се оглеждам?

Седнали коляно до коляно в малката им палатка, докато вятърът бучеше навън, Манон присви златисти очи, взирайки се в лицето на Дориан.

- Наблюдавай очите ми - отговори й той. - И ми кажи, ако цветът им се промени. Тя изръмжа.

- Толкова ли е спешно да научиш хамелеонството?

- Угоди ми - измърка й той и пак насочи магията си навътре. Кафяви. Ще станете от сини кафяви.

Лъжец - беше лъжец, щом криеше истинската си подбуда от нея. Нямаше нужда Дамарис да го потвърждава.

Тя можеше да не го допусне в Морат, но имаше и един още по-лош вариант.

Да настоява да отиде с него.

Манон впи в него поглед, от който по-малодушен мъж би избягал.

- Още са си сини.

Свещени богове, колко красива беше! Дориан се питаше кога ли ще спре да чувства тази мисъл като предателство.

Той вдиша дълбоко и пак се съсредоточи, игнорирайки шепота на двата ключа в джоба на жакета си.

- Кажи ми, ако се промени.

- Толкова ли е различно от твоята магия?

Той се отпусна назад и опря ръце в пода, чудейки се как да й го обясни.

- Не е като другите видове магия, които текат през вените ми и лесно ги преобразувам от лед в пламък, от пламък във вода.

Тя се вторачи в него с глава, килната настрани, както правеха уивърните. Точно преди да погълнат някоя коза цяла.

- Коя ти харесва най-много?

Нетипично личен въпрос. Но все пак през последната седмица, благодарение на относителните топлина и уединение, които предлагаше палатката, двамата бяха прекарали часове оплетени под одеялата.

Никога преди не бе имал жена като нея. Понякога се питаше дали тя бе имала мъж като него. Виждаше колко често изпада в екстаз, когато той поемеше юздите, когато тялото й се гърчеше под неговото и тя напълно губеше самоконтрол.

Ала часовете в палатката не бяха породили интимност помежду им. Само блажено развлечение. И за двама им. Той си повтаряше, че това го устройва. Защото тази история нямаше да има благополучен край. За никого от двата.

- Най-много харесвам леда - призна й накрая Дориан, осъзнал, че мълчанието се е проточило твърде дълго. - Той беше първата стихия, която овладях. Не знам защо.

- Не си студен човек.

Той вдигна вежда.

- Това експертното ти мнение ли е?

Манон продължи да го изучава с поглед.

- Потъваш в студени дълбини, когато си ядосан, когато приятелите ти са застрашени. Но сърцето ти не е студено. Попадала съм на мъже с ледени сърца, ти не си като тях.

- Нито пък ти - пророни той.

И осъзна, че е трябвало да си замълчи.

Манон се скова и вирна брадичка.

- Аз съм на сто и седемнайсет години - заяви някак монотонно. - Отдала съм по-голямата част от това време на убийства. Не се самозаблуждавай, че събитията от изминалите няколко месеца са заличили подобен факт.

- Продължавай да си го повтаряш.

Съмняваше се някой някога да й е говорил така непочтително - и му харесваше, че е дръзнал, без да загуби гръкляна си.

Тя пак изръмжа в лицето му:

- Глупак. Това, че съм им кралица, не отменя обстоятелството, че съм убила десетки крочанки.

- То неизменно ще е налице. Важното е да не е било напразно.

Да не е било напразно. Елин му го беше казала през онези отдавнашни дни, след като нашийникът му падна. Дориан опита да не се замисля дали скоро нямаше да усети отново ледения Камък на Уирда около шията си.

- Не съм мекосърдечна крочанка. И никога няма да бъда, дори да сложа на главата си короната им със звезди.

Тази седмица често чуваше крочанките да шепнат за короната - дали най-накрая някой ще я намери. Короната със звезди на Рианон Крочан, открадната в сетния й миг от Баба Жълтонога. Дориан нямаше никаква представа къде се е загубила, след като Елин уби матроната. Дали не я бе оставила на онзи смахнат странстващ карнавал, с който пътуваше. Дали не са я продали за някоя и друга монета.

Манон продължи:

- Ако крочанките искат да се превърна в това, за да участват във войната, ще ги оставя да отлетят сами за Ейлве.

- Толкова ли е страшно да те е грижа за някого?

Боговете знаеха, че напоследък и на него самия му беше трудно.

- Не знам как - наежи се тя.

Нелепа лъжа. Дали заради голямата вероятност отново да му сложат нашийник в Морат, или защото беше оставил кралството си в ръцете на врага, Дориан дръзна да каже:

- Грижа те е. И го знаеш. Затова си толкова уплашена.

Златистите й очи пламнаха, но не отвърна нищо.

- Това не те прави слаба - допълни той.

- Тогава защо не следваш собствения си съвет?

- Грижа ме е. - Гневът му се надигна, за да посрещне нейния. И той реши да пусне юздите си. Да захвърли въздържанието. - Грижа ме е за повече неща, отколкото трябва. Грижа ме е дори за теб.

Поредното грешно изказване.

Манон се изправи - доколкото позволяваше палатката.

- Тогава наистина си глупак.

Тя нахлузи ботушите си и излезе в мразовитата нощ.

***

Грижа ме е дори за теб.

Манон се намръщи, въртейки се насън между Астерин и Сорел. Имаха броени часове до излитане - за да се устремят към Ейлве, както и към отряда, готов да се съюзи с крочанките. И навярно нуждаещ се от помощ.

Това не те прави слаба.

Кралят беше глупак. Наивно хлапе. Какво разбираше той?

Но думите му все пак се загнездиха в кожата й, в костите й. Толкова ли е страшно да те е грижа за някого?

Не знаеше. И не искаше да знае.

***

Пукването на зората вече наближаваше, когато нечие топло тяло се пъхна до неговото.

Дориан прошепна в мрака:

- Май трите не се събирате в една палатка, а?

- Не се върнах, защото съм съгласна с теб.

Манон издърпа одеялата върху себе си.

Дориан се поусмихна и пак заспа, стопляйки и двама им с магията си.

Като се събудиха, нещо остро в гърдите му се беше притъпило - макар и съвсем мъничко.

Манон обаче го гледаше смръщено отгоре. Той се надигна със стон и се протегна, доколкото му разрешаваше палатката.

- Какво има? - попита я, съзирайки гримасата й.

Манон нахлузи ботушите си и преметна пелерината през раменете си.

- Очите ти са кафяви.

Той вдигна ръка към лицето си, но Манон вече излизаше от палатката.

Дориан я изпрати с поглед. В лагера вече кипеше оживена подготовка за тръгване.

На мястото на остротата в гърдите му, която се бе притъпила през нощта, сега магията течеше по-свободно. Сякаш и тя се беше измъкнала от вътрешните окови, които бе поразхлабил снощи. Заради изповедта си, заради разкритието си... И облекчението, дошло с тях.

Слънцето едва се издигаше в небето, когато потеглиха на дългия път към Ейлве.

25

Каирн я беше оставил да гние в кутията.

На това място цареше тишина - нямаше го неспирният, монотонен грохот на реката.

Само напрежението, растящо все повече и повече, и повече под кожата й, в главата й. Не можеше да му се изплъзне дори в това забвение.

А железните вериги продължаваха да се впиват в плътта й, да я охлузват. С времето под тялото й се образуваше локва. И с всеки следващ час Майев наближаваше с нашийника.

Не си спомняше кога за последно е яла.

Отново потъна в тъмната бездна, където си разказваше онази история -единствената история - отново и отново.

Коя беше, какво представляваше, какво щеше да унищожи, ако се предадеше пред безвъздушната кутия, пред растящото напрежение.

Но всичките й усилия щяха да са напразни. Щракнеше ли нашийникът около врата й, валгският принц в него щеше да изтръгне от главата й всичко, което интересуваше Майев. Да пробие всяка вътрешна преграда, за да изкопае най-важните тайни.

Каирн скоро щеше да продължи с мъченията. Щеше да е непоносимо. А сетне лечителките щяха да се върнат с благовонния си дим, както винаги я навестяваха през последните месеци и години, колкото и време да беше минало от залавянето й.

Ала за секунда ги беше забравила. Видяла бе платнен таван над главата си, тъкани килими под обутите си в сандали крака. Кротко горящи мангали наоколо.

Шатра. Намираше се в шатра. Отвън долиташе шепот - далечен, но елфическият й слух все пак го долови. Говореха на нейния език и на Древния. Някой се оплакваше от условията в препълнения лагер.

Военен лагер на елфи.

По-сигурно място, беше казал Каирн. Майев я искаше тук, където можеха да я опазят от Морат. Докато не щракнеше студеният нашийник от Камък на Уирда около врата й.

Тогава забравата пак я погълна. Като се свести, почистена и без нито една болка по тялото си, осъзна, че Каирн ще започне скоро. Платното му отново беше празно, готово да го изрисува в червено. Ужасяващият му, велик финал, не за да й изкопчи информация, защото Майев и бездруго щеше да възтържествува, а за свое собствено удоволствие.

Елин също беше готова.

Този път не я бяха оковали за олтар, а за метална маса, разположена в средата на голяма шатра. Беше поръчал да му донесат всички удобства на дома - или на онова, което Каирн наричаше дом.

До едната платнена стена стоеше висок скрин. И едва ли беше пълен с дрехи.

Фенрис лежеше до него, отпуснал глава върху предните си лапи. Спеше. Поне веднъж спеше. Скръбта сякаш тежеше отгоре му, отнемаше блясъка на козината му, на очите му.

До масата, върху която лежеше тя, имаше втора. Парче плат покриваше три изпъкнали предмета върху нея. До най-близкия беше разстлано черно кадифе. За да нареди инструментите, които щеше да използва върху нея. Както търговец излагаше на показ най-изящните си бижута.

От другата страна на втората маса имаше два стола, разположени един срещу друг. А до тях - голям мангал, пълен с пращящи цепеници. Пушекът се издигаше нагоре, нагоре, нагоре...

В тавана на шатрата беше пробита малка дупка. А през нея...

Устата й се разтрепери неудържимо при вида на нощното небе, на искриците светлина в него.

Звезди. Само две, но над главата й сияеха звезди. Небето... не беше пропито от гъстия мрак на нощта, а по-скоро от мътна, сивкава чернота.

До съмване оставаше около час, щом звездите още се виждаха. Ако имаше късмет, можеше да дочака и слънцето.

Фенрис отвори очи и вдигна глава с потрепващи уши.

Елин пое няколко окуражителни глътки въздух, преди Каирн да влезе през входа на шатрата, чиито крила разкриха само късче лагерен огън и проясняваща се тъмнина. Нищо друго.

- Почина ли си добре?

Тя не му отговори.

Той плъзна ръка по металния ръб на масата.

- Обмислях какво да те правя днес. Как да извлека най-голяма наслада от последното ни време заедно.

Ръмженето на Фенрис прокънтя в шатрата. Каирн просто дръпна парчето плат от по-малката маса.

Плоски метални поставки на три крака, отрупани с незапалени цепеници.

Той взе една и я сложи под долната част на металната маса. В по-малък мангал, чиито крака бяха скъсени, така че да го издигат едва на броени сантиметри от земята.

Каирн премести по-малкия мангал под центъра на масата. И втори като него под горната й част.

- Вече си поиграхме с ръцете ти - обяви, щом се изправи. Елин затрепери, заопъва веригите, с които ръцете й бяха вързани над главата й. Усмивката му се разшири. - Да проверим как откликва другата част от тялото ти на огъня, и то без интересната ти дарба. Дали пък не гори като нашите?

Елин продължи да се гърчи напразно. Краката й се пързаляха по хладния метал.

Не и това...

Каирн бръкна в джоба си и извади парче кремък.

Не целеше да прекърши просто тялото й, а самата нея - огъня, който така силно бе обикнала. Да унищожи онази част от нея, която й пееше.

Щеше да разтапя кожата и костите й, докато не започнеше да се бои от пламъка, докато не го намразеше, както мразеше лечителките, които се връщаха отново и отново да изцеряват тялото й, да заличават истинското от съня.

Фенрис ръмжеше неспирно.

Каирн каза кротко:

- Крещи колкото си искаш.

Металната маса щеше да се нажежи до червено, мирисът на изгоряла плът щеше да изпълни ноздрите й и тя нямаше да може да го спре; щеше да ридае в агония, докато плътта й се прогаряше чак до кост...

Напрежението в тялото й, в главата й отшумя. Отиде на заден план, когато Каирн извади усукана кесийка от другия си джоб. Постави я върху парчето черно кадифе и тя различи очертанията на фините инструменти вътре.

- Към тях ще прибегнем, когато ни омръзне от нажежената маса - потупа инструментите той. - Първо искам да видя колко надълбоко ще прогори кожата ти.

Каирн претегли кремъчето в дланта си и пристъпи напред. В гърлото й се надигна горчива жлъчка.

Тя започна да се разпада, същността й, сегашната и някогашната, започна да се топи, както тялото й скоро щеше да се разтопи върху металната маса.

Жребият й. Такъв беше жребият й и тя щеше да го понесе. Макар че на езика й започваше да се оформя една дума.

Моля.

Понечи да я преглътне. Понечи да я заключи в себе си, когато Каирн клекна до масата с парчето кремък в ръка.

Не се предавай.

Не се предавай.

Не се предавай.

- Почакай.

Думата прозвуча като дрезгав стон.

Каирн спря. Изправи се.

- Да почакам?

Вече задъхана, Елин се тресеше.

- Почакай.

Той скръсти ръце.

- Ще ми кажеш ли нещо накрая?

Щеше да я остави да му обещае каквото и да е - на него и на Майев. А после пак щеше да запали огньовете. Майев щеше да научи за обещанието й чак след дни.

Елин намери сили да го погледне в очите, притискайки обгърнатите си в железни ръкавици пръсти към метала отдолу.

Последен шанс.

Беше видяла звездите. За по-голям дар не можеше и да си мечтае - по-скъпоценен от бижутата, роклите и изящните творби, които някога бе трупала в Рифтхолд. Последният й дар, ако изиграеше правилно картите си. Ако изиграеше него.

Ако сложеше край на всичко това, на себе си. Преди Майев да сложи нашийника от Камък на Уирда около врата й.

***

Зората наближаваше и звездите гаснеха една по една.

Роуан се спотайваше край южния вход на лагера с пулсираща във вените му сила.

Шатрата на Каирн беше в центъра. Около три километра го деляха от плячката му.

Щом стражите се сменяха, щеше да изтръгне въздуха от дробовете им. И на всеки друг войник по пътя си. Колко ли от тях познаваше? Колко ли беше обучил лично? Една нищожна част от него се молеше да са малцина. Да го познаят и да отстъпят. Въпреки това нямаше намерение да спира.

Роуан измъкна брадвата от колана си. В другата му ръка вече проблясваше дълъг нож.

Още преди часове над съзнанието му се беше спуснало познатото убийствено спокойствие. Преди дни. Месеци.

А сега оставаха едва броени минути.

естимата стражи на входа се приготвиха да се оттеглят от постовете си. Онези по дърветата зад него, още не доловили присъствието му, щяха да отчетат раздвижването веднага щом събратята им паднеха. И щяха да го видят, като напуснеше укритието на дърветата, тръгвайки през тясната поляна между гората и лагера.

Обмислял бе дали да не долети в птичи облик, но въздушните патрули кръжаха наоколо цяла нощ и ако се сблъскаше с тях, ако се наложеше да използва прекалено много от силата си, докато се пазеше от стрелите и магията, с които несъмнено щяха да го атакуват от земята... Щеше да пропилее ценна енергия. Ето защо реши да тръгне пеша, да пробяга разстоянието до центъра на лагера. А после обратно - или с Елин, или с Каирн.

Жив. Трябваше да остави Каирн жив засега. Поне докато изчезнеха от този лагер и откриеха място, където да изтръгнат с нож всички нужни отговори от него.

Върви! - подкани го тих глас. - Тръгвай сега!

Сестрата на Есар ги беше посъветвала да изчакат до съмване. Тогава стражата била най-уязвима. И тя щяла да се погрижи някои от дежурните да не се явят навреме на поста си.

Тръгвай сега!

Топлият, настойчив глас сякаш го теглеше. Тласкаше го към лагера.

Роуан оголи зъби и дишането му се учести. Лоркан и Гавриел чакаха да им даде сигнал с магията си, когато стигнеше достатъчно навътре в лагера.

Сега, принце!

Познаваше този глас и друг път бе усещал топлината му. А щом Господарката на светлината шепнеше в ухото му...

Роуан не си даде време за размишления, за гняв срещу богинята, която го пришпорваше да действа, макар че бе готова да пожертва вречената му заради Ключалката.

Той се приготви, свика леда във вените си.

Спокоен. Точен. Смъртоносен.

Всеки замах на оръжията му, всеки изблик на силата му трябваше да поразява.

Роуан запрати магията си към входа на лагера.

Стражите вкопчиха ръце в гърлата си и немощните им щитове затрептяха край тях. Той унищожи отпора им за секунда и магията му изтръгна въздуха от дробовете им, от кръвта им.

Войниците се строполиха мъртви.

От дърветата се разнесоха викове за вдигне на тревога.

Но Роуан вече препускаше. А стражите окапаха бездиханни от постовете си още преди вятърът да отнесе крясъците им.

***

Небето бавно се обагряше в цветовете на зората.

Застанал в края на гората откъм източната страна на лагера, на поне четири километра тревисти хълмове от армията, Лоркан наблюдаваше разбуждащите се легиони.

Гавриел вече крачеше нервно покрай гората в очакване на сигнала.

Лоркан едва се сдържаше да не надзърне назад, въпреки че нямаше как да я види. Оставили бяха Елида няколко километра назад в гората, скрита в гъсталака до една полянка. Ако нещо се объркаше, щеше да избяга навътре в хълмистия лес, нагоре към древната планина. Където още бродеха хищници, далеч по-опасни от елфите.

Не му беше казала нито дума на раздяла, независимо че пожела на всички им успех. Лоркан също не намери подходящите думи, затова тръгна без дори да погледне назад.

Сега обаче гледаше натам. Молеше се, ако не се върнеха, да не тръгне да ги търси. Гавриел спря да крачи, наострил уши към лагера.

Лоркан замръзна.

Искра от силата му се пробуди и заблещука.

Смъртта ги призоваваше.

- Прекалено рано е - каза той, взирайки се за сигнала на Белия трън.

Нищо.

Гавриел бе долепил уши до главата си, заслушан, макар и стоновете на умиращите да ги достигаха само като трепет.

26

Елин преглътна веднъж. Втори път. Олицетворение на колебливия страх, докато лежеше окована върху металната маса, а Каирн чакаше отговора й.

Накрая от устните й се отрони с пресеклив глас:

- Какво е чувството всеки ден, след като ме изтезаваш, да знаеш, че си оставаш едно нищо?

Той се ухили.

- Имаш още живец. Чудесно.

Тя му се усмихна под маската.

- Майев ти позволи да положиш кръвната клетва само заради това. Заради мен. Без мен си нищо. И ще продължиш да бъдеш нищо. Всъщност, доколкото съм чувала, по-малко от нищо.

Каирн стисна кремъка.

- Говори си, кучко! Да видим какво ще постигнеш.

От гърдите й се изтръгна дрезгав смях.

- Стражите приказват зад гърба ти. Забравят, че и аз имам елфически слух.

Каирн замълча.

- Поне по един въпрос сме на еднакво мнение. Ти си безгръбначно. Голямо мъжество е да връзваш хората, за да ги изтезаваш. - Елин го погледна многозначително между краката. - А къде е истинското ти мъжество?

Той потрепери.

- Искаш ли да ти покажа истинското си мъжество?

Тя наново се изсмя, надменно и студено, после вдигна очи към тавана на шатрата, към просветляващото се небе. Виждаше го за последен път, ако изпълнеше плана си.

Още от самото начало имаше втора жертва, резервна, която да заеме мястото й, в случай че се провалеше. Фактът, че нейната смърт щеше да доведе до тази на Дориан, да накара омразните богове да изискат неговия живот, за да изковат Ключалката... Съвсем естествено - ненавиждаше се заради това. Предала беше толкова хора, цял Терасен, че новата тежест едва се усещаше. И бездруго не й оставаше много време да го чувства върху себе си.

Затова провлачи към небето и звездите:

- О, убедена съм, че няма много за гледане, Каирн. Пък и едва ли си способен да го използваш, ако някой не крещи. - Той не отговори и Елин се подсмихна. - Така си и мислех. С много като теб съм си имала работа в Гилдията на асасините. Всичките сте еднакви.

От гърдите му се надигна ръмжене.

Елин само се засмя и намести тялото си върху металната маса, сякаш си намираше удобна поза.

- Давай, Каирн! Покажи ми какво можеш!

Фенрис изскимтя предупредително.

Тя зачака със същата подигравателна усмивка на лице, с отпуснати крайници.

В корема й се заби юмрук, толкова мощно, че Елин се сви около него и въздухът излетя от тялото й.

Последва удар в ребрата и тя извика с пресипнал глас. Фенрис нададе вой.

Чу се метално щракане от отваряне на ключалки. Каирн я вдигна от масата, гъделичкайки ухото й с топлия си дъх.

- Заповедите на Майев може и да ме възпират, кучко, но да видим колко ще дрънкаш след това.

Окованите й крака не успяха да намерят опора, преди той да я сграбчи за тила, блъсвайки лицето й в ръба на металната маса.

Металът се удари в металната маска, а тя - в носната кост на Елин и пред очите й с ослепителна агония изригнаха звезди.

Тя залитна назад и падна по гръб, загубила равновесие заради окованите си крака.

Фенрис излая отново, яростно и стръвно.

Каирн мълниеносно се появи до нея и я дръпна за косата толкова безмилостно, че очите й се насълзиха. Повлече я към големия горящ мангал и Елин изкрещя.

Той я вдигна за косата и тикна покритото й с маска лице напред.

- Да видим как ще ми се подиграваш сега!

Пламъците се озоваха толкова близо до кожата й, че горещината им веднага я опари. О, богове, о, богове, горещината...

Маската се загря до лицето й, веригите по тялото й - също.

Въпреки решимостта си, въпреки плана си Елин се дръпна назад, но Каирн я задържа с желязна хватка. Приближи я още повече към огъня и тялото й се напрегна, борейки се за частица хладен въздух.

- Ще разтопя лицето ти до такава степен, че дори лечителките няма да успеят да го оправят - прошепна в ухото й.

Крайниците й започваха да треперят, горещият въздух пърлеше кожата й, нажежаваше веригите, маската.

Той я тикна още по-близо до пламъците.

Елин плъзна крак назад, промушвайки го между неговите. Сега. Трябваше да действа сега...

- Приятно огнедишане - изсъска Каирн и тя му позволи да я приближи още сантиметър към огъня, да загуби равновесие.

И изтласка тялото си не нагоре, а назад в неговото. Щом залитна, Елин подложи крак зад глезена му. Завъртя се рязко и заби рамо в гърдите му. Каирн се стовари на земята.

Тя побягна - поне опита. Веригите около стъпалата и краката й не й позволяваха дори да ходи нормално, но някак смогна да го заобиколи, клатушкайки се. Той вече се надигаше от земята.

Бягай...

Каирн сграбчи прасците й и дръпна силно. Тя полетя надолу и зъбите й така се блъснаха в желязната маска, че долната й устна се разкървави.

В следващия момент се озова върху нея и заобсипва с удари главата й, шията й, гърдите й.

Не можеше да се измъкне от хватката му, мускулите й бяха закърнели от обездвижване, колкото и да се стараеха лечителките да не допускат атрофия. Не можеше дори да го преобърне, колкото и да се мъчеше.

Каирн посегна зад гърба си - към железния ръжен, който се нагряваше в мангала.

Елин се замята в трескави опити да изтръгне ръцете си, да преметне веригите около тях през врата му. Но те бяха закачени за оковите от двете страни на тялото й, по гърба й.

Ожесточеният вой на Фенрис отекваше в шатрата. Каирн отново опипа слепешком за ръжена. Не го намери.

Надникна през рамо към него, рискувайки да откъсне очи от нея за миг.

Без да се поколебае, Елин заби желязната си маска в главата му.

Той се строполи назад и тя пак се устреми към изхода на шатрата.

Копелето имаше повече задръжки, отколкото бе очаквала.

Не смееше да я убие, а провокациите й...

Едва смогна да се надигне, когато ръцете му наново се вкопчиха в косата й.

И той я запрати с всички сили право към скрина.

Сблъсъкът прокънтя в цялото й тяло.

Нещо от едната страна на тялото й изпращя и тя извика немощно от болка. После се срути на пода.

***

Фенрис бе наблюдавал как братът му близнак пронизва сърцето си с нож. Как кръвта му изтича по плочките и Конал умира. А сетне Майев му беше наредила да коленичи пред нея в локвата кръв и да я задоволи.

Седя в каменна стая два месеца, безучастен свидетел на всички издевателства, които младата кралица понесе върху тялото си, върху духа си. И не можеше да й помогне, колкото и да крещеше тя. Никога нямаше да забрави писъците й.

Ала звукът, който изскочи от гърдите й, когато Каирн я захвърли към скрина с инструментите му, когато се стовари на пода - този звук го съкруши.

Тъничък звук. Тих. Безнадежден.

Никога преди не беше чувал такъв от нея.

Каирн стана на крака и избърса окървавения си, счупен нос. Елин Галантиус се размърда, понечи да се надигне на лакти.

Каирн извади нажежения до червено ръжен от мангала. Посочи я с него като с меч.

Фенрис обтегна невидимите си окови и Елин погледна към него - към същото място, където беше прикован през последните два дни, до проклетата стена на шатрата.

В очите й просветваше отчаяние.

Искрено отчаяние, без нито лъч надежда. От онова, което търсеше смъртта, което подриваше силата, решимостта за съпротива.

Тя мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Фенрис разтълкува сигнала й. Последни думи. Не преди смъртта, а преди разрив, след който вече нямаше да е същата. Преди Майев да се върне с нашийника от Камък на Уирда.

Каирн завъртя нажежения ръжен в ръцете си.

Но Фенрис не можеше да му го позволи.

Не можеше. Съдраната му душа, или каквото бе останало от нея след всичко, което беше принуден да гледа и върши, не можеше да го позволи.

Кръвната клетва приковаваше крайниците му. Тъмна верига, пронизала дори душата му.

Нямаше да го позволи. Не и това.

Той пак обтегна невидимите си окови, крещейки, макар че от отворената му паст не излизаше нито звук.

Обтягаше ги все по-силно, и по-силно, и по-силно; напираше срещу кръвната заповед да се подчинява, да стои на място, да гледа безучастно.

И й се опълчи. Опълчи се на цялата кръвна клетва.

Прободе го болка - до дъното на всяка клетка.

Но той я потисна, защото Каирн приближаваше димящия ръжен към младата кралица със сърце от див огън.

Нямаше да му го разреши.

Фенрис заръмжа, замята се в тялото си на вълк, изрева срещу черните си окови.

Захапа ги, задърпа ги с цялата си непримиримост, готов да умре, да погуби себе си. Но нямаше да служи повече. Нито секунда. Нямаше да се подчинява.

Нямаше да се подчинява.

Той се изправи бавно на крака.

***

Зловеща болка разтърсваше Елин, докато лежеше задъхана на пода, напрягайки ръце да повдигне главата и гърдите си.

Не гледаше Каирн и ръжена.

Гледаше Фенрис, който се изправяше с разтреперано от агония тяло и яростно сбърчена муцуна.

Дори Каирн застина. Надзърна към белия вълк.

- На място!

Фенрис изръмжа кръвожадно. И продължи да се надига.

Каирн посочи килима с ръжена.

- Легни! Това е заповед от кралицата ти!

Жестоки спазми раздираха тялото на Фенрис, козината по врата и гърба му беше настръхнала. Но вълкът вече стоеше на крака.

Стоеше прав.

Въпреки заповедта, въпреки кръвната клетва.

Стани!

Думата долетя отдалеч.

Каирн изрева:

- Легни!

Фенрис мяташе глава наляво-надясно, тялото му се бореше срещу невидимите вериги. Срещу клетвата.

Тъмните му очи срещнаха тези на Каирн.

От едната ноздра на вълка шурна кръв.

Разкъсаната връзка с клетвата щеше да го погуби. Първо душата му. А сетне и тялото му.

Но Фенрис пристъпи напред. Ноктите му се впиха в земята.

Лицето на Каирн пребледня пред тази стъпка. Тази невъзможна стъпка.

Фенрис плъзна очи към Елин. Нямаше нужда от безмълвния им сигнал, за да прочете думата в погледа му. Заповед и молба.

Бягай!

Каирн също я прочете.

И изсъска:

- Със счупен гръбнак няма как да избяга.

После замахна с ръжена към гърба на Елин.

Фенрис скочи с рев.

И връзката му с кръвната клетва се скъса напълно.

27

Вълк и елф се сгромолясаха в ожесточена схватка върху килима.

Фенрис се устреми към гърлото на Каирн и огромното му тяло го прикова към пода, но Каирн успя да го изрита.

Елин свика цялата сила в краката си и се надигна, съумявайки да коленичи до скрина. Фенрис се заби в едната страна на металната маса, но веднага се окопити и пак се нахвърли на Каирн.

Някъде отблизо се чу съскане и Елин рискува да надникне към ръжена, паднал от дясната й страна.

Извъртя крака към него и преметна веригите между глезените си върху нажежения му връх.

Средните брънки се нагорещиха бавно.

Вълк и елф се сблъскаха в кълбо от нокти, юмруци и зъби. После отскочиха един от друг.

Скъсаната връзка с кръвната клетва щеше да коства живота на Фенрис.

Това бяха последните му глътки въздух, последните удари на сърцето му.

- Ще те одера жив! - процеди задъхало Каирн.

Фенрис пристъпваше в кръг, пръхтейки със струйки кръв между зъбите. Двамата бяха вторачили нетрепващи погледи един в друг и всеки чакаше подходящия момент да нанесе финалния удар.

Средните брънки на веригата се нажежиха и започнаха да светят.

Небето бавно се просветляваше към сивкаво.

Фенрис и Каирн продължаваха да обикалят в кръг един около друг.

Каирн умишлено го изтощаваше. Знаеше цената на скъсаната връзка. Знаеше, че беше само въпрос на време противникът му да умре.

Фенрис също го знаеше.

Хвърли се с отворена паст към гърлото на Каирн и замахна с нокти към пищялите му.

Елин грабна ръжена, заби пети в земята и го изправи нагоре. Металната пръчка обтегна нагорещените брънки на веригата и тя продължи да натиска, използвайки краката и ръцете си за опора.

Каирн и Фенрис се затъркаляха в смъртоносна хватка, а Елин стисна зъби и изрева. Веригата между краката й се скъса.

Само толкова й бе потребно.

Изправи се, но в следващия миг замръзна. Фенрис, прикован към земята от Каирн, срещна очите й. И изръмжа настойчиво.

Бягай!

Каирн извъртя глава към нея. Към скъсаната верига между глезените й.

- Ти...

Фенрис скочи и стисна с челюсти рамото му.

Каирн изкрещя, преви се от болка и вкопчи ръце в гърба на Фенрис.

Вълкът отново я погледна и впи още по-здраво зъби в рамото на Каирн. Елфът блъсна безмилостно гръбнака му в ръба на металната маса и се чу изпращяване на строшена кост.

Бягай!

Този път Елин не се поколеба и хукна към изхода на шатрата. Към утрото отвън.

***

Само километър до центъра на лагера. До шатрата.

Войниците реагираха както се очакваше и Роуан ги уби според плана си.

От въздуха с вятър и лед го атакуваха хищни птици. Той унищожи магията им със своята и ги разпиля.

Група воини се завтекоха към него откъм един ред палатки.

Щом го съзряха, някои се втурнаха обратно. Онези, които беше обучавал. И някои, които не беше. Но мнозина останаха да се бият с него.

Роуан пръсна щитовете им и изтръгна въздуха от дробовете им. Някои посече с брадвата си.

Близо. Беше съвсем близо до шатрата. Всеки момент щеше да подаде сигнала на Лоркан и Гавриел. Когато я доближеше достатъчно и се наложеше някой да отвлече вниманието на войниците, за да се измъкнат.

Още един отряд войници се спусна към него и Роуан приготви дългия си нож. Със силата си отблъсна полетелите стрели, после погуби и стрелците.

Превърна ги в кървави късчета лед.

28

Елин тичаше.

Изнемощелите й крака се препъваха по тревата, окованите й ръце ограничаваха движенията на тялото й, но тя продължаваше да бяга. Избра си посока, напълно произволна посока, но с речните мъгли от лявата й страна, и се устреми нататък.

Слънцето изгряваше и военният лагер... Зад нея имаше раздвижване. Викове.

Тя се изолира от всичко и тръгна надясно. Към изгряващото слънце, сякаш виждаше в него топлата прегръдка на Мала.

През тесния отвор на маската не влизаше достатъчно въздух, но тя продължи да препуска покрай палатките, покрай войници, които извъртаха недоумяващо глави след нея. Стискаше ръжена в желязната си ръкавица и нарочно не поглеждаше към суматохата отзад, навярно породена от Каирн.

Тогава обаче чу яростните му заповеди.

Приближаващите бързи стъпки по тревата зад нея. От палатките напред също започнаха да изскачат войници, вдигнати по тревога от крясъците.

Босите й стъпала прелитаха по земята, изтощените й крака я умоляваха да спре.

Но Елин хукна към източния хоризонт. Към гората и планината, към слънцето, извисяващо се над тях.

А когато първият войник се изпречи на пътя й със заповед да спре на място, тя насочи железния ръжен към него и дори не забави крачка.

***

Смъртта пееше на Лоркан.

Хищните птици, поели към вътрешността на лагера, му подсказваха, че Белия трън е наближил шатрата на Каирн.

Съвсем скоро щеше да им подаде сигнал.

Лоркан и Гавриел притаиха дъх, подготвяйки силата си. Тя пулсираше в телата им, надигаше се на сродни по размери вълни.

Смъртта обаче ги зовеше от друго място в лагера.

По-близо до тях. И се движеше стремглаво.

Лоркан огледа проясняващото се небе, началото на гората. Входа на лагера, бранен от стражи.

- Някой тича насам - прошепна на Гавриел. - Белия трън още е в лагера.

Фенрис. Или Конал. Или пък сестрата на Есар, която открай време не харесваше. Не че това би му пречило, ако елфата изпълнеше обещанието си.

Той посочи на север от входа.

- Ти поеми онази страна. Бъди готов да атакуваш от северния фланг.

Гавриел се устреми натам като хищник, готов да скочи от засада, когато Лоркан нападнеше челно.

Смъртта проблясваше наблизо. Белия трън почти достигаше центъра на лагера. А силата, летяща към източния вход...

Лоркан не можеше да чака повече.

Изскочи от укритието на гората. Тъмната му сила се виеше около тялото му, готова

да посрещне всеки, който изскочеше от редиците с палатки.

Той извади меча от ножницата на хълбока си и заоглежда небето, лагера, света, докато смъртта блещукаше недалеч, а изгряващото слънце позлатяваше тревистите хълмове и изпаряваше росата с утринната си топлина.

Нищо. Нямаше представа какво, кой...

Тъкмо достигаше първата тясна, стръмна падина, водеща към началото на лагера, когато пред очите му изникна Елин Галантиус.

От гърлото му се надигна неочакван стон, докато я гледаше как препуска между палатките с желязна маска и оковани ръце; с окървавена кожа и къса бяла рокля. Косата й беше по-дълга от последния път, когато я бе видял, и полепнала с кръв по главата й.

Коленете му се подкосиха и дори магията му сякаш угасна за миг, докато наблюдаваше отчаяния й бяг към изхода от лагера.

Войници от всички страни се стичаха към нея.

Лоркан се окопити и освободи магията си надалеч. Не към нея, а към Белия трън, който още се движеше в галоп към центъра на лагера.

Тя е тук, тя е тук, тя е тук, сигнализира му.

Ала Лоркан беше твърде далеч, тревистите възвишения и котловини помежду им сякаш се ширеха до безкрая. Десетина войници обградиха Елин, препречвайки пътя й към откритото поле.

Единият замахна с меча си да разсече черепа й на две.

Но глупакът не знаеше пред кого стои. Пред каква мощ.

Както и че не го нападаше огнедишаща кралица, окована в желязо, а асасин.

Елин посрещна меча с вдигнати ръце.

С едно планирано движение.

Острието не достигна целта на войника, а нейната собствена.

Попадна точно в средата на веригата между ръцете й.

Желязната брънка се счупи.

В следващия момент мечът се озова в освободените й ръце. И от гърлото на елфа шурна кръв.

Елин се завъртя и атакува другите войници, изпречили се на пътя на свободата й. Тичащ към нея, Лоркан наблюдаваше сцената с изумление.

Кралицата развъртя меча пред стъписаните погледи на войниците. Замах, навеждане, атака.

С другата си ръка докопа един от кинжалите им.

И всичко приключи. След броени секунди от изхода на лагера я деляха едва шестимата стражи, вадещи оръжията си...

Лоркан изпрати магията си като смъртоносна мрежа, която повали войниците на колене. И прекърши вратовете им.

Елин не се поколеба. Прелетя покрай строполените им тела право към полето и хълмовете. Към Лоркан.

Той й сигнализира. Към мен, към мен.

Дали защото чу сигнала му, или защото го видя, Елин продължи да препуска към него.

Невредима. Изглеждаше невредима, но толкова слаба, че оплисканите й в кръв крака като че ли едва я държаха изправена.

Помежду им се простираше хълмисто поле със стръмни възвишения и дълбоки падини. Лоркан изруга.

Нямаше да се справи сама, не и по такъв терен, не и толкова изнемощяла...

Тя обаче намираше сили.

Потъна в първата падина, а магията на Лоркан продължаваше да струи. Към нея, към Белия трън.

След малко Елин се появи на билото на хълма. Движенията й ставаха все по-мудни, личеше си, че тялото й е изтощено до краен предел.

Чу се обтягане на тетива и стена от стрели литна към небето. Устремена към голите хълмове, където тичаше Елин.

Лоркан изпрати вълна от магията си и ги отблъсна.

Войниците изстреляха нови. Този път единични, но от толкова много посоки, че Лоркан не можеше да проследи източниците им. Опитни стрелци, някои от най-вещите на Майев. Елин трябваше да...

Вече го правеше.

Започна да бяга на зигзаг, за да ги затрудни.

Притичваше наляво-надясно по хълмовете, все по-бавна с всяко следващо възвишение, с всяка стъпка към Лоркан, който също тичаше към нея, скъсявайки ударно стотината метра помежду им.

Една стрела изсвистя към гърба й, но Елин се хвърли встрани и се подхлъзна на тревата и калта. Изправи се за секунда, без да изпуска оръжията си от ръце, и пак хукна през насечения терен.

Още една стрела полетя към нея и Лоркан понечи да я отблъсне, но стена от блещукащо злато го изпревари.

От север към тях тичаше Гавриел, прескачайки хлътнатини и ридове. Елин се скри в някаква падина и когато изникна, Пумата вече бягаше редом с нея, обгърнал я в златистия си щит. Не плътно - държеше го във въздуха около тях. Магията му не можеше да я доближи повече заради желязната й маска, веригите по тялото й и ръкавиците й.

Откъм лагера прииждаха войници и Лоркан запрати черен вихър към тях. Всеки, попаднал на пътя му, загиваше. Оцелелите се натъкваха на непробиваема стена.

Разгърна я колкото можа по-нашироко. Независимо от кръвната клетва към Майев, те си оставаха неговият народ, неговите войници. Ето защо се мъчеше да предотврати смъртта им. Да ги спаси от самите тях.

Елин вече се препъваше и Лоркан побърза да прекоси последните хълмове помежду им.

Отвори уста да изкрещи нещо, незнайно какво, но тогава оглушителен писък прониза синьото небе.

Вопълът на Елин, когато чу гневния крясък на ястреба, счупи нещо в гърдите на Лоркан.

Въпреки това кралицата продължи напред към укритието на гората. Лоркан и Гавриел се изравниха с нея и когато измършавелите й крака наново я предадоха, Лоркан я хвана под ръка и я затегли напред.

Бърз като падаща звезда, Роуан се насочи към тях. Достигна ги тъкмо когато навлизаха в гората и се преобрази веднага щом краката му докоснаха земята. Всички спряха и Елин се просна на килима от борови иглички.

Роуан мълниеносно се озова пред нея и ръцете му зашариха по маската й, по веригите, по окървавените й рамене, по измъченото й тяло...

Елин изпъшка отново и простена:

- Фенрис.

На Лоркан му отне секунда да я разбере. Наложи се кралицата да посочи зад тях към лагера и да повтори, сякаш нямаше сили за други думи:

- Фенрис.

Хриплив шепот. Молба. Пресеклива, задавена в кръв молба.

Фенрис бе останал с Каирн. В лагера. Ридаейки, Елин пак посочи натам.

Роуан извърна глава от вречената си.

Яростта в очите му можеше да погълне целия свят. И с тази ярост щеше да въздаде мъст, каквато само вречен можеше да отприщи заради възлюбената си.

Кучешките зъби на принца проблеснаха, но каза на Лоркан с онова смъртоносно спокойствие:

- Води я на поляната. - После кимна към Гавриел. - Ти идваш с мен.

Роуан погледна за последно Елин с бушуващ леден гняв в очите и двамата с Пумата се втурнаха обратно към потъналия в хаос и кървища лагер.

29

След като бяха потопили лагера в смут, много по-лесно проникнаха обратно в него.

Роуан взриви със силата си западния му край, пръсвайки до небето парчета от палатки и кости. Всички войници между източната му част и центъра хукнаха натам.

Така освободиха пътя му до шатрата, която почти беше достигнал, когато Лоркан го призова със силата си.

Със сигнала, че са намерили Елин. Или по-скоро тя ги бе намерила.

А когато Роуан я видя, първо от небето, а после отблизо, когато подуши кръвта по тялото й, и нейна, и чужда, когато зърна веригите и желязната маска върху лицето й, когато тя с разрида, съзирайки го на свой ред, обгърната от мирис на ужас и отчаяние...

Яростта, която го обзе, не остави какъвто и да било шанс за милост. За пощада.

Двамата с Гавриел се промъкнаха покрай последната група палатки и най-сетне стигнаха до голямата шатра, разположена на някаква празна поляна. Сякаш никой не понасяше близостта с Каирн.

Фенрис бе стоял до нея през цялото време.

Тишината в шатрата накара Роуан да се зачуди дали вълкът не е мъртъв.

Гавриел си възвърна елфическия облик и извади ножа от колана си. Двамата се спогледаха - договорка за запазване на мълчание - и Роуан изпрати тънък полъх от вятъра си в шатрата.

Щом се върна, вятърът му напя за две живи същества вътре. И двете ранени. Въздухът вонеше на кръв. Друго не му трябваше да знае.

Със стъпки, приглушени като шепота на тревата, двамата влязоха през платнените крила на входа. Роуан се питаше накъде да погледне първо.

Към вълка и елфа, проснати на пода.

Или към железния сандък от другата страна на шатрата.

Ковчега, в който я бяха държали.

И който явно им се беше наложило да укрепят, ако съдеше по несръчно завареното парче метал върху капака му.

Толкова мъничка кутия. И толкова тясна.

Мирисът на кръвта й, на страха й изпълваше шатрата. Стелеше се от кутията.

До нея имаше метална маса.

А под масата...

Роуан плъзна очи по трите незапалени мангала под нея, по оковите в горния и долния й край и ги застопори върху елфа, кървящ, но още жив на пода недалеч от Фенрис.

Гавриел вече клечеше до вълка и златистата светлина на силата му обгръщаше окървавената му козина. Лекуваше го. Фенрис не се свестяваше, но поне дишането му се стабилизира. И това стигаше.

- Излекувай го - каза с гибелно тих глас Роуан.

Пумата вдигна поглед, но Роуан вече не гледаше вълка. Вперил бе взор в Каирн.

От тялото на елфа бяха откъснати парчета плът. Подутината на едното му слепоочие говореше, че там е нанесен ударът, от който беше загубил съзнание. Явно Фенрис бе блъснал черепа му в ръба на металната маса. А после се беше срутил на броени крачки от него.

Навярно не заради раните, а... Роуан изтръпна. Какво се беше случило тук? Нещо толкова ужасяващо, че Фенрис да стори невъзможното, за да избави Елин от него.

Кехлибарените очи на Гавриел проблеснаха предупредително. Роуан отново посочи Каирн с поглед.

- Излекувай го.

Не разполагаха с много време. Не и за да му причини онова, което искаше. Онова, което имаше потребност да му причини.

Няколко от чекмеджетата във високия скрин отсреща се бяха отворили от нечий удар. Вътре светеха излъскани инструменти.

Още няколко лежаха в кесийка върху парче черно кадифе до металната маса.

Кръвта й му напяваше за болка и отчаяние, за непоносим страх.

Неговото Огнено сърце.

Златистата магия на Гавриел засия върху Каирн.

Роуан огледа инструментите му до масата, онези в чекмеджетата. И внимателно си избра един.

Тънък, съвършено наточен нож. Лечителски инструмент, служещ за фини разрези и премахване на гнила плът.

Каирн простена, идвайки бавно в съзнание. Докато се свести, окован върху металната маса, Роуан вече беше готов.

Като видя кой стои над него, инструмента в татуираната му ръка, другите, които старателно бе подредил върху черното кадифе, Каирн се загърчи, обтягайки железните вериги.

Тогава съзря и ледения гняв в очите на Роуан. Осъзна какво се кани да предприеме с безпощадно острия нож в ръката си. И по предницата на панталона му плъзна тъмно петно.

Роуан обви шатрата с щит от мразовит вятър, заглушаващ всички звуци, и започна.

30

Грохотът от стълкновението отекваше надлъж и шир. Елида бе чакала часове наред, закътана надълбоко сред скалистите хълмове на една древна гора. Първо - треперейки в ледовития мрак, сетне наблюдавайки сивкавата светлина на зората, а накрая и синьото утро. С последния преход бе наченато и сражението.

С какво ли не си запълва времето: крачи нервно из покритата с мъх поляна, обикаля сред сивите камъни, пръснати между дърветата, седя в оглушителната тишина до дънера на някакво великанско дърво, свивайки се на малко, незабележимо кълбо. Гавриел я беше уверил, че нито един от странните, свирепи зверове по тези земи не би се доближил толкова до Доранел, но на нея не й се рискуваше. Ето защо остана на поляната, където й бяха казали да чака.

Да чака тях. Или пък нещата дотолкова да се объркат, че сама да се оправя. Ако се стигнеше дотам, можеше да потърси Есар...

Но нямаше да се стигне дотам. Повтаряше си го отново и отново. Не биваше.

Утринното слънце вече затопляше хладовитата горска сянка, когато най-накрая се появиха.

Видя ги, преди да ги чуе, защото стъпваха почти безшумно по горския килим благодарение на елфическата си ловкост и обучението си. Въздъхна треперливо, когато Лоркан изникна между две обвити в мъх дървета, вперил очи в нея. А зад него се олюляваше...

Елида не знаеше как да постъпи. Не знаеше какво да прави с тялото си, с ръцете си. Не знаеше какво да каже, докато гледаше как Елин се препъва през скали и корени с маска на лицето и вериги по обляното си в кръв тяло. Кръв не само от нейни рани, но и от чужди.

Беше измършавяла, а златистата й коса бе много по-дълга, отколкото я помнеше. Прекалено дълга, дори след толкова време. Стигаше почти до пъпа й и повечето тъмнееше от засъхнала кръв. Като че бе тичала под кървав дъжд.

Роуан и Гавриел ги нямаше. Ала по лицето на Лоркан не се четеше скръб, а само тревога. Оглеждаше угрижено небето, гората, сякаш очакваше някой да ги преследва.

Елин спря в началото на поляната. Ходеше боса и възтънката й, къса рокля не разкриваше сериозни наранявания.

Очите й зад маската гледаха през Елида.

Лоркан каза на кралицата:

- Ще ги изчакаме тук.

Елин разпери окованите си, покрити от метала ръце така, като че собственото й тяло не й принадлежеше. Веригата между китките й бе скъсана и двете й части висяха от железните белезници. Същото беше й с тези около глезените й.

Понечи да свали една от металните си ръкавици. Тя не помръдна.

Елин я дръпна отново. Ръкавицата не се изхлузи и със сантиметър.

- Свали я.

Гласът й беше гърлен, дрезгав.

Елида не знаеше на кого от двама им го нареди, но преди да успее да прекоси поляната, Лоркан хвана китката на кралицата и заоглежда ключалките.

Ъгълчето на устата му се стегна. Ясно. Свалянето нямаше да е лесна задача.

Елида го достигна с куцукане. Магията на Гавриел не беше наоколо да придържи крака й.

Ръкавиците бяха заключени върху китките на кралицата, застъпвайки донякъде оковите й. И ръкавиците, и оковите имаха дребни на вид ключалки и бяха изковани от желязо.

Елида пристъпи върху здравия си крак, за да погледне къде от задната страна на главата й бе закопчана маската.

Тази ключалка беше по-сложна от другите, а веригите й - дебели и древни.

Лоркан бе пъхнал върха на тънък кинжал в ключалката на едната й ръкавица и го въртеше във всички посоки, мъчейки се да отключи механизма.

- Свали я.

Гигантските дървета погълнаха хриптящите думи на кралицата.

- Опитвам се - каза Лоркан не особено състрадателно, макар и без обичайната си студенина.

Кинжалът стържеше в ключалката, но безуспешно.

- Свали я.

Кралицата затрепери.

- Оп...

Елин грабна кинжала и пъхна върха на острието му в ключалката. Метал застърга в метал и ножът се разтресе в покритата й с желязо ръка.

- Свали я - прошепна тя и оголи зъби. - Свали я.

Лоркан посегна да вземе кинжала, но тя му се дръпна.

- Тези ключалки са прекалено сложни - викна й той. - Трябва ни ключар.

Пръхтейки през стиснати зъби, Елин продължи да върти острието в ключалката на ръкавицата. Металическо щракване отекна над поляната.

Но не от ключалката. Елин извади кинжала от нея. Върхът на острието се беше отчупил и тупна глухо върху мъха.

Дишайки все по-учестено, тя се взря в парчето метал, паднало върху дебелия горски килим под босите й, окървавени крака.

Накрая изпусна кинжала. И задращи с пръсти по оковите върху китките си, по ръкавиците, по маската на лицето си.

- Свалете ги - пророни умолително, докато дърпаше и теглеше метала. - Свалете ги!

Елида посегна да я спре, преди да е свалила кожата от костите си, но Елин й се изплъзна и закрачи немощно напред по поляната.

После падна на колене, преви се в тревата и задращи по маската си.

Тя не помръдваше.

Елида погледна към Лоркан, който изцъклено наблюдаваше как трескавото дишане на Елин преминава във вопли.

Той й го беше причинил. Той ги беше довел дотук.

Елида пристъпи към Елин.

Железните ръкавици охлузваха до кръв кожата по шията й, по челюстта й, но тя продължаваше да дърпа маската.

- Свалете я! - Молбата се превръщаше в истеричен писък. - Свалете я! - Отново и отново: - Свалете я, свалете я, свалете я!

Мощните й вопли отекваха из древната гора. Не изричаше нищо друго. Не умоляваше боговете, нито предците си.

Повтаряше единствено тези думи, отново и отново, и отново.

Свалете я, свалете я, свалете я.

В гората зад тях се чу движение, и фактът, че Лоркан не извади оръжията си, подсказа на Елида кой идва. Но облекчението й беше краткотрайно, защото Роуан и Гавриел влачеха огромен бял вълк. Същия, чиито челюсти се бяха вкопчили в ръката й, разкъсвайки плътта й до кост. Фенрис.

Беше в несвяст и езикът му висеше от кървавата му паст. Роуан го остави в началото на поляната и тръгна към Елин.

Целият беше облян в кръв. Стабилната му походка говореше, че не е негова.

А кръвта по брадичката и шията му... Елида не искаше дори да си помисля.

Елин продължаваше да тегли панически неподвижната маска, сякаш не я беше грижа кой стои пред нея. Нейният консорт, съпруг и вречен.

-Елин.

Свалете я, свалете я, свалете я.

Писъците й бяха непоносими. По-страшни, отколкото на плажа в Ейлве.

Гавриел се изправи до Елида и се вгледа с пребледняла златиста кожа в истеричната кралица.

Роуан коленичи бавно пред нея.

- Елин.

Тя само вдигна глава нагоре към горския балдахин и зарида.

По шията й се стичаше прясна кръв от изподраната й кожа и се смесваше със старата.

Роуан протегна разтреперана ръка - единствения белег за агонията, която несъмнено го измъчваше. После хвана нежно китките й и още по-нежно сключи пръстите си около тях. За да не й позволи така безпощадно да се дращи повече.

Тялото на Елин се раздираше от стонове.

- Свали я.

В очите на Роуан проблясваха паника и мъка, и копнеж.

- Добре. Но трябва да стоиш мирно, Огнено сърце. Само няколко секунди.

- Свали я.

Воплите й утихваха, отстъпвайки място на съкрушени стенания. Роуан галеше с палци китките й, железните окови върху тях. Сякаш докосваше кожата й. Треперенето й постихваше.

Не, не стихваше, осъзна Елида, когато Роуан стана и отиде зад кралицата. Просто Елин го насочваше навътре в себе си. Изопнатото й тяло продължаваше да потръпва, но тя се стараеше да го задържи неподвижно, докато Роуан оглеждаше ключалката на маската й.

По лицето на принца пробягаха смайване, ужас и тъга. Само за миг, и те изчезнаха.

Един поглед към Гавриел и Лоркан, и двамата тръгнаха с бавни, премерени стъпки към него.

В другия край на полянката Фенрис лежеше в несвяст. Бялата му козина бе наквасена в кръв.

Елида отиде при Елин и зае предишното място на Роуан.

Кралицата стоеше със затворени очи, като че й беше необходима съвършена концентрация, за да остане неподвижна, да им позволи да огледат ключалката, да не забива нокти в оковите си...

Затова Елида не й каза нищо, а просто й предложи безмълвно подкрепата си, в случай че й трябваше.

Роуан продължаваше да разглежда с мрачна гримаса ключалката на тила й, която държеше веригите на маската. Ноздрите му бяха леко разширени. От гняв и безсилие.

- За пръв път виждам такава ключалка - пророни Гавриел. Елин отново затрепери.

Елида сложи ръка на коляното й. Кралицата го беше охлузила и по окървавената й кожа полепваха кал и трева.

Очакваше да отблъсне ръката й, но Елин не помръдна. Остана със затворени очи, притаила трескав дъх.

Роуан хвана една от веригите, придържащи маската, и кимна на Лоркан.

- Другият край.

Лоркан хвана мълчаливо другия й край. Канеха се да скъсат железните брънки.

Елида проследи с надежда как двамата елфи обтягат веригата, докато ръцете им не се разтресоха от напъна.

Нищо.

Пробваха наново. Дъхът на Елин пресекна. Елида стисна по-силно коляното й.

- Успяла е да разкъса веригите на глезените и китките си - отбеляза Гавриел. - Не са неунищожими.

Ала тези на маската бяха толкова близо до главата й, че нямаше как да замахнат с меч към тях. А и може би маската беше изкована от по-здраво желязо.

Роуан и Лоркан пак обтегнаха веригата. Но напразно.

Накрая се отказаха запъхтени. По дланите им личаха яркочервени следи.

Опитали бяха да счупят желязото с магия.

Над поляната се спусна тишина. Не биваше да се задържат тук. Но да отведат Елин с оковите, при положение че толкова неистово искаше да се отърве от тях...

Тя отвори очи.

Бяха празни. Изморени. Воин, примирил се с поражението.

Елида побърза да каже нещо, мъчейки се да прогони пустотата:

- Има ли ключ? Видя ли някого да използва ключ?

Тя мигна два пъти. Някакъв сигнал може би?

Роуан и Лоркан пак затеглиха веригата със сетни сили.

Елин обаче сведе поглед към мъха по земята, към камъните. Присви леко очи, сякаш обмисляше въпроса на Елида. През тесния процеп на маската Елида видя устата й да оформя думата „ключ“.

- Не е у мен... не са у нас - отговори Елида, разгадала мисълта й. - У Манон и Дориан са.

- Тихо! - изсъска Лоркан.

Не защото говореше високо, а заради смъртоносната информация, която разкриваше.

Елин пак мигна два пъти със същата целеустременост.

Роуан изръмжа срещу веригата и я обтегна за пореден път.

Елин разпери ръка към мъха и нарисува нещо върху него.

- Какво е това?

Елида се приведе, а кралицата повтори невидимите очертания с все така непроницаемо лице.

Чувайки въпроса й, елфите спряха и загледаха как пръстът на Елин се движи през зеления мъх.

- Знак на Уирда - отговори едва доловимо Роуан. - За отваряне.

Елин го нарисува отново, занемяла и неподвижна. Като че седеше сама на поляната.

- Дали би подействал върху желязо? - попита Гавриел.

- Отключи железните врати в кралската библиотека на Адарлан със същия символ -отвърна Роуан. - Но тогава й трябваше...

Той не довърши. Вместо това хвана счупения нож, който Елин беше изпуснала в мъха, и поряза с него дланта си.

После коленичи пред нея и протегна окървавената си ръка.

- Покажи ми, Огнено сърце. Покажи ми отново.

Той потупа с ръка глезена й - едната желязна гривна на оковите.

Без да каже и дума, Елин се приведе сковано напред. И подуши кръвта в шепата му. Сетне вдигна очи към неговите, сякаш мирисът на кръвта му поставяше някакъв въпрос.

- Аз съм твоят вречен - прошепна Роуан в отговор.

И любовта в очите му, в пресекливия му глас, в разтрепераната му ръка... Гърлото на Елида се стегна.

Елин просто отклони поглед към локвичката кръв в шепата му. Пръстите й се свиха със скърцане в желязната ръкавица. Нейният отговор.

- Не може да го стори с желязо върху ръцете си - каза Елида. - То пречи на магията й. Кралицата мигна веднъж. Пак този странен език.

- Затова ти ги е сложил, нали? - попита с нова тежест в гърдите Елида. - За да не използваш собствената си кръв, освобождавайки се със Знаците на Уирда.

Сякаш цялото друго желязо по нея не беше достатъчно.

Елин мигна веднъж с все така празно, студено лице. Изнурено.

Роуан стисна челюсти. Но накрая просто потопи пръста си в кръвта и подаде ръката си.

- Покажи ми, Огнено сърце - повтори той.

Елида можеше да се закълне, че принцът изтръпна, когато Елин хвана ръката му с металната ръкавица.

С несигурни, насечени движения тя нарисува с пръста му същия символ върху желязната гривна около глезена си.

Проблесна мека зеленикава светлина и...

Ключалката изсъска. Желязната гривна тупна върху мъха. Лоркан изруга.

Роуан пак й отстъпи ръката и кръвта си. Гривната около другия й глезен също се подчини на Знака на Уирда.

След това паднаха и оковите около китките й. А накрая и изящните, ужасяващи ръкавици.

Елин вдигна голи ръце пред лицето си и се пресегна към ключалката на тила си, но спря.

- Аз ще го направя - каза Роуан със същия топъл, изпълнен с обич глас.

Отиде зад нея и Елида се взря в кошмарната маска, слънцата и пламъците, изсечени по древната й повърхност.

Лъч светлина, изщракване на метал и маската се отвори.

Лицето й беше бледо - толкова бледо. От слънчевия й загар нямаше и следа.

И празно. Будно, но не съвсем.

Предпазливо.

Елида не помръдна от мястото си, позволявайки на кралицата да я огледа. Елфите се изправиха срещу нея и Елин плъзна очи към всеки един от тях. Към Гавриел, който сведе глава в поклон. Лоркан, който се бе вторачил в нея с неразгадаемо изражение.

И Роуан. Роуан, който се задъха и преглътна сухо.

- Елин?

Името й сякаш също отключи нещо в нея.

Не същността на кралицата, която Елида познаваше съвсем отскоро, а силата й.

Ярък златист пламък обви Елин, изпепелявайки мълниеносно роклята й.

Лоркан дръпна Елида назад и тя не му се противопостави, въпреки че топлината бързо изчезна. А магическият пламък се превърна в аура, която обгърна кралицата като лъскава втора кожа.

Елин погоря така, коленичила на земята и безмълвна.

Огънят плъзна покрай нея, без да изгори нито мъха, нито близките корени. Без дори да ги попари. През пламъците, макар че въздългата й коса прикриваше донякъде голотата й, Елида опита да види какво бе изтърпяла и понесла кралицата.

Но освен синината по ребрата й нямаше нищо.

Нито следа. Нито загрубяла кожа.

Нито един белег. Нямаше ги дори онези, които Елида беше зърнала, преди да пленят Елин.

Сякаш някой ги бе заличил.

31

Бяха й отнели белезите.

Майев й бе отнела всички белези.

Това говореше достатъчно на Роуан за онова, което й бяха причинили. Досети се още като видя гърба й, гладката кожа, където трябваше да са белезите от Ендовиер и тези от бичуването на Каирн.

Но като я зърна коленичила, горяща по гола кожа... Нямаше нито един белег. Непълното колие от белези от Баба Жълтонога - изчезнало. Следите от оковите от Ендовиер - изчезнали. Белегът от времето, когато Аробин Хамел я беше принудил да счупи собствената си ръка - изчезнал. И по дланите й...

Сега Елин се взираше в дланите си. Сякаш проумяваше какво й липсва.

Белезите по дланите й - единият от мига, в който бяха станали каранам, а другият от клетвата й към Нехемия - и те бяха изчезнали напълно.

Като че никога не бяха съществували.

Пламъците лумнаха още по-ярко.

Лечителките умееха да заличават белези, но най-вероятната причина да липсват по Елин, по всички места, където някога ги бе проследявал с ръце, с устни...

Нова кожа. Цялата. С изключение на лицето й, защото се съмняваше да са имали неблагоразумието да свалят маската й.

Почти всеки сантиметър от тялото й бе покрит с нова кожа, неопетнена като девствен сняг. Кръвта по нея бе премахната от пламъците, разкривайки я в целия й блясък.

Нова кожа, защото се бе наложило напълно да заменят унищоженото. Да я възстановят, за да започва Каирн всеки път на чисто.

Гавриел и Елида бяха отишли при Фенрис. Лечението на Пумата вероятно не бе достатъчно, за да прогони смъртта.

Гавриел каза, без да поглежда никого:

- Не му остава много.

Скъсал бе връзката с кръвната клетва. Единствено със силата на волята си. И скоро щеше да заплати с живота си.

Елин най-сетне вдигна очи. Премести ги от потресаващо гладката кожа на ръцете си към вълка в другия край на поляната.

Мигна два пъти. И се изправи бавно.

Пристъпи немощно напред - без съзнание и свян за голотата си. Роуан веднага застана до нея, поне толкова близо, колкото позволяваха пламъците й.

Можеше да се справи с тях - да се обгърне в лед или просто да спре въздуха, който ги захранваше. Ала да прекоси тази граница, да посегне на огъня й, след като й беше отнето толкова, толкова много... Не си позволи да се замисля за блуждаещия й, недоверчив поглед, когато го бе видяла, когато бе видяла и всички останали... Сякаш не знаеше дали да им вярва. Дали да вярва на това...

Елин смогна да направи поредна крачка, макар и залитайки.

Докато минаваше покрай него, Роуан надникна към врата й. Липсваше дори двойният белег от ухапването му, от момента, в който я бе превърнал в своя.

Обгърната в огън, Елин продължи напред към Фенрис. Белият вълк не помръдваше.

Тъга смекчи чертите на лицето й въпреки приглушената отчужденост. Тъга и благодарност.

Гавриел и Елида бяха от другата страна на Фенрис, когато тя го доближи. Двамата отстъпиха леко назад. Не от страх, а за да й дадат възможност да се сбогува с приятеля си.

Налагаше се да побързат. Неразумно беше да се задържат тук, независимо от километрите разстояние от лагера. Можеха да носят Фенрис, докато смъртта го застигнеше, но... Роуан не смееше да го предложи. Да каже на Елин, че е опасно да проточва сбогуването си с вълка. Разполагаха най-много с броени минути.

Но ако все пак ги откриеха разузнавачи или стражи, той нямаше да ги допусне до нея.

Гавриел и Лоркан явно си мислеха същото, защото се спогледаха от двата края на поляната. Роуан посочи с брадичка към западната част на гората и те тръгнаха натам.

Елин коленичи до Фенрис и пламъците й обвиха и него самия. Огънят се превърна в червеникавозлатисто сияние, щит, който със сигурност би разтопил плътта на всеки, дръзнал да ги обезпокои. Трептеше около тях като сфера, пълна с медно-червеникав въздух, а през прозрачните й стени Роуан видя как кралицата плъзва ръка по изпотрошените ребра на вълка.

Гавриел беше излекувал повечето му рани, ала кръвта си оставаше.

Елин милваше нежно козината му и кипнала глава, шепнеше му нещо, твърде тихо, за да я чуе Роуан.

Бавно и болезнено Фенрис отвори едното си око. Агонията се изливаше от него, но и нещо като облекчение и радост да зърне лицето й без маската. И умора. Такава умора, че Роуан бе наясно с каква благодарност щеше да пристъпи в обятията на смъртта, как щеше да приветства целувката на Силба, богинята на милостивия край.

Елин отново му зашепна, но щитът погълна думите й. Нямаше сълзи. Само тъга - и бистър ум.

Лице на кралица, осъзна Роуан, докато Лоркан и Гавриел заемаха постове по границата на гората. Лицето на кралица се взираше във Фенрис. Кралица, която пое масивната му лапа в ръце и отдръпна назад кожата и козината, за да извади единия му извит нокът.

После го плъзна от голата си китка чак до свивката на лакътя, разрязвайки плътта си. Оставяйки кървава диря.

Дъхът на Роуан пресекна. Гавриел и Лоркан се завъртяха към тях.

Елин проговори отново и Фенрис мигна веднъж в отговор.

И този отговор явно й стигаше.

- Свещени богове! - промълви Лоркан, когато Елин поднесе кървящата си ръка към устата на вълка. - Свещени, шибани богове!

За предаността на Фенрис, за саможертвата му кралицата не можеше да му се отплати по по-истински начин. Нямаше как иначе да го избави от гибелта.

Само така. Само чрез кръвната клетва.

И когато Фенрис облиза кръвта от раната й, когато се закле безмълвно пред кралицата, мигвайки още няколко пъти, гърдите на Роуан се стегнаха до пръсване.

Прекъсването на кръвната клетва пред една кралица бе отнело жизнената му сила, душата му. Полагането на кръвната клетва пред друга навярно щеше да затвори раната. И древната магия щеше да свърже завинаги изтляващия живот на Фенрис с този на Елин.

Три глътки. Толкова успя да поеме Фенрис, преди пак да отпусне глава върху мъха и да притвори очи.

Елин се сви на една страна до него, обгърнала и двама им с пламъците си.

Роуан бе застинал на място. Другите също.

Елин изрече някаква кратка, рязка дума.

Фенрис не откликна.

Тя я повтори със същото непоколебимо, царствено изражение.

Живей!

Чрез кръвната клетва щеше да опита да го задържи сред живите. Фенрис обаче не помръдваше.

Отвъд сферата, пълна с жарки пламъци, Елида сложи ръка на устата си и очите й заискриха. И тя бе прочела думата по устните на Елин.

Елин я изрече трети път и зъбите й просветнаха от първата яростна заповед към Фенрис. Живей!

Роуан притаи дъх. Занизаха се протяжни минути.

А накрая Фенрис отвори очи.

Елин впи заповеднически, неотстъпчив поглед в него.

Бавно и постепенно Фенрис се раздвижи. Първо премести лапи изпод тялото си, а сетне понапрегна краката си. И се изправи.

- Не вярвам на очите си - пророни Лоркан. - Не...

Ала Фенрис вече стоеше прав пред кралицата им, надигнала се на колене. Вълкът сведе глава, преви рамене и провлачи едната си лапа напред. В поклон.

Призрачна усмивка осени устните й, но изчезна още преди да се оформи напълно.

Елин остана на колене, а Фенрис се огледа наоколо с озарени от изненада и облекчение тъмни очи. Срещна погледа на Роуан, който му кимна с усмивка.

- Приветстваме те в двора ни, кутре! - каза с пресипнал глас той.

Неприкрита емоция покори лицето на вълка, преди наново да го извърне към Елин.

Тя се взираше празно в далечината. Фенрис побутна рамото й с козинестата си глава.

Елин погали отнесено белия му кожух. Сърцето на Роуан се сви.

Майев беше проникнала в съзнанието му, за да подмами собствените му инстинкти.

Какво ли бе направила с нея? Какво ли й бе причинявала през последните месеци?

- Трябва да вървим - обади се Гавриел със също толкова пресипнал глас, докато наблюдаваше Фенрис, заел място закрилнически до Елин. - Трябва да се отдалечим от лагера и да си намерим укритие за нощта.

Някъде, където да обмислят как и по кой път да напуснат кралството. Най-мъдро бе да тръгнат през гората - директно към планината. Плътните корони на дърветата предлагаха достатъчно добро прибежище, а и наоколо имаше много пещери.

- Можеш ли да вървиш? - обърна се Лоркан към Фенрис. Вълкът плъзна тъмни, гибелни очи към него.

Да, свадата помежду им беше неизбежна. Възмездието също. Но ето че сега вълкът просто кимна отривисто.

Елида взе една от раниците, струпани до дънера на близкото дърво.

- Накъде?

Роуан обаче не можа да отговори.

Тихи като призраци, те изникнаха на поляната, сякаш току-що се бяха пръкнали на белия свят изпод горската сянка.

Дребни тела, едни светли, други - черни като нощта, трети - люспести. Почти целите бяха скрити, с изключение на издължените им пръсти и широките им, нетрепващи очи.

Елида ахна.

- Малките хора.

***

Елида не беше съзирала и следа от Малките хора още отпреди обсадата на Терасен. Дори тогава само ги мяркаше или чуваше под древната сянка на Оуквалдския лес. Но никога толкова многобройни, толкова явно напъплящи.

Не че се откриваха изцяло.

Шепа от тях, които се бяха струпали от другата страна на поляната, се криеха зад корени, камъни и шума. Никой от елфите не помръдваше, но Фенрис наостри уши към тях.

Чудо - истинско чудо се беше случило с кралицата и вълка.

Макар че Фенрис изглеждаше изтощен, следеше с бистър поглед събиращите се Малки хора.

Елин почти не ги погледна.

Светла, длъгнеста ръка се подаде над един обвит в мъх камък и се сви в приканващ жест. Елате!

Роуан попита с гранитен глас:

- Искате да ви последваме ли?

Ръката повтори същото движение. Елате!

Гавриел прошепна:

- Те познават гората по-добре и от нас.

- Вярваш ли им? - настоя Лоркан.

Роуан надникна към Елин.

- Веднъж спасиха живота й. - В нощта, когато асасинът на Ераван се бе върнал за Елин. - И сега ще го сторят.

***

Минаваха безшумно и незабележимо покрай дърветата, скалите и поточетата на древната гора.

Роуан вървеше крачка зад Елин и Фенрис, Гавриел и Елида водеха групичката им, а Лоркан се придържаше най-отзад, докато следваха Малките хора.

Елин не изричаше нищичко, не правеше нищо, просто се надигна, когато й казаха, че е време да вървят. Роуан й предложи пелерината си и тя я допусна през сферата си от златист, прозрачен огън, за да загърне голото й тяло.

Стискаше я пред гърдите си, изминавайки километър след километър с боси крака. Дори камънакът и корените в гората да нараняваха стъпалата й, не го показваше. Просто вървеше редом с Фенрис до себе си в кълбото й от огън, като че бяха два призрака, излезли от нечия древна памет.

Видение от незапомнени времена - кралицата и вълкът, обитаващи старата гора.

Спътниците им рядко проговаряха, докато часовете и километрите се нижеха покрай тях. Докато гористите хълмове преминаваха в стръмни склонове, камъните ставаха все по-големи, а скалите и дърветата - все по-грохнали.

- От древните войни между горските духове - каза Гавриел на Елида, като я видя да гледа смръщено един склон, осеян с повалени дървета и пръснати на парчета скали. -Някои още ги водят, без изобщо да знаят и да ги е грижа какво се случва по други земи.

Роуан никога не бе зървал с очите си расата безплътни същества, много по-древни и потайни дори от Малките хора. Но в горския си дом, разположен високо в планината, към която крачеха сега, понякога в тъмните, безлунни нощи беше чувал трошене на скали и дървета.

Вече се намираха доста близо до мястото, където някога бе построил планинската си къща - на трийсетина километра. От много време му се искаше един ден да заведе Елин там, макар че вятърът отдавна бе отнесъл пепелищата от изгорелия му дом. Искаше да й покаже къде беше живял, къде бе погребал Лирия. Тя все още спеше вечния си сън там - неговата подставена, мнима вречена.

А истинската му вречена... Тя крачеше непоколебимо през гората. Като привидение.

Не спираха да следват Малките хора, които току им махваха иззад дърво, скала, храсталак, след което светкавично изчезваха. Зад Лоркан неколцина от тях прикриваха следите им с чевръсти ръце и дребни магии.

Роуан се молеше да се натъкнат на укритие за през нощта. Заслон, където Елин да поспи и да остане скрита от очите на Майев, след като мрачната кралица проумееше, че е била измамена.

Вървяха на изток, отдалечавайки се от брега. На Роуан не му се рискуваше да им съобщи, че трябва да намерят пристанище. Щеше да изчака, за да прецени накъде ще ги отведат Малките хора тази вечер, а после щеше да измисли план за завръщането им на техния собствен континент.

Ала когато Малките хора се появиха пред някакъв грамаден камък, след което изчезнаха и наново се появиха, но този път в сребриста пролука в скалата, привиквайки ги с кокалестите си ръчички, Роуан се позачуди дали да ги последва.

Съществото, обитаващо езерото под планината, не представляваше почти никаква заплаха в сравнение с другите твари, ловуващи до ден днешен по тези тъмни, забравени от боговете земи.

Но Малките хора продължаваха да ги привикват.

Лоркан го настигна.

- Може да е капан.

Елида и Гавриел обаче вървяха невъзмутимо към тях.

Елин също. И Роуан я последва, както щеше да я следва до сетния си дъх и след него.

Входът на пещерата беше тесен, но скоро се разгърна в просторен проход. Елин окъпа черните каменни стени в златисто сияние, което озари пространството като в ясен ден.

Ала дори и нейният огън не съумя да освети огромната зала, в която ги въведоха водачите им. Беше толкова висока, че таванът й се губеше в тъмата, но не височината й го накара да спре.

В скалните стени бяха издълбани ниши, някои подсигурени с шалтета за спане, други - пълни с купчини дрехи, трети - с храна. До едната гореше малък огън, а до стената отвъд него се забелязваше каменно корито с вода, стичаща се от бълбукащо поточе.

А по-навътре в пещерата, от отсрещната страна на залата, голямо езеро се простираше между черните скали, губейки се в мрака.

Под планината трептяха безброй езера и реки - толкова надълбоко, че даже и елфите нямаха желание или смелост да ги разучават.

Малките хора обаче си бяха присвоили това езеро и дори бяха украсили стените наоколо с масивни брезови клони. Сред листата бяха окачили гирлянди, венци и блещукащи сини лампички.

Магически - древни и причудливи лампички. Сякаш отскубнати от нощното небе.

Елида оглеждаше помещението с явна възхита. Израженията на Гавриел и Лоркан бяха остри и предпазливи. Това на Роуан също. Входът, през който бяха влезли, май беше и единственият изход, а езерото се разстилаше твърде надалеч, за да може да види отсрещния му бряг.

Без дори да забави крачка, Елин се отправи към една от блещукащите стени. Нямаше и следа от обичайната й бдителност, от светкавичния й поглед, отчитащ всички изходи и възможни капани, всички потенциални оръжия.

Като че беше в транс. Като че потъваше в бездънен океан навътре в себе си -потъваше толкова надълбоко, че Роуан и другите бяха като птици, кръжащи над далечната му повърхност.

Тя вървеше към стената с изящно наредени брезови клони, а сред тях, установи Роуан, се криеха още от Малките хора.

Елин стъпваше безшумно по камъка. Фенрис спря недалеч от нея, навярно за да й предложи известно уединение.

Роуан смътно отчете, че Лоркан, Елида и Гавриел се отправят към някаква ниша в другия край на залата, за да прегледат провизиите в нея.

Той обаче остана в центъра на помещението. Вречената му спря пред бляскавата, жива стена. Лицето й беше безизразно, тялото й - в покой.

Тя кимна на Малките хора, полускрити сред клоните пред нея. Челюстите й се задвижиха - говореше. Кратки, отсечени думи.

Роуан дори не подозираше, че Малките хора бяха способни на реч. Но ето че неговата кралица, съпруга и вречена си шепнеше нещо с тях.

Накрая си тръгна със същото празно лице и очи, безизразни и студени като езерото. Фенрис закрачи до нея, а Роуан не помръдна от мястото си, наблюдавайки я как пристъпва към малкия огън.

Щом се отправяше към огъня, и то все още обгърната от своя собствен, изглежда, че Малките хора я бяха уверили, че тук ще са в безопасност.

Спътниците им извърнаха погледи от провизиите.

Елин обаче не ги удостои с внимание и сякаш забравила целия свят, легна на голия камък между огъня и пещерната стена и затвори очи.

32

Дориан живя с кафяви очи три дни, преди да намери начин да ги превърне отново в сини. Астерин и Веста го подиграваха безпощадно, докато летяха над гръбнака на Белия зъб; драматично оплакваха загубата на „прелестните му метличини очи“ и въздъхнаха с превзето облекчение, когато сапфиреният им цвят се завърна.

Магията му можеше да прескача от една стихия на друга, но хамелеонството разчиташе на нещо коренно различно. На една част от него, която открай време копнееше да отпусне юздите. Да се освободи. Както Темис, богинята на дивото, се бе освободила - излизайки от клетката си. Както той самият мечтаеше да се освободи още когато беше безразсъден принц с твърде възвишени идеали.

Това беше единствената заповед на магията: освободи се! Да се освободи от човека, в когото се беше преобразил, откакто нашийникът падна от врата му, и да се превъплъти в нещо ново, различно.

Ала прозрението идваше по-лесно от изпълнението. След като очите му си върнаха синия цвят, някаква нишка се разсука в него и оттогава не успяваше да постигне нищо. Дори пак да ги направи кафяви.

Крочанките и Тринайсетте бяха спрели за почивка по пладне, използвайки дебелото укритие на Оуквалдския лес, чиито дървета вече бяха голи, макар и недокоснати от сняг. Още ден и щяха да достигнат сборната точка. Цяла седмица, след като бяха обещали да помогнат на ейлвийските военачалници, но по-добре късно, отколкото никога.

Дориан седна на един паднал, покрит с мъх дънер и задъвка парче изсушено заешко. Обядът му.

- Главата ме заболява, като гледам как се мъчиш - извика му от другия край на поляната Гленис.

Около тях Тринайсетте се хранеха мълчаливо, а Манон наблюдаваше всички. Поне крочанките седяха с тях. Не говореха, но седяха с тях.

Затова и всички обърнаха погледи към него. Дориан извади жилавото месо от устата си и кимна на старицата.

- Моята глава ме боли достатъчно и за двама ни.

- В какво опитваш да се превърнеш? Или в кого?

В обратното на себе си. Обратното на мъжа, пренебрегвал Сорша години наред. И отплатил й се със смърт накрая. С радост щеше да се освободи от него, стига магията му да го позволеше.

- В нищо - рече той. Скучният му отговор накара повечето от Тринайсетте и крочанките да извърнат очи към скромната си храна. - Просто искам да проверя дали е възможно за човек с моята магия. Дали е възможно да променя дори само някои от чертите си.

Не беше лъжа, не съвсем.

Манон свъси вежди, сякаш се мъчеше да разнищи някоя трудна загадка.

- Но ако се научиш - настоя Гленис, - в кого би искал да се превърнеш?

Дориан не знаеше. В съзнанието му не изникваше нито един образ. Дамарис също не би му дал отговор.

Той надникна в себе си, в морето от магия, бушуващо се там.

Плъзна внимателни, невидими ръце по повърхността му. И проследи една нишка - не към инстинктите си, а към пропуканото си сърце.

Кой искаш да бъдеш?

Там някъде, досущ като семенцето сила, което Сирен бе откраднала, стърчеше мъничка изпъкналост в магията му. Като възелче в гоблен, което можеше да разнищи и изтъче наново.

Да превърне в нещо друго, ако свикаше смелостта си.

Кой искаш да бъдеш? - попита той недовършения гоблен в себе си. И позволи на нишките и възлите да образуват картина в съзнанието му. Нещо малко като ' за начало.

Гленис се засмя.

- Очите ти са зелени, кралю.

Дориан подскочи с разтуптяно сърце. Вещиците пак прекъснаха обяда си и се вторачиха в него. Някои дори дойдоха да го видят по-отблизо. Но той продължи да пуска нишката магия в тъкачния стан на съзнанието си, обогатявайки зараждащата се картина.

- О, златистата коса хич не ти отива - намръщи се Астерин. - Приличаш на болнав.

Кой искаше да бъде? Всеки друг, но не и себе си. Не и това, в което се беше превърнал.

Безмълвният му отговор събори магическия стан и Дориан знаеше, че тъмната му коса и сапфирени очи са се завърнали. Астерин въздъхна облекчено.

Манон обаче се усмихваше мрачно, сякаш дочула безгласния му отговор. Сякаш го беше разбрала.

***

Нощта вече се беше спуснала и огньовете на крочанките пращяха под плетеницата от голи клони над тях, когато Гленис попита:

- Някоя от вас виждала ли е Пустошта?

Тринайсетте погледнаха учудено старицата. Обикновено не се обръщаше към всички тях наведнъж, нито пък им задаваше толкова лични въпроси.

Поне тя им говореше. След три дни път от Белия зъб, Манон още никак не се бе сближила с крочанките. Да, обелваха й по някоя и друга дума и понякога сядаха да се хранят с тях край огнището на Гленис, но едва толкова.

Астерин отговори от името на цялото им сестринство.

- Не. Никоя от нас. Аз прекарах известно време в една гора отвъд планината, но така и не стигнах до Пустошта.

Тъга проблясваше в златисточерните очи на вещицата, навярно заради неизказаната част от тази история. Сорел, Веста и дори Манон я погледнаха със същата тъга.

Манон се обърна към Гленис, единствената крочанка край това огнище:

- Защо питаш?

- От любопитство - каза старицата. - И ние не сме стъпвали там. Не смеем.

- От нас ли се боите?

Астерин се приведе към огъня и златистата й коса се люшна напред. Беше вързала кожена лента през челото си - не черната, която носеше през последното столетие, но все пак изглеждаща подобно. Поне едно нещо не се беше променило.

- Боим се да видим какво е останало от някогашния ни град, от земите ни.

- Само руини. Поне така разправят - пророни Манон.

- Ще възродите ли града, ако имате тази възможност? - попита Гленис.

- Не сме го обсъждали - каза Астерин. - Не знаем дали някога ще се приберем у дома.

- Струва ми се разумно да си начертаете план - заключи умислено Гленис. - Много е важно. - Сините й очи се спряха на Манон. - Не само за крочанките, но и за вашия народ.

Дориан кимна, макар и да не участваше в разговора.

Какъв ли единен народ биха формирали Тринайсетте, Железни зъби и крочанките?

Манон отвори уста, но в този миг Сенките долетяха в кръга на огнището им с обтегнати от тревога лица. Тринайсетте светкавично скочиха на крака.

- Разузнахме напред по пътя чак до сборната точка - обяви задъхано Еда.

Манон се подготви за най-лошото. Трудно доловима сила зашепна из лагера -едничкият признак, че магията на Дориан ги бе обгърнала в почти непробиваем щит.

- Отдалеч вони на смърт - довърши Бриар.

33

Бяха закъснели.

Не само с час или ден. Състоянието на телата по осеяната с листа поляна на трийсетина километра южно от тях говореше, че седмицата закъснение бе коствала всичко на военния отряд от Ейлве.

Моратската армия беше оставила мъртвите воини да гният заедно с няколко крочанки с червени пелерини, призовали северните си сестри. Очите на Манон се насълзяваха от вонята на разлагаща се плът.

Тя беше отговорна за това.

Тя беше забавила крочанките с онази битка. Само поглед към Дориан, изправен в единия край на поляната с ръка върху носа заради силната смрад, й даде да разбере, че и кралят си мисли същото. Ледът в очите му говореше достатъчно красноречиво.

- Някои са се измъкнали - обяви Еда с мрачно лице. - Но повечето не са имали подобен късмет.

- Нарочно са ги оставили живи - заяви на всеослушание Бронуен. - За да сеят страх.

Манон плъзна очи по древните дъбове наоколо, покосени като телата на поляната. Доказателство за унищожителната мощ, вилняла тук.

Но отговорността беше и нейна.

Бронуен каза със студен, гърлен глас:

- Нима някоя простосмъртна войска може да оцелее при нападение от легион на Железни зъби? Особено въздушен легион, обучен от толкова легендарна Водачка на Крилото.

- Внимавай какво дрънкаш! - предупреди я Астерин.

Уна, красивата тъмнокоса крочанка, братовчедка на Манон, хвана здраво метлата си със сребърни пръстени и каза:

- Вие сте ги обучили. Всички вие. Обучили сте вещиците, отговорни за това. - Тя посочи гниещите трупове с раздрани гърла, видимо лишени от милостива, бърза смърт. - Как очаквате да си затворим очите?

Спусна се мълчание. Дори Астерин не продума. Нито Тление.

Манон почувства ръцете си крехки. Чужди. Мечът в тях сякаш щеше да се разпадне всеки момент.

Тя беше отговорна за това. Войниците по широката поляна не й бяха никакви, повечето бяха простосмъртни, но... До ботушите й лежеше жена, разпорена от пъпа до гръдната кост. Кафявите й очи се взираха незрящо в изпотрошената плетеница от клони над тях. Устата й беше застинала в агонизиращ рев.

- Мога да ги изгоря - предложи Дориан.

Коя ли беше жената воин пред нея? За кого ли се бе сражавала? Без значение за кое кралство и кой владетел, а за кой човек, присъстващ в живота й, заслужаващ закрила...

- Трябва да известим краля и кралицата на Ейлве - рече Бронуен. - Да предупредим принцовете да се покрият. Ераван не взима пленници.

Манон продължаваше да се взира в посечената жена. От това някога бе извличала наслада. С това се бе хвалила пред света, и то без нито капка съжаление. Само с надеждата баба й да одобри. Железни зъби да одобрят.

С това щяха да ги запомнят.

С това щяха да запомнят нея.

Почетната ездачка на Ераван. Водачката на Крилото му.

- Не ги изгаряй - каза Манон.

Над поляната се възцари тишина.

Манон коленичи на вонящата земя, извади железните си нокти и започна да копае.

Астерин изхлузи ръкавиците си и приклекна на земята до нея. Сорел и Веста ги последваха. После и другите вещици от Тринайсетте.

Премръзналата твърда земя не се поддаваше лесно. Раздираше пръстите на Манон, корени и скали дращеха кожата й.

В отсрещния край на поляната Карсин, вещицата, на която Манон бе върнала метлата, също понечи да клекне. Манон вдигна мръсна, разкървавена ръка. Вещицата спря.

- Само Тринайсетте - отсече Манон. - Ние ще ги погребем. - И продължи да копае пред безмълвните крочанки. - Ще ги погребем всичките.

***

Часове наред Манон и Тринайсетте клечаха в окървавената пръст и копаеха гроба.

Дориан помагаше на Бронуен и Тление да нахвърлят известията до краля и кралицата на Ейлве и двамата им синове. Предупреждение за опасността - и нищо повече. Без искания за помощ и за подкрепления.

Крочанските вестоноски се върнаха малко преди съмване. Южняшките им сродници, които ги бяха призовали тук, бяха пристигнали точно след клането, твърде късно, за да спасят човешкия военен отряд и онези няколко вещици, изпратени напред. Затова бяха отлетели към Банджали, където четирите им сестринства сега помагаха на краля и кралицата на Ейлве.

Но излизаше, че ейлвийските владетели не се нуждаеха от помощ. Другата крочанска вестоноска се бе завърнала с послание лично от краля: загубата на военния отряд наистина била тежък удар, но не и съкрушителен за кралството им. Войската им от бунтовници и други воини, макар и малка, все още била силна и съумявала да отблъсква Морат. Войниците им щели да удържат южния фронт до последен дъх.

Дориан сглоби недоизреченото между редовете: не можеха да отпуснат нито един воин на Терасен. И след видяното той беше склонен да им повярва.

Ейлве даваше твърде много, и то от твърде дълго. Време беше и останалите кралства да поемат част от товара.

Дориан се питаше дали Манон знае, че крочанките я наблюдаваха. Не с омраза, а с известна доза уважение. Заедно с Тринайсетте изкопаха голям гроб, без дори да искат от уивърните си помощ с пръстта.

Слънцето се издигна в небето и започна да се спуска към хоризонта. Гробът бавно се оформяше. Достатъчно широк за всички загинали воини.

Дориан трябваше да проникне в Морат. Възможно най-скоро.

Преди това да се е случило отново. Преди да се наложи да копаят нов масов гроб. Не можеше да понесе идеята - плашеше го повече дори от тази пак да сложат нашийник около врата му.

Смогна да се измъкне чак след свечеряване. Откри една празна поляна, нарисува символите и заби Дамарис в земята, лъснал от собствената му кръв.

Този път призивът му скоротечно намери отговор.

Но не треперливият образ на Гавин се материализира в нощта.

Магията на Дориан бликна, готова за атака, докато неясната фигура придобиваше форма.

След миг Калтейн Ромпие, облечена в ониксовочерна рокля, с разпуснати тъмни коси, му се усмихна горчиво.

***

Думите се изпариха от устата на Дориан.

Магията му обаче продължи да се вие около него с невидими ръце, решени да трошат кости.

Не че Калтейн Ромпие имаше живот, който да отнеме.

Въпреки това тя вдигна фината си ръка, докато призрачен вятър развяваше ефирната й рокля и копринените й коси.

- Идвам с добро.

- Не съм те призовавал.

Само това му хрумна да й каже.

Калтейн плъзна тъмни очи към Дамарис, забит в кръга от Знаци на Уирда.

- Нима?

Не желаеше да се замисля как и защо мечът бе призовал нея вместо Гавин. Дали си имаше своя воля, или благословилият го бог бе уредил тази среща. За да му разкрие нещо.

- Смятах, че те унищожиха в Морат - програчи той.

- Така е. - Лицето й беше по-топло, отколкото някога приживе. - Унищожиха ме по много начини.

Манон и Елида му бяха разказалц какво е понесла. Какво е направила за тях. Той сведе глава в поклон.

- Съжалявам.

- За какво?

И думите се изляха от устата му, от онова прибулено място, на което ги държеше още от Каменните блата на Ейлве.

- Че очите ми не се отвориха по-рано; че не разбрах къде са те отвели. Както и че не ти помогнах, когато имах тази възможност.

- Наистина ли имаше възможност?

Въпросът й беше овладян, но Дориан можеше да се закълне, че в гласа й се прокрадна едва забележима острота.

Той отвори уста да отрече. Ала все пак реши да погледне назад - към човека, който беше, преди да му сложат нашийника, преди да се влюби в Сорша.

- Знаех, че си в тъмницата на двореца. И те зарязах да гниеш там. А после Перингтън... Ераван те отведе в Морат и аз дори не се замислих за теб. - Цялото му тяло се обзе от чувството за срам. - Съжалявам! - Повтори той.

Принц, който не бе служил на кралството и народа си. Гавин беше прав.

Образът на Калтейн потрепери.

- И аз имах своята вина.

- Нямаш никаква вина за онова, което ти се случи в Морат.

- Така е, нямам - съгласи се тя и през лицето й пробяга сянка. - Но сама избрах да отида в Рифтхолд миналата есен, да

преследвам амбициите си, твоята корона. И сега се разкайвам за стореното.

Той сведе очи към голата й ръка, към белега, останал дори след смъртта.

- Ти спаси приятелите ми - каза Дориан и коленичи пред нея. - Даде всичко от себе си, за да им помогнеш и да отнемеш Ключа на Уирда от Ераван. - Той самият щеше да направи същото, ако оцелееше сред кошмарите на Морат - Задължен съм ти.

Калтейн се взираше в него.

- Аз никога не съм имала приятели. Не и като твоите. Винаги съм ти завиждала за тях. И на двама ви с Елин.

Той вдигна глава.

- Знаеш коя е?

Калтейн се поусмихна.

- Смъртта си има своите преимущества.

Той не успя да удържи следващия си въпрос:

- По... по-добре ли е там? Намери ли покой?

- Не ми е позволено да отговоря - отвърна тихо Калтейн с искрящи от състрадание очи. - Нито да ти кажа кой още обитава това място.

Той кимна, стараейки се да потисне напрежението в гърдите си, разочарованието. После килна въпросително глава.

- Кой ти забранява?

Ако дванайсетте богове на тази земя бяха заточени в Ерилея, нямаше как да властват и над други измерения.

Ъгълчетата на устните й се извиха нагоре.

- И това не ми е позволено да казвам. - Дориан отвори уста да й зададе още въпроси, но тя го прекъсна: - Тук действат други сили. Неосезаеми и непознати за живите.

Той надникна към Дамарис.

- Други богове?

Мълчанието на Калтейн беше достатъчно красноречиво. Но... друг път. Щеше да разсъждава върху това друг път.

- Дори не ми бе хрумнало да призова теб - призна си той. - А точно ти познаваше най-добре ужасите на Морат. Не предполагах, че...

Думите му заглъхнаха и той се изправи.

- Че ще е останало нещо от мен? - довърши тя вместо него. Дориан изтръпна. -Ключът ме погълна почти цялата. Но и не съвсем.

- Третият е в Морат, нали?

Тя кимна мрачно. Тялото й пак затрепери, изпарявайки се бързо.

- Но не знам къде го държи. Не бях... готова да получа втория, преди да поема нещата в свои ръце.

Тя проследи с тънки пръсти черния белег, спускащ се от свивката на лакътя й до китката.

Никога преди не бе разговарял с нея - не и така. Отделял й беше само по някой бегъл поглед и броени минути за принудено любезен диалог.

А ето че сега пред него стоеше жената, унищожила една трета от Морат, погубила валгски принц единствено с пламенната си воля за отмъщение.

- Как го извърши? - прошепна той. - Как се освободи от контрола му?

Трябваше да знае. Предстоеше му да влезе в ада и не беше изключено отново да се озове с нашийник - затова трябваше да знае.

Калтейн огледа шията му, преди да вдигне очи към неговите.

- Бунтувах се. Не вярвах, че заслужавам да нося нашийника им.

Истината в думите й го блъсна в гърдите като юмрук.

Калтейн просто попита:

- Имал си причина да нарисуваш знаците за призоваване. Какво искаш да знаеш?

Дориан закъта в съзнанието си истината, която му беше подхвърлила, огледалото, което бе разперила пред него. Не беше истински принц - нито по дух, нито по дела. Опитал бе да стане, но твърде късно. Едва ли се справяше по-добре и като крал.

Все пак беше изоставил Адарлан заради усещането си за вина и гнева си, колебаейки се дали изобщо заслужаваше спасение. Като че бе възможно да не заслужава спасение. Накрая попита:

- Готов ли съм да отида в Морат?

Само тя знаеше. Станала беше свидетел на кошмари, каквито дори Манон и Елида не бяха съзирали.

Калтейн пак надникна към Дамарис.

- Знаеш отговора.

- И няма да пробваш да ме разубедиш?

Калтейн стисна устни. Ониксовочерната й рокля започваше да се слива с нощта.

- Знаеш срещу какво ще се възправиш там. Аз не мога да ти кажа дали си готов. Устата му пресъхна.

Калтейн продължи:

- Всички слухове за Морат са верни. Но там ще срещнеш и страхотии, каквито не можеш да си представиш. Придържай се към крепостта. Тя е укреплението на Ераван и може би единственото място, където би скрил ключа.

Дориан кимна с препускащо сърце.

- Добре.

Тя пристъпи към него, но спря, когато образът й започна да се размива още повече.

- Не стой дълго и не привличай внимание. Той е самомнителен и напълно вглъбен в себе си; едва ли ще следи кой се прокрадва през крепостта му. Но побързай, Дориан!

Ръцете му затрепериха и той ги сви в юмруци.

- Ако ми се отдаде шанс да го убия, да го направя ли?

- Не - поклати глава тя. - Няма да се отървеш. Има една стая в недрата на крепостта. Там държи нашийниците. Ако те залови, ще те отведе в нея.

Той изопна гръб.

- Ще...

- Иди в Морат, както си наумил. Вземи ключа и си тръгни.

Иначе ще получиш нашийник около врата.

Той преглътна.

- Та аз още не мога да се преобразявам.

Калтейн му се поусмихна, сливайки се с лунната светлина.

- Така ли?

Сетне изчезна.

Дориан продължи да се взира в мястото, където бе стояла допреди секунда. Знаците на Уирда вече ги нямаше. Дамарис оставаше единственият свидетел на истината, която някак бе усетил, че носителят му трябва да чуе.

Дориан откри онова възелче в магията си, където суровата му сила бушуваше, готова да се превърне в каквото той й наредеше.

Освободи се!, шепнеше му хамелеонската магия. Да се освободи от всичко. От стената, с която се бе оградил, когато валгският принц го обсеби. И да погледне навътре в себе си. Навярно това го бе подтикнал да предприеме и мечът, призовавайки Калтейн вместо Гавин.

Кой искаш да бъдеш?

- Някой, достоен за приятелите си - пророни в смълчаната нощ. - Крал, достоен за кралството си. - За част от минутата в съзнанието му просветнаха снежнобели коси и кехлибарени очи. - Щастлив... - Прошепна той и хвана дръжката на Дамарис.

Искаше най-сетне да се освободи от страха, който още го дебнеше.

Древният меч се стопли в ръката му - бърз приятелски жест.

Топлината пропълзя нагоре по пръстите му, по китката му. Към онова място вътре в него, където таеше всички грозни истини. И там се превърна в сгорещена пронизваща болка.

Светът започна да се разширява и свива, дърветата се извисиха още повече, земята се издигна към лицето му...

Той понечи да го докосне, но осъзна, че няма ръце.

Само черни като сажди криле. Само абаносов клюн, неспособен на реч.

Гарван...

Той вдиша плахо и изви врат към дърветата - много по-лесно в това тяло. Към Манон, опряла разкървавена, кална ръка в дънера на един древен дьб. Откъдето бе видяла трансформацията му.

Дориан потърси нишката магия, която го придържаше към тази странна, лека форма. Светът мигновено се люшна пред него и той започна да расте, възвръщайки човешкото си тяло. Дамарис лежеше студен в краката му. Незнайно как се оказа облечен. Вероятно заради разликите между суровата му магия и истинската хамелеонска дарба.

Манон оголи зъби. Златистите й очи светеха като живи въглени.

- Кога възнамеряваше да ми кажеш, че смяташ да откраднеш третия Ключ на Уирда?

34

- Трябва да бием отбой - каза задъхано Галан Ашривер на Едион.

Стояха до шатрата с вода навътре сред редиците. Принцът беше оплискан с червена и черна кръв.

Три дни поред се сражаваха в мразовития вятър и снега, три дни ги изтласкваха на север километър по километър. Едион подменяше периодично войниците по фронтовата линия, но дори онези, които съумееха да поспят няколко минути, се връщаха в боя с все по-натежали крака.

Той самият бе напуснал фронтовата линия преди броени секунди, и то чак след като Килиан му нареди, принуждавайки се да го избута зад себе си. Воините от Гибелния легион си го запрехвърляха грубо, докато не достигна шатрата с вода, невъобразимо далеч от войската му, където принцът на Вендлин утоляваше жаждата си. Маслиновата му кожа беше придобила пепеляв цвят, а ашриверските му очи мътнееха, следейки войниците, които препускаха или се влачеха немощно покрай шатрата.

- Ако сега заповядаме отстъпление, ще ни гонят чак до Оринт - отвърна с болезнено гърло Едион.

Никога не бе виждал толкова огромна армия. Дори в Тералис.

Галан му подаде мяха с вода и Едион отпи жадно.

- Ще те следвам, братовчеде, накъдето и да ни поведеш, но не можем да продължим. Не и за поредна нощ.

Едион го знаеше. Осъзна го още когато боят не секна и изпод плащеницата на нощта.

Когато войниците започнаха да разпитват защо Елин Дивия огън не изпепелява враговете им. Защо поне не осветява бойното поле.

Защо пак е изчезнала.

Лизандра се биеше с илкените в облика си на уивърн, но я бяха принудили да отстъпи назад. Лесно изтребваше илкените, да, но и бе лесна мишена за стрелците и копиехвъргачите на Морат.

Някъде отпред, смущаващо близо, се надигнаха крясъци и звън на оръжия. Дори магията на елфическите лордове започваше да отслабва, а войниците им заедно с нея. Тихите асасини поемаха фронта, посичайки и Валги, и илкени със светкавична ловкост. Ала редиците им не бяха достатъчно многобройни. А подкрепленията на Ансел от Брайърклиф още ги нямаше.

Скоро - обещала бе преди няколко часа с нетипично сериозен тон червенокосата кралица, чийто легион мълниеносно губеше сила. - Останалата част от армията ми ще пристигне скоро.

Стръвно ръмжене прониза шумотевицата наоколо. Призрачният леопард вилнееше неуморно.

Едион трябваше да се върне на фронтовата линия. Да се подкрепи с малко храна и да се върне. Килиан щеше да въдворява ред известно време, но той беше генералът им. А в отсъствието на Елин... на него се падаше задачата да държи войниците в строя.

Но строят постепенно поддаваше подобно на пропукана язовирна стена.

- Река Ланис край Перант - рече Едион, загледан как Илиас и Тихите асасини свалят илкени от небето с точните си стрели.

По трудния начин бяха научили, че трябва да се целят първо в крилата. Да свалят зверовете от въздуха. А после да ги обезглавяват.

В противен случай се изправяха отново. И помнеха кой е опитал да ги убие.

- Ако се оттеглим на север - додаде Едион, - стигнем до Перант и прекосим реката, ще ги принудим и те да я прекосят. Така ще можем да разредим редиците им.

- Има ли мост?

Лицето на Галан се напрегна, когато един от оцелелите валгски принцове изпрати вълна от тъмна мощ към група техни войници, покосявайки ги така, както утринната слана попарва крехките цветя.

Отвърна му копие от вятър и лед - дело на Селен или Ендимион. Или на някого от множеството им братовчеди.

- Не и задоволително голям. Но реката е замръзнала. Може да я прекосим, след което да разтопим леда.

- С помощта на Елин?

Плах, предпазлив въпрос.

Едион махна към източника на магията, която сега ги отбраняваше от силата на валгския принц.

- Щом елфическите лордове са способни да правят лед, значи, могат да разтопят една замръзнала река. Под краката на моратската паплач.

Тюркоазените очи на Галан просветнаха - или заради плана, или защото не Елин щеше да го осъществи.

- Морат може да предвиди хода ни.

- Нямаме голям избор.

При Перант щяха да имат достъп до повече провизии, а и от града можеше да им изпратят подкрепления. Но мисълта за отстъпление...

Едион плъзна поглед по оределите им редици от изнемощели воини.

С отстъплението избираха живота. С боя - смъртта.

Защото, рано или късно, силите им щяха да се изчерпат. И всички щяха да загинат по тези южни полета.

Нямаше гаранция, че Роуан и спътниците му ще намерят Елин. Нито че Дориан и Манон ще се докопат до третия Ключ на Уирда и ще го дадат на кралицата му, ако изобщо смогнеха да се открият един друг в този хаотичен свят. Нямаше гаранция, че Манон ще убеди крочанките да се бият на тяхна страна.

Армадата им бе толкова разпокъсана по бреговете на Терасен, че нямаше как да им помогне. Подкрепленията на Ансел от Брайърклиф си оставаха основната им надежда. Ако лешоядите вече не оглозгваха костите им по бойното поле, докато те пристигнеха. Последните им съюзници.

Защото Ролф и мисенианците... не се знаеше дали изобщо ще дойдат. Още нямаха вести от тях.

- Заповядай отстъпление - каза Едион на принца. - И уведоми Ендимион и Селен, че ще ни е потребна силата им.

Да бранят с могъщия си магически щит гърбовете им, докато се мъчеха да избягат възможно най-далеч от моратската армия.

Галан кимна, нахлузи окървавения си шлем върху тъмната си коса и тръгна през стълпотворението от войници.

Отстъпление. Толкова скоро, толкова бързо. След цялото му обучение, след годините на жестоки битки и военно предводителство се стигаше дотук.

Дали изобщо щяха да се доберат до Перант?

***

Редът, под който армията бе марширувала на юг, напълно се срина при отбоя на север. Елфическите отряди останаха най-отзад, за да ги бранят с поотслабените си, но още здрави магически щитове. Да удържат моратската войска при подножието на планината, докато другите войници бягаха към Перант.

Негодуванието на куцащите, изтощени воини витаеше покрай Лизандра, докато крачеше мудно сред тях в облика на кон. Качила бе един млад мъж на гърба си, когато забеляза, че вътрешностите му се канят да изскочат през счупената му броня.

Километри наред кръвта му топлеше двете страни на тялото й.

Ала топлите струи отдавна бяха секнали. Замръзнали.

Като него самия.

Сърце не й даваше да го свали от гърба си, да зареже безжизненото му тяло на полето, за да го прегазят. Замръзналата му кръв и бездруго почти го беше споила с нея.

Всяка стъпка изискваше неимоверна воля, макар и нейните рани да зарастваха по-бързо от тези на войниците наоколо. Мнозина се строполяваха по пътя към Перант. Приятели . и непознати вдигаха някои от тях.

Други така и не ставаха.

Съпротивата не трябваше да рухва толкова скоро.

Негодуванието набъбваше с всеки изминат километър към Перант, независимо от няколкочасовата почивка първата нощ. КъДе е кралицата?КъДе е огънят й?

Лизандра не можеше да се бие в облика си на Елин - не и достатъчно убедително, не и достатъчно умело, за да оцелее. А ако Носителката на огъня се сражаваше без огъня си... войниците можеше да се досетят.

Избягала е. Отново.

Втората нощ двама от Тихите асасини съзряха мъртвия войник на гърба й.

Безмълвно разтопиха с нагорещена вода кръвта, чрез която двамата бяха слепнали. После я измиха.

В облика си на дореста кобила не можеше да им благодари с думи, да ги попита дали знаят коя е. Въпреки това мъжете проявиха добрина.

Никой не посегна към самотния кон, скитащ из набързо скалъпения лагер. Някои войници си бяха опънали палатки. Множество от тях просто спяха край огньовете, загърнати с пелерини и жакети.

Ушите й бучаха. Още от първия сблъсък на бойното поле.

Не знаеше как откри шатрата му, но успя. Крилата на входа й бяха отворени, разкривайки го в компанията на Галан, Ансел и Рен.

Господарят на Алсбрук вирна вежди, като я видя да влиза, почти опирайки глава в платнения таван.

Кон. Още беше с облика на кон.

Рен закуцука към нея напук на умората, която несъмнено тегнеше върху всеки сантиметър от тялото му.

Лизандра потърси магическата нишка в себе си, онази към човешкото й тяло, към яркото сияние, което щеше да я смали до човешки ръст.

Четиримата в шатрата гледаха мълчаливо как се бори за нея. Как магията й изтръгва и сетните сили. В мига, в който си възвърна своята собствена кожа, вече летеше към покрития със слама под.

Не усети студения сблъсък, нито болката в коленете си.

Ансел веднага се озова при нея и я загърна с пелерината си.

- Къде се загуби, по дяволите?!

Дори кралицата на Пустошта беше пребледняла. Виненочервената й коса бе полепнала по главата й под напора на калта и кръвта.

Но на Лизандра не й бяха останали думи. Можеше единствено да стои на колене, стиснала пелерината около себе си.

- Тръгваме час преди съмване - обяви Едион, игнорирайки я със заповедта си.

Ансел и Галан кимнаха и излязоха тихо от шатрата. Рен пророни:

- Ще ви намеря храна, милейди - и също напусна.

Чу се скърцане на ботуши по слама и след секунда той се оказа коляно до коляно с нея. Едион.

По лицето му нямаше и капчица състрадание. Или топлина.

В рамките на една протяжна минута двамата само се взираха един в друг.

После принцът изръмжа приглушено:

- Планът ти беше пълен провал.

Тя не отговори. Просто преви рамене.

- Планът ти беше пълен провал - повтори той с блеснали очи. - Как изобщо ти хрумна, че можеш да бъдеш нея, да наденеш кожата й и да ти се размине току-така? Как очакваше да преодолееш факта, че армията ни разчита на нея да изпепели врага? При положение, че ти самата си способна само да избягаш и да се върнеш с облика на някое животно?

- Нямаш право да ми приписваш вината за отстъплението - програчи тя.

Първите й думи от дни насам.

- Съгласи се да предадеш Елин на сигурна смърт и да позволиш на врага да ни разкъса на кървави парчета. Никоя от двете ви не сподели този план с нас, хората, подготвени да ви разяснят някои истини за войната, както и че срещу Морат ще ни трябва проклетата Носителка на огъня, а не някаква си неопитна, безполезна хамелеонка.

Удар след удар думите се вклиняваха в изнемощялото й сърце.

- Ние...

- Щом толкова си искала Елин да умре, можеше поне да го отложиш за след като изгореше пълчищата на Ераван!

- Това нямаше да я спаси от Майев.

- Ако ни бяхте казали, можеше да измислим друг план, да постъпим другояче, и сега нямаше да сме в това положение, дявол да те вземе!

Тя прикова поглед в калната слама.

- Тогава ме изгони от армията си.

- Ти съсипа всичко. - Думите му бяха по-студени от вятъра навън. - Двете с нея...

Лизандра затвори очи.

Пак се чу прошумоляване на слама, което й подсказа, че се е изправил на крака. След миг гласът му се стовари върху сведената й глава.

- Напусни шатрата ми!

Лизандра не знаеше дали има достатъчно сили да го стори, колкото и да й се щеше.

Трябваше да му се опълчи. Да му се развика, както той й викаше, търсейки отдушник за страха и отчаянието си.

Тя отвори очи и ги вдигна към него. Към яростта и омразата по лицето му.

Съумя да се изправи някак, макар и цялото й тяло да ревеше от болка. Съумя и да го погледне в очите.

- Напусни! - повтори с глух и леден глас Едион.

Боса в снега, гола под пелерината. Едион надникна към голите й крака, сякаш и той го съзнаваше. Без да го е грижа.

Ето защо Лизандра просто кимна, стисна по-здраво пелерината на Ансел и излезе в мразовитата нощ.

***

- Къде е тя? - попита Рен с купа водниста супа в едната ръка и парче хляб в другата. Лордът огледа шатрата, като че очакваше да я открие под кревата или под сламата. Едион продължи да се взира безмълвно в последните цепеници, догарящи в мангала.

- Какво си направил? - настоя Рен.

Краят наближаваше. Обречени бяха още откакто Майев отвлече Елин. Откакто кралицата му и хамелеонката бяха сключили тайната си уговорка.

Така че нямаше значение какво е казал. Не го интересуваше дали е несправедливо, или невярно.

Беше толкова уморен, че дори нямаше сили да свика срама си, задето й бе приписал вината за неминуемото поражение, което щяха да срещнат след броени дни пред стените на Перант.

Щеше му се да го беше зашлевила, да му се бе развикала.

А тя просто го остави да беснее. И излезе боса в снега.

Обещал беше да спаси Терасен, да удържи фронта. Правеше това от години.

А ето че се проваляше точно в изпитанието срещу Морат, най-важното от всички.

Щеше да събере силите си, за да се бори наново. Да мобилизира хората си. Просто... трябваше да поспи.

Не усети кога си е , тръгнал Рен - очевидно отишъл да издирва хамелеонката, в която бе толкова влюбен.

Но Едион трябваше да призове командирите на Гибелния легион. Да чуе как те смятат да се справят с провала.

Само че имаше енергия единствено да стои вторачен в огъня, докато дългата нощ се изнизваше покрай него.

35

Тя не бе повярвала на този свят, на този сън. На групата, която я беше довела дотук. На принца воин с боровозелени очи и мирис на Терасен.

В него изобщо не смееше да повярва. Не заради думите му, а просто защото го имаше. Не вярваше, че е свалил маската й, оковите й. И в други сънища те бяха изчезвали -сънища, които се бяха оказали измамни.

Но Малките хора я увериха, че е истина. Всичко. Както и че в пещерата е безопасно, че може да си почине, а те ще я пазят.

Плашещото, безпощадно напрежение във вените й беше поотшумяло. Поне колкото да й позволи отново да мисли, да диша, да не следва единствено първичните си инстинкти.

Изпуснала го беше толкова, докъдето се бе осмелила, но не докрай. В никакъв случай не цялото.

Затова поспа. Не че и в онези сънища не спеше. Преживяваше дни и седмици, които после се отмиваха като стъпки в пясъка.

Като отвори очи този път обаче, пещерата още я имаше, макар и притъмняла. Пулсиращата сила се бе загнездила по-надълбоко в нея, сякаш дремеше. Болката в ребрата й заглъхваше, раната на ръката й беше зараснала - нищо че коричката си стоеше.

Единственият белег по тялото й.

Елин я докосна с пръст. Отвърна й тъпа болка.

А пръстът й - той беше гладък. Гладък като стъкло. Тя потри възглавничките на палеца и показалеца си.

Нямаше мазоли. Нито по пръстите, нито по дланите. Бяха съвършено чисти, лишени от отпечатъка на дългото й обучение, на годината в Ендовиер.

Ала тази нова коричка, крехкото пулсиране под нея - поне те й оставаха.

Свита на една страна върху скалния под, Елин огледа пещерата.

Белият вълк лежеше зад гърба й и похъркваше тихо. Сферата им с прозрачен огън още гореше около тях, освобождавайки напрежението й въглен по въглен. И пак не докрай.

Елин преглътна, вкусвайки пепел.

В отговор магията й отвори око.

Тя вдиша рязко. Не тук - още не.

Прошепна го на пламъка. Още не.

Но огънят около двама им с вълка лумна, закривайки пещерата от взора й. Тя стисна зъби.

Още не, помоли го тя. Налагаше се да е на безопасно разстояние от другите.

Магията й се притискаше в костите й, но тя не й обърна внимание. Укроти я.

Огнената сфера се сви неохотно и пак стана прозрачна, разкривайки й изваяния от водата бряг на езерото и спящите фигури на спътниците й.

Принцът воин спеше едва на няколко крачки от огъня й, скътан в една от нишите в пещерната стена. Умората го беше повалила, но се бе предал на съня заедно с оръжията си.

От колана му висеше меч, чийто рубин отразяваше светлината на огъня.

Елин познаваше този меч. Древно оръжие, изковано в тези земи за една гибелна война.

Някога й принадлежеше. Вече заличените й мазоли обгръщаха съвършено дръжката му. А принцът воин, който го носеше сега, го беше намерил за нея. В пещера като тази, пълна с реликви от герои, отдавна изпратени в Отвъдното.

Тя огледа татуировката, която започваше от едната страна на лицето му, спускаше се надолу по шията му и се скриваше под тъмните му дрехи.

Аз съм твоят вречен.

Искаше й се да му повярва, но този сън, тази илюзия...

Не беше илюзия.

Той наистина беше дошъл за нея.

Роуан.

Роуан Белия трън. Вече Роуан Белия трън Галантиус, неин съпруг и крал консорт. Неин вречен.

Тя оформи името му с устни.

Беше дошъл за нея.

Роуан.

Тя се надигна толкова тихо и плавно, че дори белият вълк не се разбуди, стиснала пелерината с мирис на заснежени борове. Неговата пелерина с неговия мирис, пропит в плата.

Изправи се на позаякналите си крака и разшири с мисъл огнената сфера, за да прекоси броените метри до спящия принц.

Загледа лицето му - красивото лице на непреклонен воин.

Очите му се отвориха и срещнаха нейните, сякаш знаеше къде да я открие дори насън.

Безгласен въпрос се запромъква в тези зелени очи. Елин?

Тя не реагира, нямаше сили да разгърне наново връзката между тях. Вместо това огледа могъщите очертания на тялото му, внушителните му размери. Нежен вятър, целунат от лед и светкавици, погали стената й от пламък като отзвук на неизречения му въпрос.

Магията й се надигна в отговор и из тялото й затанцуваха вълнички сила.

Като че силата й беше намерила свое отражение в света, мелодия, съзвучна с нейната песен.

Наистина беше тук. Наистина беше дошъл за нея.

Пламъкът се изпари в хладния пещерен въздух. Не се изпари, а по-скоро се просмука в нея, сви се на кълбо като огромен звяр, обтягал досега синджира си.

Роуан. Принц Роуан.

Той се поизправи бавно, обгърнат от прииждащото спокойствие.

Знаеше. Казал й го беше по-рано, преди забвението да я покори. Аз съм твоят вречен.

Явно му бяха казали. Спътниците им му бяха казали. Елида, Лоркан и Гавриел. Всички до един присъстваха на плажа онзи ден, когато всичко потъна.

Магията й пак се надигна и тя раздвижи рамене, заповядвайки й да поспи още малко, да има още малко търпение.

Елин наистина беше тук. Заедно с него.

Ала какво можеше да му каже? Как да му обясни, да му се извини? За това, че го беше използвала подло, че бе страдал толкова заради нея?

По него имаше кръв. Толкова много кръв, просмукана в тъмните му дрехи. Размазаните червеникави петна по шията му и мръсотията под ноктите му говореха, че е опитал да я отмие. Но мирисът оставаше.

Елин познаваше този мирис - знаеше чий е.

Гръбнакът й се изопна, крайниците й се напрегнаха. Размърда скованата си челюст и вдиша рязко. После издиша бавно през стиснати зъби. И си наложи да не мисли за кръвта на Каирн. Да усмири озверявалата си магия.

Накрая свика сили да попита вречения си, ухаещ на дома й:

- Жив ли е?

Леден гняв пробяга през очите на Роуан.

- Не.

Мъртъв. Каирн беше мъртъв. Напрежението в тялото й се пооблекчи. Огънят й също утихна.

- Как?

По лицето му не изплува и следа от разкаяние.

- Веднъж в Мъглив рид ми каза, че ако някога ти посегна с камшик, ще ме одереш жив. - Без дори за миг да отмести очи от нейните, Роуан процеди с потресаващо тих глас: - Реших да удостоя Каирн с подобна участ от твое име. А като приключих, си позволих да обезглавя тялото му и да го изгоря. - Той се умълча за секунда с леко колебание. - Съжалявам, че не ти дадох възможност ти да го сториш.

Елин не изпита нито изненада, нито ужас от бруталното му отмъщение. Колкото повече осмисляше думите му, толкова по-широко се отваряха дробовете й.

- Беше твърде рисковано да го водя с нас - продължи Роуан, оглеждайки лицето й. - И да го оставя жив.

Тя разпери длани и пак впи очи в небелязаната си, чиста кожа.

Каирн бе отговорен за това. Толкова жестоко беше издевателствал над тялото й, че лечителките трябваше да я сглобяват наново всеки път. Беше заличил всички следи от миналото й, всичко преживяно и изстрадано.

Елин отпусна ръце до тялото си.

- Радвам се - отвърна искрено.

Роуан потрепери видимо и сведе леко глава.

- Вече... - Като че ли се мъчеше да намери правилните думи. - Мога ли да те прегърна? Острата нужда в гласа му почти я раздра отвътре, но тя отстъпи назад.

- Аз... - Озърна се из пещерата, стараейки се да игнорира болката в очите му. В другия край на скалната зала се ширеше езерото, гладко и равно като черно огледало. - Трябва да се изкъпя. - Заяви с гърлен, сипкав глас. Макар че единствено краката й бяха мръсни. - Трябва да отмия всичко. - Помъчи се да обясни.

Разбиране смекчи погледа му. Той посочи с татуирана ръка коритото за вода.

- Там има няколко кърпи, с които да се подсушиш. - Роуан прокара ръка през сребристата си коса, по-дълга, отколкото я беше виждала последно, поне в този свят, в тази реалност, и добави: - Незнайно как са намерили и някои от старите ти дрехи от Мъглив рид и са ги донесли тук.

Думите пак започваха да се отдалечават от нея, да се разпадат върху езика й.

Магията й затьтна, превземайки кръвта й, притискайки костите й. Пусни ме - виеше тя. - Пусни ме.

Скоро, обеща й Елин.

Сега, заинати се магията. Тя сви разтреперани ръце в юмруци, сякаш така можеше да я задържи.

Накрая се извърна и тръгна не към коритото, а към езерото отвъд него.

Въздухът зад нея се раздвижи и тя долови, че Роуан я следва. Когато се досети накъде се е запътила, я предупреди:

- Водата в езерото е ледена, Елин.

Тя просто пусна пелерината върху черната скала и влезе във водите му.

Изсъска пара, която се разстла в гъсти облаци около нея. Тя продължи навътре, прегръщайки хапливия студ на водата с всяка своя следваща стъпка, макар и той да не съумяваше да проникне през горещото й тяло.

Водата беше бистра, но сумракът в пещерата скриваше дъното, към което я водеше наклонът под нозете й. Тя се гмурна под мразовитата повърхност.

Под водата цареше тишина. Прохлада и приветливо спокойствие.

Ето защо Елин поосвободи магията си - съвсем мъничко.

От тялото й изригна огън и ледената вода го погълна.

Сякаш извлече напрежението, безкрайната гореща мъгла. Успокои я с приятния си хлад и в съзнанието й отново започнаха да се оформят мисли.

С всеки следващ замах под повърхността към плътния мрак на пещерните недра все повече усещаше себе си. Или онова, което бе останало от нея.

Елин. Тя беше Елин Ашривер Белия трън Галантиус, кралица на Терасен.

Още магия понечи да се излее от тялото й, но тя я улови. Рано беше да я изпуска цялата.

Майев я бе държала в плен, изтезавайки я. Изтезавал я беше и Каирн, верният й лакей. Но тя им се измъкна и вреченият й дойде за нея. Откри я така, както двамата се намериха след векове на кръвопролития, загуби и войни.

Елин. Тя беше Елин и това не беше илюзия, а истинският свят.

Елин.

Заплува към вътрешността на езерото, а Роуан я следваше по изпъкналия скален ръб на брега му.

Пак се потопи под водната повърхност и позволи на тялото си да потъва надолу, надолу, надолу. Пръстите на краката й докосваха единствено хладна вода, търсейки дъно, което не достигаха, и не достигаха.

Все по-надолу в мрака, в студения мрак.

Древната, ледовита вода извличаше пламъка и горещината, и напрежението. Изтегляше ги и ги отнасяше надалеч.

Охлаждаше онова горящо ядро в нея, докато не й възвърна истинската същност -като нажежено острие, потопено във вода.

Елин. Тя беше Елин.

***

Езерото никога не беше виждало слънце, извираше право от тъмното, студено сърце на планината. Водите му можеха да убият дори най-каления елфически воин за минути.

А Елин плуваше в него като в топъл горски вир.

От време на време накланяше глава назад, за да измие косата си.

Роуан проумя, че бе горяла толкова силно чак когато влезе в мразовитото езеро и от тялото й се надигна пара.

Тя се гмурна безшумно под водата, толкова кристално чиста, че Роуан виждаше всяко движение на леко сияещото й тяло. Като че езерото сваляше кожата на жената, разкривайки искрящата й душа.

Сиянието избледняваше все повече с всяка следваща глътка въздух, която Елин излизаше да си поеме, с всяко следващо потапяне под повърхността.

Заради този вътрешен ад ли не му беше позволила да я докосне, или просто защото първо искаше да отмие всички следи от Каирн? Навярно и двете. Но поне му говореше и очите й се избистряха.

Останаха все така бистри, когато се показа над водата със сияеща кожа и вдигна поглед към тясната черна скала, върху която стоеше Роуан.

- Ела при мен - пророни накрая.

В думите й нямаше страст, но той почувства поканата. Не да вкуси тялото й, както копнееше и жадуваше да направи, за да се увери, че наистина е тук с него, а покана да бъде редом до нея.

- За разлика от теб - подхвана, борейки се да запази гласа си стабилен, когато изразът върху лицето й заплаши да подкоси краката му, - аз не мога да се топля с магията си.

Ала толкова искаше да влезе при нея. Богове! Просто искаше да скочи във водата... но въпреки това добави:

- Това езеро е древно. Най-добре излез.

Преди нещо да е изплувало от дълбините.

Тя не го послуша и ръцете й продължиха да описват кръгове във водата, а в очите й се настани онова мрачно, предпазливо изражение.

- Не се пречупих - промълви тя. Сърцето му се пропука от думите й. - Не им казах нищо.

Не се хвалеше, а просто уведомяваше консорта си за положението им във войната. За информацията, която враговете им не бяха получили.

- Бях сигурен - смогна да каже той.

- Тя... опита да ме убеди, че това е кошмар. Щом Каирн приключеше с мен, а може би по време на мъченията, тя се прокрадваше в съзнанието ми. - Елин огледа пещерата, сякаш виждаше света извън нея. - И тъчеше фантазии, които ми се струваха толкова достоверни... - Тя се потопи под вода. Може би, защото искаше езерото да я охлади отново, за да чува собствения си глас, или защото трябваше да се отдалечи от него, за да изрече думите. Накрая се показа и приглади косата си назад. - Усещах ги като реалност.

Една част от него не желаеше да знае, но все пак Роуан попита:

- Какви фантазии?

Елин се умълча. Сетне отвърна:

- Вече няма значение.

Твърде рано бе да я притиска. И вероятно никога нямаше да дойде подходящ момент.

- Колко време? - попита плахо тя.

Той впрегна цялото си тривековно обучение, за да не допусне по лицето си агонията, която изпита заради нея.

- Два месеца, три дни и седем часа.

Елин прехапа устни - или заради дългия период, или от изненада, че бе броил дори часовете на раздялата им.

После прокара пръсти през косата си, носеща се във водата около нея. Невъзможно беше да е пораснала толкова за два месеца.

- Лекуваха ме след всяко... изтезание. За да забравя какво ми е сторил, какво съм преживяла, кое е истинско. - Заличавайки белезите й, Майев можеше по-безпроблемно да я убеди, че това е просто кошмар. - Пуснали са косата ми толкова дълга или защото лечителните не са помнели докъде е била в началото, или защото Майев е искала да ме заблуди още повече.

Очите й притъмняха навярно заради причината, поради която бяха оставили косата й дотук.

- Искаш ли да я подстрижа до дължината от последния път, когато бяхме заедно? -предложи й дрезгаво Роуан.

- Не. - Около нея трептяха вълнички. - Искам я дълга, за да ми напомня.

Да й напомня какво бе преживяла и какво бе успяла да защити. Независимо от всичко, което беше причинил на Каирн, независимо че го беше държал жив, за да крещи през цялото време, на Роуан му се прииска да не беше мъртъв, само и само за да може да го убива по-дълго.

А откриеше ли Майев...

Но не той заслужаваше да отнеме живота й. Не съжаляваше, че е умъртвил Каирн. Майев обаче... тя беше за Елин.

Макар и жената пред него да не изглеждаше решена на отмъщение. Нито една искрица ярост не гореше в очите й.

Роуан не я винеше. Знаеше, че ще й е необходимо време - време и разстояние, - за да излекува вътрешните си рани. Ако изобщо някога зараснеха.

Той обаче щеше да е до нея, да й помага с всичко, на което е способен. И дори да не се превърнеше отново в предишната Елин, нямаше да я обича по-малко.

Тя потопи глава под водата, а като изплува пак, каза:

- Майев се канеше да сложи валгски нашийник около врата ми. Отиде да го вземе лично. - Мирисът на останки от страха й се понесе към него и Роуан пристъпи по-близо до водата. - Затова... затова съумях да се измъкна. Премести ме във военния лагер, за да ме пазят, и аз...

Гласът й секна, но тя вдигна очи към него. По онзи безсловесен техен начин му позволи да прочете думите, които не можеше да изрече. Нямах намерение Да бягам.

- Не, Огнено сърце - поклати глава той, докато в душата му се прокрадваше студен ужас. - Нямаше... нямаше нашийник.

Тя примигна и килна въпросително глава.

- И това ли е било сън?

Сърцето му се пропука. Роуан се насили да й отговори:

- Не, истина беше. Поне Майев така си мислеше. Но нашийниците, заловеният Валг... Измислихме си ги. За да примамим Майев, да я отдалечим от теб и Доранел.

В пещерата остана единствено глухият плисък на водата.

- Не е имало нашийник?

Роуан коленичи и поклати глава.

- Аз... Елин, ако знаех какво ще предприеме заради това, какво ще направиш ти...

Оказа се, че е можел да я загуби. Не заради Майев или боговете, или Ключалката, а заради собствените му решения. Заради лъжата му.

Елин пак се потопи във водата. Толкова надълбоко, че когато огънят й избухна, се усети едва като трепет.

Светлината изригна от нея и се разля в езерото, озари камъните и гладкия пещерен таван. Беззвучен взрив.

Дъхът заседна в гърлото му. Но тя отново изплува на повърхността. Тялото й излъчваше сияние като фина мъгла, което вече почти угасваше.

- Съжалявам - намери сили да каже Роуан.

Тя наново килна глава.

- Няма за какво да съжаляваш.

Но имаше. Беше усилил ужаса й, отчаянието й.

- Ако не беше пуснал тази лъжа на Майев, ако тя не ми беше казала, едва ли щяхме да сме тук сега - прошепна Елин.

Той се помъчи да разсее натиска в стомаха си, импулса да се пресегне към нея, да я помоли за прошка. Мъчеше се отново и отново.

- А другите? - поинтересува се простичко тя.

Елин не знаеше - нямаше как да знае защо и къде са се разделили. Затова Роуан й разказа възможно най-сбито и овладяно историята.

Щом приключи, Елин дълго време не продума.

Забоде поглед в мрака и плисъкът на водата около нея остана единственият звук в пещерата. Новото сияние на тялото й почти се беше разпръснало.

Тя се завъртя обратно към него.

- Майев каза, че ти и другите сте в Севера, както и че тамошните й шпиони ви видели. И това ли е било заблуда?

Той поклати глава.

- Явно Лизандра добре се е постарала.

Елин преглътна.

- Повярвах й.

Думите й прозвучаха като изповед.

Ето защо Роуан отвърна:

- Казвал съм ти, че дори смъртта да ни раздели, ще овършея всички светове, докато не те намеря. - Той й се усмихна. - Действително ли си мислиш, че това би ме спряло?

Тя стисна устни и агонията най-сетне започна да изплува в очите й.

- Трябваше да спасиш Терасен.

- Слънцето все още не е спряло да грее и за нас, така че Ераван не е спечелил войната. Ще спасим Терасен заедно.

Той отблъсна мисълта за последната цена, която трябваше да платят за унищожението на Ераван. Явно и на Елин не й се впускаше в това, защото повтори:

- Трябваше да отидеш в Терасен. Нужен си му.

- Ти си ми по-нужна. - Ранимата откровеност в думите му не го уплаши. - Нужна си и на Терасен. Не Лизандра в твоя облик, a ти самата.

Тя кимна едва забележимо.

- Майев е мобилизирала армията си. Едва ли само за да ме пази в нейно отсъствие.

Роуан бе решил да остави този въпрос за по-късно.

- Може да е просто отбранителен ход. В случай че Ераван победи отвъд морето.

- Наистина ли вярваш, че заради това е вдигнала войската си?

- Не - призна й той. - Не вярвам.

А ако Майев възнамеряваше да тръгне с тази армия към Терасен, или за да се обедини с Ераван, или просто за да атакува кралството им, да ги нападне, когато са най-уязвими, трябваше да побързат. Да се върнат у дома. Незабавно. Очите на вречената му искряха от същото ужасяващо прозрение.

Елин преглътна сухо и прошепна:

- Толкова съм уморена, Роуан.

Сърцето му отново се сви.

- Знам, Огнено сърце.

Отвори уста да каже още нещо, да я извика на сушата, за да я прегърне, щом с думи не успяваше да облекчи товара й, но тогава съзря нещо в мрака.

Лодка, древна и резбована от край до край, се носеше към тях от пещерните дълбини.

- Излез на брега.

Лодката не плаваше - нещо я теглеше. Очите му разпознаха смътно две тъмни фигури, плуващи под повърхността.

Елин тръгна непоколебимо към него. Пое протегнатата му ръка и той я загърна с пелерината си, докато лодката минаваше бавно покрай тях.

Теглеха я черни същества, подобни на змиорки, големи колкото простосмъртен човек. Перките им се носеха зад тях като абаносови воали и с всяко изтласкващо движение на дългите им опашки Роуан мярваше млечнобелите им очи. Незрящи.

Завлякоха плоскодънния плавателен съд, достатъчно голям да побере петнайсетина елфи, до брега на езерото. От сумрака се спуснаха дребни, слаби тела и Малките хора вързаха лодката за един близък сталагмит.

Явно спътниците им бяха чули заповедта му към Елин, защото се появиха с извадени мечове. На крачка зад тях стояха Елида и Фенрис. Елфът още беше във вълчи облик.

- Да не искат да отплаваме с това към вътрешността на пещерата? - изшушука Лоркан.

Елин се обърна към тях. От мократа й коса капеше вода върху босите й крака. Лесно можеше да се подсуши с магията си, ала не го направи.

- Преследват ни.

- Знаем - изстреля в отговор Лоркан и ако Елин не му беше позволила да сложи ръка на рамото й, Роуан вече щеше да го е запратил в езерото.

Но изражението на Елин остана все така мрачно, невъзмутимо.

- Единственият ни път към океана е през пещерите.

Налудничава идея. Намираха се на почти двеста километра от брега и не беше чувал под тази планина да има пещерна система, свързана с океана. За да го стигнат, трябваше да поемат на север през планината, после да продължат на запад през Камбрийските планини и от тях да се спуснат към брега.

- Те ли ти го казаха? - попита я Лоркан с гранитно лице.

- Внимавай! - изръмжа му Роуан.

Фенрис оголи зъби срещу тъмнокосия воин и козината по гърба му настръхна.

Но Елин просто отвърна:

- Да. - Без да сведе брадичка нито сантиметър, тя добави: - Над нас гъмжи от войници и шпиони. Подземията са едничкият ни шанс.

Елида пристъпи напред.

- Аз ще дойда. - После стрелна студен поглед към Лоркан. - Ти пробвай да минеш отгоре, щом не й вярваш.

Лоркан сключи челюсти и малка част от Роуан се наслади да види как крехката господарка на Перант посича с няколко думи воина, кален от вековете.

- Разумно е да претеглим потенциалните опасности около този план.

- Нямаме време за размисли - намеси се Роуан, преди Елида да е изрекла отговора, застанал на върха на езика й. - Не бива да се задържаме.

Гавриел излезе напред да огледа вързаната лодка и купчината провизии върху масивното й дъно.

- Но как ще знаем накъде да плаваме?

- Ще ни съпроводят - поясни Елин.

- А ако ни изоставят? - предизвика я Лоркан.

Елин впи нетрепващ поглед в него.

- Тогава ще трябва сами да намерим пътя.

Едва осезаема искра на раздразнение пробяга през спокойните й думи.

След това нямаше какво повече да обсъждат. Не разполагаха и с особен багаж за стягане. Другите оставиха Елин да се облече край огъня, докато те разглеждаха лодката. След малко вречената му се появи с ботуши, панталон и няколко ката дрехи под дългата си сива туника. Зървайки я с дрехите от Мъглив рид, коремът на Роуан се сви.

Вече не беше гола, избягала пленница. Въпреки това на лицето й не грееше някогашното пакостливо изражение, необузданата й дивост.

Спътниците им ги чакаха в лодката, насядали по пейките от двете й издигнати страни. Фенрис и Елида се бяха настанили възможно най-далеч от Лоркан, а Гавриел пак служеше като преграда помежду им.

Роуан се спря на брега и протегна ръка към Елин, която още вървеше към него. Наблюдаваше внимателно собствените си стъпки - сякаш още не можеше да повярва, че е способна да се движи свободно. Сякаш още свикваше с обстоятелството, че краката й не са натоварени с окови.

- Защо? - замисли се на глас Лоркан. - Защо ни помагат толкова?

Той се сдоби с отговора си - всички се сдобиха с него - секунда по-късно.

Елин спря на няколко крачки от лодката и протегнатата ръка на Роуан. Обърна се към пещерата. Малките хора надничаха иззад брезовите клонки, иззад скалите, иззад сталагмитите.

Елин им се поклони бавно, дълбоко.

Роуан можеше да се закълне, че всички малки главички се наведоха в отговор на поклона й.

Две костеливи сивкави ръце се показаха над един близък камък и оставиха някакъв лъскав предмет върху него.

Роуан замръзна, впил очи в короната от сребро, перли и диаманти, изкована под формата на разперени лебедови крила.

- Короната на Маб - пророни Гавриел.

Но Фенрис извърна поглед към дълбокия мрак, извивайки опашка около единия си хълбок.

Елин пристъпи към короната.

- Тя... падна в реката.

Роуан не искаше да знае как се бе натъкнала на короната, защо я беше видяла да пада в река. Майев съхраняваше короните на двете си сестри под постоянно наблюдение и ги изнасяше на показ в тронната зала единствено на официални празници. Уж в тяхна памет. Роуан обаче се чудеше дали не го прави, за да напомня на народа, че е надживяла сестрите си и е запазила трона.

Сивкавата ръка наново се скри зад камъка и побутна короната в безмълвен жест.

Вземи я!

- Питаш защо? - каза тихо Гавриел на Лоркан, докато Елин вървеше към камъка. По лицето му сияеше благоговение. - Защото е наследница не само на Бранън, но и на Маб.

Издънка на прапрабаба си, подигравала я беше Майев. Наследила силата и безсмъртието й.

Елин пое предпазливо короната. Тя заблещука като жива лунна светлина в ръцете й.

Дарбите на сестра ми Маб се запазиха през поколенията, беше чула Елида от Майев през онзи съдбовен ден на плажа. И явно беше така.

Но Елин не си сложи короната, когато отново закрачи към него, този път по-уверено. Мъчейки се да не отдава внимание на непоносимата гладкост на ръката й, когато я обви около неговата, Роуан й помогна да се качи на лодката. Той самият се качи след нея и развърза въжето.

Гавриел продължи със същото възхищение:

- Това я превръща и в тяхна кралица.

Елин срещна погледа на Гавриел. Короната почти сияеше в ръцете й.

- Да - отвърна кратко, докато лодката се носеше към мрака.

36

- След колко време ще стигнем брега? - отекна шепотът на Елида между изваяните от реката пещерни стени.

Беше се поуплашила, когато лодката напусна обсега на светлината от залата и навлезе в скален проход, толкова непрогледен, че не виждаше собствените си ръце. А идеята да остане в подобен непроницаем мрак часове, дни, дори по-дълго...

Дали в онзи железен ковчег беше същото? Задушаващата чернота наоколо не потискаше Елин и на кралицата май даже не й хрумваше да освети пътя им. Не запалваше нито искра.

Но явно Малките хора се бяха подготвили. Само секунди, след като лодката навлезе в тъмния речен проход, на извития й нос светна син фенер.

В него нямаше огън, нито дори магия. Пълен беше с мънички светулки, излъчващи синьо сияние, сякаш погълнали цял рояк звезди.

Меката им светлина танцуваше по загладените от водата стени. Приятна, успокоителна светлина. Поне на нея така й действаше.

Елфите седяха нащрек с животински блясък в очите и използваха светлината да следят разклоненията, по които ги теглеха причудливите, змиевидни зверове.

- Не се движим особено бързо - отговори Роуан от мястото си до Елин към задния край на лодката. Фенрис дремеше в краката на кралицата. Имаше достатъчно пространство всички да полегнат между пейките или да се съберат при носа, за да изядат приготвените от Малките хора плодове и сирена. - А и не знаем колко се вият проходите. Няколко дни е относително умерено предположение.

- Пеша пътят би ни коствал три седмици - обясни Гавриел с посребрена от фенера коса. - Дори по-дълго.

Елида въртеше нервно халката около пръста си. Предпочиташе да върви цял месец пеша, отколкото да плава сред тези тъмни и душни проходи.

Но нямаха избор. Анийт не я бе предупредила за опасност, преди да се качат в лодката. Преди Елин да получи короната на древна елфическа кралица, която й се полагаше по наследство.

Тя я прибра в една от раниците им, сякаш беше най-обикновен портупей. Не продумваше и дума, а те не смееха да я разпитват.

Вместо това през изминалите часове седеше в задния край на лодката и оглеждаше небелязаните си ръце, взирайки се от време на време в катраненочерните води под тях. Елида не знаеше какво очаква да зърне, освен собственото си треперливо отражение. Безчет кръвожадни, древни същества обитаваха тези земи и повечето бяха враждебно настроени към простосмъртните.

Елида се облегна на струпания им на купчина багаж и надникна наляво. Лоркан седеше до ръба на лодката. Не я беше доближавал толкова от седмици.

Като усети вниманието й, плъзна тъмни очи към нея.

Тя си позволи да задържи погледа си върху него за няколко дълги секунди.

Онзи ден на плажа бе пълзял след Майев, за да спаси Елин. И й беше помогнал да избяга. Ала това заличаваше ли факта, че той беше призовал Майев? Въпреки че Майев му бе заложила капан, че го беше излъгала за намеренията си спрямо Елин. Заличаваше ли факта, че я беше призовал?

Последно разговаряха приятелски на борда на онзи кораб, броени часове преди армадата на Майев да се появи. Тогава й каза, че трябвало да поговорят, а тя предположи, че иска да обсъдят съвместното им бъдеще, връзката им.

Но може би Лоркан бе възнамерявал да й сподели какво е сторил, че е сбъркал, подхождайки така, преди да се осъществи планът на Елин. Елида спря да върти пръстена.

Не се и съмняваше, че го е направил заради нея. Призовал беше армадата на Майев от страх, че флотата на Мелисанде ще ги унищожи. Беше го направил заради нея, както ги обгърна и с щита си онзи ден, когато Фенрис отхапа парче от ръката й.

Но мълчаливата кралица зад тях, загубила необуздания си плам, нахаканата си усмивка... тя бе преживяла цели два месеца в компанията на садист. На двама садисти. Това беше цената, която Елин беше платила, и бремето, което всички щяха да носят до края на дните си.

Той беше виновен за мълчанието й, за угасналия й огън. Не изцяло, но до голяма степен...

Лоркан стисна устни, сякаш прочел мислите по лицето й.

Елида пак отправи поглед напред към пещерния проход, чийто таван се спускаше толкова ниско, че можеше да го докосне, ако се изправеше в лодката. Пространството ставаше все по-тясно и по-тясно...

- Вероятно е вход към някоя голяма зала - процеди Лоркан, като че доловил страха й. Или надушил го.

Елида не благоволи да му отговори. Но и не можа да потисне искрицата признателност за успокоителните му думи.

Лодката продължи да ги носи към древния, ням мрак и никой не продума още дълго време.

***

Нашийникът не съществуваше наистина.

Само че армията, която Майев бе свикала, беше съвсем истинска.

А Дориан издирваше последния Ключ на Уирда заедно с Манон. Измъкнеше ли го от самия Ераван, където и да го криеше валгският крал, събереше ли и трите...

Плисъкът на реката в лодката им беше единственият звук от доста време насам.

Гавриел стоеше на пост на носа, а Лоркан - от дясната страна, стиснал умислено челюсти. Фенрис и Елида дремеха. Момичето беше отпуснало глава върху единия му хълбок и мастиленочерната му коса се разстилаше върху снежнобялата козина на вълка.

Елин надзърна към Роуан, седнал до нея, без да я докосва, и сви пръсти в скута си. Той мигна в сумрака - едничкият сигнал, че следи всяко нейно движение.

Елин вдиша аромата му, допусна го малко по-надълбоко в себе си.

Дориан и Манон можеше да са къде ли не. Безсмислено бе да ги издирват. Пътищата им или щяха да се пресекат, или това нямаше да се случи. А ако кралят намереше последния ключ и й го донесеше, тя щеше да плати цената, наложена от боговете. Дължеше го на Терасен, на света.

Но ако Дориан решеше той да я плати, да изкове Ключалката... стомахът й се сви на кълбо. Кралят имаше сила. Като нейната, ако не и по-могъща.

Саможертвата обаче трябваше да е нейна. Тя трябваше да пролее кръвта си, за да спаси всички. Оставеше ли я на него...

Можеше. Дори се налагаше. Ераван несъмнено настъпваше към Терасен, а и армията на Майев вещаеше само беди, ето защо трябваше да му го позволи. Вярваше му достатъчно.

Макар че никога нямаше да си го прости.

Дългът беше неин. Неин. Вероятно наказанието за прехвърлянето му на друг щеше да е животът с мисъл като тази. С мисълта за всичко, което бе претърпяла през последните месеци.

Мракът на подземната река я притисна отвсякъде, прегърна я задушаващо.

Различен беше от онзи в желязната кутия. Онзи, който бе открила в себе си.

Място, откъдето едва ли някога щеше да си тръгне.

Силата й започна да се разбужда. Елин преглътна и нарочно не отчете присъствието й.

Не биваше. Още не. Не и докато не се почувстваше готова.

Видяла беше лицето на Роуан, когато му разказа какво я бе подтикнала да стори измамата му с нашийника. Виждаше как я гледат спътниците им, състраданието и страха в очите им. Заради всичко, което бе преживяла, в което се беше превърнала.

Ново тяло. Чуждо, странно тяло, сякаш я бяха изтръгнали от едно и я бяха пъхнали в друго. Не беше като да приемеш друг облик. Още дори не беше понечила да си върне човешкия. Не откриваше смисъл.

Седейки мълчаливо, докато лодката се носеше през подземната тъма, Елин чувстваше тежестта на погледите им. На ужаса им. Чудеха се колко ли е прекършена.

Не се предавай.

Знаеше, че е вярно - че наистина е чула гласа на майка си.

Затова нямаше да се предаде. Нямаше да се пречупи заради изживените кошмари. Заради предстоящите.

Заради приятелите си, за да разсее отчаянието им, страха им, нямаше да се предаде.

Щеше да се бори със зъби и нокти, за да стане отново същата като преди. Да крачи наперено, да се усмихва дяволито и да намигва на света. Щеше да се бори срещу закътаното напрежение в душата си, да го потиска. Щеше да използва пътешествието в мрака, за да сглоби старата Елин парче по парче - поне дотолкова, за да изглежда убедително.

Въпреки че пропуканият мрак вече живееше в нея, въпреки че й беше непосилно да говори, щеше да им покаже онова, което искаха да видят.

Непрекършената Носителка на огъня. Елин Дивия огън.

На целия свят щеше да покаже тази лъжа. Да го накара да повярва в нея.

А може би някой ден и тя самата щеше да й повярва.

37

Минаха дни на почти безмълвно плаване.

Три дни, ако усетът на Роуан и Гавриел не ги лъжеше. Може би Пумата носеше джобен часовник. При всички случаи Елин не я беше грижа.

Прекара дните в размисли за миналото и бъдещето си. Понякога ревът на магията й заглушаваше мислите й. Понякога магията й дремеше. Елин обаче не я удостояваше с внимание.

Продължаваха да плават в мрак. Реката под - тях беше толкова черна, като че неуморните им придружители ги теглеха из кралството на Хелас.

Към края на четвъртия ден в този непрогледен скалист свят Роуан прошушна:

- Навлизаме в територията на могилните твари.

Гавриел се извърна от мястото си на носа.

- Как разбра?

Проснат до него във вълчи облик, Фенрис вирна уши напред.

Не го беше попитала защо остава в тялото си на вълк. Все пак и нея никой не я питаше защо още е в елфическото си тяло. Но вероятно се дължеше на факта, че ако отново се преобразеше в елф, щеше да се чувства длъжен да проговори. Да отговаря на въпроси, които навярно още не беше готов да обсъжда. Или пък можеше просто да закрещи заради онова, което им бяха причинили - и на тях двамата, и на Конал.

Роуан посочи с татуиран пръст някаква хлътнатина в скалната стена. Дълбините й се криеха в сенки, но когато синята светлина на фенера я докосна, по каменния й под заблещука злато. Древно злато.

- Какво е могилна твар? - попита шепнешком Елида.

- Зли, хитри същества - поясни Лоркан, оглеждайки прохода с ръка върху дръжката на меча си. - Ламтят за злато и съкровища и обитават гробници на древни крале и кралици, за да са заобиколени от скъпоценности. Ненавиждат светлината. Да се надяваме, че нашата ще ги държи настрана.

Елида я побиха тръпки, а Елин едва сдържа своите.

И свика достатъчно сили да попита Роуан:

- Същите ли са като онези от погребалните могили, в които влизахме?

Той изопна гръб и очите му заискриха от въпроса й - или просто от това, че беше проговорила. През последните дни стоеше неизменно до нея - мълчаливо, неотклонимо присъствие. Дори докато спяха, оставаше на една ръка разстояние от нея, без да я докосва, просто наблизо. Достатъчно близо, че ароматът му на заснежени борове да я приспива.

Роуан опря ръка в ръба на лодката.

- Из Вендлин има много погребални могили, но доколкото знам, между Камбрийските планини и Доранел няма други, освен онези, които ние посетихме. Не подозирах обаче, че гробниците им са издълбани толкова надълбоко.

- Трябвало е да си направят собствени входове, защото вратите на повърхността вероятно са заключени - отбеляза Гавриел, оглеждайки една по-голяма вдлъбнатина вдясно пред тях.

Не просто вдлъбнатина, а сух вход на пещера, водеща нагоре в непроницаемия мрак.

- Спрете лодката! - нареди Елин.

Заповедта й накара всички да замлъкнат, дори Роуан.

Тя посочи брега край пещерния вход.

- Спрете лодката! - повтори.

- Не знам дали можем - промълви Елида.

Двете се бяха принудили да използват кофа за естествените си нужди през изминалите няколко дни, докато спътниците им подхващаха случайни разговори, само и само да направят тишината по-търпима.

Но лодката се отправи към дупката в скалната стена, намалявайки скоростта си. Фенрис се надигна и задуши въздуха, докато приближаваха брега. Роуан и Лоркан се провесиха през ръба на лодката, опирайки ръце в камъка, за да смекчат сблъсъка.

Елин дори не изчака лодката да спре да се люлее, преди да грабне фенера и да изскочи на загладената от реката скала.

Роуан изруга и се втурна след нея.

- Стойте тук! - предупреди онези в лодката.

Елин не си направи труда да провери кой му се бе подчинил, а закрачи към пещерата.

***

Кралицата постъпваше безразсъдно и преди Каирн и Майев да я изтезават два месеца, но явно мъченията бяха прогонили и остатъка от здравия й разум.

Лоркан се въздържа да сподели наблюдението си, озовал се насаме с Елида в лодката. Гавриел и Фенрис тръгнаха след Роуан и Елин и вече единствената следа от тях беше избледняващата синкава светлина по скалните стени.

Не светлина от огън. Елин не беше запалила и искра, откакто бяха влезли в пещерата.

Елида седеше срещу него от лявата страна на лодката, облегнала гръб на извития й ръб. През последните минути не беше проронила и дума, забола поглед в притъмнелия пещерен вход.

- Могилните твари не са страшни, ако си въоръжен с магия - отбеляза неочаквано дори за себе си Лоркан.

Тя плъзна тъмни очи към него.

- Е, аз нямам, така че, прощавай, но ще остана нащрек.

Някога му беше казала, че макар и в рода Локан да имало магия, тя самата не била наследила нито капчица от нея. Той обаче не й бе казал, че още от самото начало смяташе находчивостга й за могъща магическа сила независимо от напътствията на Анийт.

- Не ме тревожат тварите - продължи Елида.

Лоркан огледа кротката река, скалните хлътнатини около тях и отвърна:

- Ще й е потребно време да дойде на себе си.

Очите й се взираха все така укорително в него.

Той опря лакти в коленете си.

- Върнахме си я. Вече е с нас. Какво повече искаш?

От мен - не добави обаче.

Елида изправи гръб.

- Не искам нищо.

От теб.

Той стисна зъби. Май тук щяха да си кажат всичко в очите.

- Още колко време очакваш да изкупвам вината си?

- Започна да ти омръзва ли?

Лоркан изръмжа.

Тя просто продължи да се взира в него.

- Дори не съзнавах, че изкупваш вината си.

- Е, тръгнах с вас, нали?

- Заради кого? Роуан? Елин?

- Заради двамата. И заради теб.

Ето. Нека знае.

Въпреки синкавото сияние на фенера, видя как бузите й поруменяват. И напук на това процеди през стиснати устни:

- Казах ти още на плажа: не желая да имам нищо общо с теб.

- Значи допуснах една грешка и вече съм ти смъртен враг?

- Тя е моята кралица, а ти призова Майев, разкри й къде са ключовете и просто стоя безучастно, докато я измъчваха.

- Нямаш никаква представа какво прави кръвната клетва. Никаква.

- Фенрис се измъкна от нея. Намери начин.

- И ако Елин не беше наоколо, за да го спаси, щеше да умре. - Той се засмя безрадостно. - Ти вероятно това си искала.

Елида не отвърна на последния му коментар.

- Дори не опита.

- Напротив! - изръмжа наново той. - С всички сили се борех срещу нея. Но не беше достатъчно. Ако ми беше заповядала да прережа гърлото ти, щях. А ако бях намерил как да се изтръгна от клетвата, щях да умра и тя вероятно щеше или да те убие, или да те плени. Единствената ми мисъл на онзи плаж беше да накарам Майев да забрави за теб, да не взима теб...

- Не ме е грижа за мен! Не мислех за себе си на онзи плаж!

- Е, аз мислех за теб. - Яростните му думи отекнаха между водата и камъка и той понижи глас, за да не привлича твари, по-страшни от могилните. - Аз мислех за теб на онзи плаж. Кралицата ти също.

Елида поклати глава и извърна поглед.

Така му се падаше, щом бе открехнал вратата към онова място в себе си, където не бе допускал никого досега. Към онази куха хралупа в гърдите си, където се зараждаше необходимостта да помага, да спасява.

- Мрази ме колкото си искаш - заяви накрая, отвратен от дрезгавата слабост в собствените си думи. - Ще оцелея някак.

В очите й просветна болка.

- Хубаво - отвърна с пресеклив глас.

Тази уязвимост го измъчваше повече от всичко. Защото той я беше причинил. И все пак му беше останало някакво себеуважение.

Каза онова, което имаше да казва. Ако тя искаше да се отърве от него завинаги, щеше да й го позволи някак. Щеше да оцелее.

Все някак.

***

Пещерата водеше нагоре първите няколко метра, а сетне се изравняваше, лъкатушейки през камъка. Проход, издълбан грубо не от водата или столетията, осъзна Роуан, а от ръце на простосмъртни. Навярно отдавна загинали крале и господари бяха пускали мъртъвците си в реката, преди да затворят надземните гробници, лишавайки ги от слънчева светлина и въздух. А накрая местонахожденията на проходите бяха забравени вкупом с кралствата им.

Фенерът в ръцете на Елин излъчваше едва доловимо сияние, къпещо пещерните стени в синьо. Настигнал я беше бързо и сега вървеше редом с нея. Фенрис я следваше по петите, а Гавриел идваше след него.

Роуан не бе извадил оръжията си. Стоманата не помагаше срещу могилните твари. Само магията ги убиваше.

Можеше единствено да гадае защо Елин бе настояла да спрат, какво искаше да види. Проходът ги отведе до малка пещерна зала, озарена от блясъка на злато.

Купища злато - и сянка, облечена в черна дрипава роба, мяркаща се до саркофага в центъра.

Роуан изръмжа предупредително, ала Елин не атакува.

Просто сви ръка в юмрук до тялото си и остана неподвижна. Могилната твар изсъска. Елин продължи да я наблюдава.

Сякаш не искаше, не можеше да достигне силата си.

Гърдите на Роуан натежаха. Магията му шибна съществото с камшик от лед и вятър. То изпищя и изчезна.

Елин задържа за секунда погледа си на мястото, където бе стояло, после надникна през рамо. В очите й просветна благодарност.

Роуан просто й кимна. Не го мисли.

Тя върна поглед напред, игнорирайки безгласните му думи.

Време. Нужно й беше време да се възстанови. Макар че неговото Огнено сърце щеше да се преструва, че не е така.

Роуан проследи погледа й. В другия край на гробницата, отвъд саркофага и скъпоценностите, някакъв свод водеше към друга пещерна зала. Съседна гробница или преддверие към изхода.

- Нямаме време да търсим път навън - прошепна й, когато Елин тръгна през гробницата. - Пък и в пещерите е по-безопасно, отколкото на повърхността.

- Не търся път навън - отвърна му тя с онзи спокоен, невъзмутим тон. Наведе се и грабна шепа златни монети, изсечени с лика на забравен крал. - Ще ни трябват пари за пътуването. И боговете знаят за какво още.

Роуан вирна вежда.

Елин сви рамене и пъхна златото в джоба на пелерината си.

- Или жалкото дрънчене, което чух в кесията ти, не е доказателство, че си разорен?

Искрата на хитроумен хумор, закачката в гласа й... Опитваше се. Заради него, заради другите, може би дори заради самата себе си - опитваше се.

Ето защо се налагаше да й отговори в същия дух. Той килна глава.

- Наистина имаме отчаяна нужда да напълним хазната. Гавриел се покашля.

- Нали знаете, че това злато принадлежи на мъртвите.

Елин пъхна още шепа монети в джоба си и се втурна към обиколка из съкровищницата.

- Мъртвите не си купуват билети за кораби. Нито пък коне.

Роуан се подсмихна шеговито на Пумата.

- Чу дамата.

Ярка светлина проблесна от мястото, където допреди малко Фенрис душеше един сандък с бижута и елфът вече стоеше пред тях. Сивите му дрехи бяха износени, но цели - не и толкова окаяни, колкото празното изражение в очите му.

Елин спря да пълни джобовете си със скъпоценности.

Гърлото на Фенрис подскочи, като че се мъчеше да си спомни как се говори. После промълви сипкаво:

- Ще ни трябват повече джобове.

И потупа показно своите.

Устните на Елин се извиха в лека усмивка. Тя му мигна - три пъти.

Той й отговори с едно мигване.

Таен език. Бяха си измислили собствен език, на който да общуват, след като му бяха наредили да остане във вълчия си облик.

Без да сваля леката усмивка от лицето си, Елин тръгна към златокосия елф с пребледняла бронзова кожа. Щом го достигна, разтвори ръце в безмълвна покана.

Позволяваше му сам да реши дали е готов за телесен контакт. Дали е способен да го понесе.

Точно както Роуан я оставяше сама да прецени дали желае да го докосва.

Фенрис въздъхна тихо и я прегърна, потрепервайки видимо. Роуан не можеше да зърне лицето й, но едва ли му беше необходимо, защото ръцете й стиснаха жакета на Фенрис толкова здраво, че кокалчетата й побеляха.

Добър знак - цяло чудо беше, че и двамата искаха, позволяваха да ги докосва някой друг. Роуан си го напомни, когато една инстинктивна, мъжка част от него се напрегна заради допира им. Веднъж го беше обвинила, че бил елфическо копеле, маркиращо територията си. Щеше да се постарае да не го нарича повече така.

- Благодаря ти - каза Елин с толкова крехък глас, че гърдите на Роуан хлътнаха още по-болезнено.

Фенрис не й отговори, но агонията по лицето му разкриваше, че няма нужда от благодарност.

Двамата се отделиха един от друг и Фенрис сложи ръка на бузата й.

- Когато си готова, ще поприказваме.

За онова, което бяха преживели заедно. За да си го изяснят.

Елин кимна с въздишка.

- Същото важи и за теб.

Тя пак се зае да тъпче джобовете си със злато, но забелязвайки унилото изражение на Фенрис, добави:

- Дадох ти възможност да положиш кръвната клетва, за да спася живота ти. Но ако не я искаш, Фенрис, ще намеря... ще намерим начин да те освободим от нея...

- Искам я - отвърна той без нито следа от обичайния си нахакан тон. Погледна Роуан и сведе глава в поклон. - За мен ще е чест да служа на двора ви. Да служа на теб. -Прибави, връщайки очи към Елин.

Тя махна небрежно с ръка, но Роуан съзря блясъка в очите й, когато се наведе да вземе още златни монети. За да й даде момент да се окопити, отиде при Фенрис и го стисна за рамото.

- Радвам се, че се върна. - После допълни с известно колебание: - Братко.

Такъв щеше да му е вече. Някога не беше, но жертвата му в името на Елин... Да, от сега нататък Роуан щеше да го нарича свой брат. Въпреки че истинският брат на

Фенрис...

Тъмните му очи пак просветнаха.

- Тя уби Конал. Накара го да се прободе в сърцето. Огърлица с перли и рубини се пръсна в ръцете на Гавриел.

Температурата в гробницата се покачи, но не лумнаха пламъци, не заподскачаха живи въглени.

Сякаш магията на Елин се бе надигнала, но тя я бе овладяла.

И продължаваше да пълни джобовете си със злато и бижута. Тя също беше видяла с очите си тази жестокост.

Стъпките на Гавриел бяха безшумни въпреки разпилените по пода скъпоценности. Пумата стисна другото рамо на Фенрис.

- Ще се погрижим Майев да си плати.

Роуан за пръв път чуваше подобни думи от него - особено по адрес на някогашната им кралица. В кехлибарените му очи обаче гореше ярост. Тъга и ярост.

Фенрис си пое глътка въздух и отстъпи встрани. Скръбта по лицето му се примеси с нещо друго... неразгадаемо. Но сега не беше моментът да го разпитва.

Напълниха джобовете си с колкото можаха повече злато. Фенрис дори съблече сивия си жакет и го използва като скалъпена за случая чанта. Когато вързопът натежа почти до земята и нишките на плата се обтегнаха до скъсване, той тръгна мълчаливо обратно по прохода. Гавриел го последва, още видимо смутен от безсрамната им кражба.

Елин обаче не спираше да крачи сред съкровищата. Събираше ги далеч по-избирателно от спътниците си, оглеждаше ги с почти бижутерско око. Боговете знаеха, че някога бе притежавала достатъчно накити и труфила, за да е способна да разбере за кои биха взели най-висока цена на пазара.

- Трябва да тръгваме! - подкани я той.

Собствените му джобове бяха пълни до пръсване, затруднявайки крачките му.

Тя се надигна от ръждясалото метално ковчеже, което преравяше.

И пое към него, стиснала нещо в дланта си. Като спря на ръка разстояние от него, отвори пръсти.

Върху дланта й имаше два златни пръстена.

- Не познавам елфическите обичаи - подхвана. По-масивният пръстен беше инкрустиран с елегантен рубин, а по-финият имаше в средата си лъскав правоъгълен смарагд, голям колкото нокътя й. - Но на човешките сватби младоженците си разменят пръстени.

Пръстите й трепереха - съвсем леко. Навярно от твърде голямото количество думи, неизречени помежду им.

Но сега не беше моментът за този разговор, за тази целебна близост.

Трябваше да изчезнат от пещерата възможно най-бързо, а поканата, която му отправяше, доказателството, че още искаше онова помежду им, брачните клетви, които бяха положили един към друг...

- Предполагам, че лъскавият смарагд е за мен - поусмихна се Роуан.

Тя се засмя. И този тих звук беше по-ценен за него от пръстените, които беше намерила.

Елин хвана ръката му и Роуан опита да сдържи трепета си на облекчение, да не падне на колене пред нея, докато му слагаше рубинения пръстен. Пасна му идеално, макар и изкован за краля, погребан в могилата.

Без да каже и дума, той взе нейната ръка и й сложи смарагдовия пръстен.

- В добро и зло - прошепна.

Очите й се обточиха в сребристо.

- В добро и зло.

Напомняне - и клетва, по-свещена от сватбените оброци, които бяха положили на онзи кораб.

Да вървят по пътя заедно, дори след мрака на железния ковчег. Да посрещнат заедно каквото и да ги очакваше в Терасен, дори напук на древните обети към боговете.

Той погали с палец опакото на ръката й.

- Пак ще ти направя татуировката. - Тя преглътна, но кимна. - Ще ти направя и още една. - Добави Роуан. - И на теб, и на мен.

Елин вирна вежди, но той стисна ръката й. Ще разбереш, като му ДойДе времето, принцесо.

Тя пак се поусмихна. И този път не игнорира безгласните му думи. Колко типично.

Той отвори уста . да й зададе въпроса, който го изгаряше от дни. Мога ли Да те целуна? Но Елин изтръгна ръката си от неговата.

Възхищавайки се на брачния пръстен, тя я обърна с дланта нагоре и стисна устни.

- Ще трябва да си възвърна формата.

По ръцете й нямаше нито един мазол.

Тя сведе намръщен поглед към измършавялото си тяло.

- И да понатрупам мускули. - Думите й прозвучаха треперливо, но тя сви ръце в юмруци и ги отпусна до тялото си, подсмихвайки се заради дрехите си от Мъглив рид. -Ще е точно като едно време.

Опитваше се. Опитваше се да си върне онази дръзка самоувереност. И той щеше да следва примера й. Докато всичко не се наредеше.

Роуан й се усмихна закачливо.

- Точно като едно време - каза и тръгна след нея през прохода, водещ от могилата към абаносовочерната река. - Нос повече недоспиване.

Можеше да се закълне, че проходът се нагря. Елин обаче не спря.

По-късно. Този разговор, тази недовършена работа помежду им щеше да остане за по-късно.

38

Явно кралицата и консортът й се нуждаеха от миг насаме. Елида се изненада повече да види Фенрис в красивия му елфически облик, отколкото златото, което носеха двамата с Гавриел.

Лоркан се засмя приглушено, докато го изсипваха в раниците си. За толкова съкровища някои хора дори не можеха да си мечтаят.

- Поне е предвидлива.

Фенрис застина, клекнал пред торбата си. Златото в ръцете му блещукаше като косата му, а в тъмните му очи нямаше ни най-малко топлина.

- В това положение сме единствено заради теб.

Лоркан се напрегна осезаемо и Елида замръзна. Гавриел остави съкровището и бавно плъзна ръка към кинжала в ножницата си.

Но тъмнокосият воин просто килна глава.

- Често ми се напомня - отвърна, без да погледне Елида. Фенрис му се озъби.

- Когато всичко това приключи - изсъска той, - двамата с теб ще си разчистим сметките.

Лоркан оголи зъби на свой ред в брутална усмивка.

- За мен ще е удоволствие.

Елида знаеше, че говори искрено. На драго сърце щеше да поеме агресията на Фенрис, да се хвърли в унищожителния, кървав сблъсък.

Гавриел въздъхна и кехлибарените му очи срещнаха тези на Елида. Нямаше как да ги помирят.

Въпреки това Елида си пое дъх, канейки се да ги увери, че раздорът помежду им, бил той породен от желание за мъст, нямаше да укроти гнева им, когато Елин и Роуан се появиха от прохода.

Голдрин висеше от хълбока на кралицата, несъмнено върнат й от принца. Лъскавият му рубин, приличащ на аметист под синята светлина на фенера, се полюшваше с всяка стъпка на Елин.

Тъкмо влизаха в лодката, когато откъм прохода долетя съскане.

Роуан и Гавриел побързаха да я отблъснат от брега. Съществата, които я теглеха, се устремиха напред по реката.

Просветнаха остриета и безсмъртните воини застинаха като статуи.

Елин не извади Голдрин. Не запали огън в дланта си. Просто стоеше до Елида с каменно лице.

Съскането се усилваше. Обгърнати в сенки и покрити със струпеи ръце задращиха по свода на прохода, отдръпвайки се от светлината.

- Някой май негодува заради изчезналото съкровище - прошепна Фенрис.

- Ще се наложи да се наредят на опашката - отвърна Елин и Елида можеше да се закълне, че златистите й очи проблеснаха в мрака, сякаш озарени от скрита надълбоко светлина, която бързо изчезна.

Мразовит вятър връхлетя пещерата. Съскането спря.

Елида потрепери и прошепна:

- Не знам дали някога ще поискам да се върна по тези земи. Фенрис се засмя, макар и очите му да останаха студени.

- Съгласен съм с вас, милейди.

***

Носиха се сред непрогледна чернота още един ден, и още един. А морето не се показваше.

Елин бе потънала в дълбок, безпаметен сън, когато нечия мощна ръка я стисна за рамото.

- Погледни! - промълви Роуан, погалвайки ухото й с дъха си.

Тя отвори очи и я посрещна бледа светлина.

Не бяха стигнали открито небе, осъзна, като се надигна заедно с другите, несъмнено разбудени от Роуан.

Над тях, накацали по пещерния таван като звезди, приклещени в скалата, сияеха мънички сини светлинки.

Светулки като тези във фенера. Хиляди, - отразяващи се в черната вода. Като че лодката им беше попаднала между две звездни небеса.

С ъгълчето на окото си Елин видя как Елида притиска ръка към гърдите си.

Море от звезди - в това се бе преобразила пещерата.

Красота. Все още имаше красота по света. Звездите още сияеха, горяха ярко, дори под земята.

Елин вдиша прохладния пещерен въздух, синята светлина. Позволи й да се разлее в нея.

Да вдигнат шум до небето. Така се беше заканила веднъж. И наистина бяха разтърсили звездите, но им предстоеше още толкова много работа. Трябваше да побързат. Колко ли невинни страдаха в лапите на Морат?

Красотата още съществуваше - и тя щеше да се бори за нея. Трябваше да се бори за нея.

Потребността за това беше като непрестанно жужене в кръвта й, в костите й. Заедно със силата, която умишлено потискаше, пренебрегваше с всяка глътка въздух. Да се бори - за последно.

Беше избягала от пленничество именно заради това. И докато тренираше, щеше да мисли за онези, които още се опълчваха на Морат, на Майев. Нямаше да се поколебае нито за миг. Нямаше да възпира порива си.

Този път щеше да се увенчае с успех. По всеки възможен начин.

Смарагдът върху брачния й пръстен блестеше от свой собствен огън.

Себично беше от нейна страна да съживи тази връзка, когато кръвта й я обричаше на жертвения олтар, но все пак слезе от лодката, за да ги намери. Пръстените. Впоследствие й бе хрумнало да оберат съкровищницата. Но щом щеше да живее без белези, без нещо, което да й напомня къде е била, коя е била, какво е обещала, й трябваше поне подобно доказателство.

Елин можеше да се закълне, че живите звезди над тях пееха, небесен хор, чийто химн витаеше из пещерата.

А реката носеше към морето и тяхната песен заедно с лодката.

39

Вражеската армия пристигна не след три дни, нито четири, а след пет.

Благословия и проклятие, реши Несрин. Благословия заради времето, което им остави да се подготвят, да могат руките да отнесат част от по-беззащитните жители на Аниел в един заснежен лагер отвъд Белия зъб.

И проклятие заради страха, който лека-полека се загнездваше в душите на онези, които не желаеха или не можеха да стигнат дотам. До залез на четвъртия ден вече виждаха черните редици да маршируват към тях по хълмовете на Оуквалд, изсичайки дърветата по пътя си.

До изгрев на петия ден врагът наближаваше езерото, равнината.

Несрин бе яхнала Салки, кацнал върху една от високите кули на крепостта. Борте седеше на Аркас до нея.

- Уж са армия от демони, а се придвижват по-бавно от майката на моята еж.

Несрин изсумтя.

- Армиите водят конвои с провизии. А тази трябваше да прекоси цяла река и да обезлеси всичко по пътя си.

Борте подсмръкна.

- Струват ми се прекалено много усилия за някакво си малко градче.

Рукините наистина не бяха впечатлени от Аниел, не и след като бяха лагерували в Антика преди полета до тези земи.

- Ако спасим града и превземем Ферианската падина на север от него, ще си освободим пътя в тази посока. Може да е грозно място, но е ключово за стратегията ни.

- О, земята е красива - каза Борте, отправяйки поглед към езерото, лъснало под зимната светлина. Парата от близките горещи извори се стелеше по гладката му повърхност. - Но сградите...

Тя сбърчи лице в гримаса.

Несрин се засмя.

- Май си права.

Погледаха за малко как армията пъпли към тях. Хората вече бягаха панически по улиците, изкачваха се по безкрайните стъпала и покрай назъбените парапети на крепостта.

- Изненадвам се, че Сартак ще позволи на бъдещата си императрица да се бие с врага - подхвърли иронично Борте.

Момичето я подиграваше безпощадно през изминалите седмици.

Несрин се смръщи.

- Къде е Йеран?

Борте й се оплези, като че напук на черната войска, прииждаща към тях.

- Не ме интересува дори да гори в ада.

Макар и надалеч от принадлежащите им лагери и древната вражда помежду им, двамата годеници още бяха на нож един с друг. А може би това беше част от играта, която играеха от години. Да се преструват, че се мразят, въпреки че всеки от тях би убил заради другия.

Несрин вдигна вежди, а Борте скръсти ръце и вятърът забрули двете й плитки.

- Води последните две лечителни към крепостта.

И действително - един почти черен рук тъкмо излиташе от полето.

- Нямате ли намерение най-сетне да се венчаете преди битката?

- Защо ми е?! - възмути се Борте.

Несрин се подсмихна.

- За да изживеете първата си брачна нощ.

Борте се изсмя.

- Кой е казал, че вече не сме?

Несрин зяпна насреща й.

Ала Борте само килна глава, изцъка с език на Аркас и двамата се гмурнаха в мразовитото небе.

Несрин загледа как Борте полита към равнината, подминавайки Йеран и рука му с дръзка маневра, която мнозина биха разтълкували като отявлен вулгарен жест към воина.

Тъмният му рук изпищя възмутено и Несрин се усмихна, сигурна, че Йеран също е изпищял независимо от двете лечителни зад него.

Ала усмивката й посърна, когато отново надникна към армията, наближаваща града с всяка изминала минута. Неспирна, неуморна стена от стомана и смърт.

Дали щяха да лагеруват до съмване, или да атакуват през нощта? Дали обсадата щеше да е мълниеносна и кървава, или протяжна и жестока? Забелязала бе конвоите им с провизии. Имаха готовност да останат колкото беше необходимо, за да превърнат града в руини.

И да посекат всяка жива душа в него.

***

Костените барабани задумкаха по залез.

Ирен стоеше пред най-високия парапет на крепостта, броеше факлите, плъзващи по нощното поле, и се мъчеше да задържи вечерята в стомаха си.

С нищо не се различаваше от другите й хранения през деня, повтаряше си. И тях се бе старала да изяде, без да повърне.

Наоколо гъмжеше от войници и наблюдатели като нея, всички до един вперили взор в армията, задаваща се откъм отсрещния край на полето, което я делеше от крепостната стена на града. Всички слушаха в гробовно мълчание безмилостния тътен на бойните барабани.

Нескончаем, ужасяващ тътен, който трябваше да разклати нервите им, да прекърши волята им за битка.

Ирен знаеше, че ще продължи цяла нощ. Ще ги лиши от почивка, ще ги накара да се боят от зората.

Крепостта бе пълна до пръсване, дори коридорите бяха заети с шалтета за спане. Двамата с Каол бяха отстъпили стаята си на едно петчленно семейство, чиито деца бяха твърде малки, за да преживеят пътя до Пустошта, пък било то и на гърба на рук. Въздухът беше толкова вледеняващ, че едно пеленаче можеше да посинее от студ за броени секунди.

Ирен провлачи ръка по каменната стена, висока до кръста й. Изградена от масивни древни камъни. Примоли й се да издържи атаката.

Катапулти. Вражеската армия разполагаше с катапулти. На закуска беше чула последния доклад на Фалкан. Полето отпред беше осеяно с огромни камъни още от времето, когато бе служило за дъно на езерото, и моратските войници без усилие щяха да намерят с какво да ги обстрелват.

Заради това предупреждение Ирен цял ден бе местила семейства от стаите с изложение към езерото и онези, които се бяха разположили твърде близо до прозорци и външни стени. Глупаво от нейна страна, че не го беше предвидила отрано, но през последните пет дни бе толкова съсредоточена в лобирането на всички в крепостта, че изобщо не се беше замислила за катапулти и летящи разрушителни камъни.

Възнамеряваше да премести и лечителския инвентар в някоя вътрешна стая, където ценните отвари биха пострадали само ако рухнеше цялата крепост. Лечителните на Tope донесоха каквото можаха от корабите и приготвиха още лекове на място. Не най-качествените, но Еретия им бе заповядала да стъкмят действащи, а не задължително впечатляващи мехлеми и отвари. И да не спират да ги правят.

Всичко беше готово. Или поне доколкото беше възможно.

Ето защо Ирен остана на парапета и послуша още малко костените барабани.

***

Каол си повтаряше, че това не е последната му нощ със съпругата му. Въпреки това използва всяка възможна минута от нея, а после починаха колкото можаха и станаха часове преди зазоряване.

Никой в крепостта не спеше. Руките бяха накацали неспокойни по парапетите и покривите на кулите и дращенето на ноктите им по камъка отекваше във всички стаи и зали.

Барабаните продължаваха да кънтят. Цяла нощ.

Той целуна Ирен за сбогом и тя като че ли понечи да му каже нещо, но накрая реши само да го прегърне за още една дълга, безценна секунда, преди да се разделят.

Не я виждаше за последно, обеща си той, крачейки към парапета на една от кулите, където баща му, Сартак и Несрин си бяха уредили среща призори.

Принцът и Несрин още не бяха дошли, но баща му стоеше на уреченото място с броня, която Каол не бе съзирал от дете. От деня, когато баща му замина да изпълнява волята на Адарлан. Да покорява континента в негова служба.

Още му пасваше добре, макар че потъмнелият метал беше изподран и вдлъбнат на места. Не беше най-изящната броня от семейния арсенал в подземията на крепостта, но най-здравата. До хълбока му висеше меч, а на парапета беше облегнат щит. Стражите около тях се опитваха да не ги гледат, ала все пак следяха всяко тяхно движение с изцъклени от страх очи.

Барабанният тътен не секваше.

Каол застана до баща си. Собствената му тъмна туника бе подсилена с метал по раменете, предмишниците и пищялите.

В ножницата на гърба си носеше бастун от желязно дърво, който щеше да му послужи, когато магията на Ирен започнеше да отслабва, а количката го чакаше на входа на тържествената зала - до нея щеше да прибегне чак когато силата й се изчерпаше напълно.

Баща му не бе казал нито дума, когато Каол му обясни ситуацията предишния ден.

Сега Каол изгледа косо мъжа, приковал очи в армията, чиито огньове започваха да угасват един по един под просветляващото небе.

- Дошли със същите костени барабани и по време на последната обсада на Аниел -рече баща му с невъзмутим глас. - Легендата гласи, че ги били цели три дни и три нощи, преди да атакуват, а жителите на града били толкова ужасени, толкова умопомрачени от безсъние, че нямали шанс. Армиите и зверовете на Ераван ги разкъсали на парчета.

- Тогава не са имали руки на своя страна - отбеляза Каол.

- Ще видим колко ще оцелеят птиците ви.

Каол стисна зъби.

- Ако нямаш надежда, и твоите хора няма да оцелеят дълго.

Баща му продължаваше да се взира в полето, където армията се разкриваше все повече и повече с всяка изминала минута.

- Майка ти ме напусна - пророни накрая.

Каол не прикри смайването си.

Баща му вкопчи ръце в каменния парапет.

- Взе Терин и избяга. Не знам накъде. Веднага щом научихме, че ни обграждат врагове, събрала придворните си дами и семействата им. Тръгнали посред нощ. Само брат ти си е направил труда да ми остави бележка.

След всичко, което бе търпяла, което бе преживяла в тази пъклена крепост, майка му най-сетне си беше тръгнала. За да спаси втория си син - единствената им надежда за бъдеще.

- Какво е написал Терин?

Баща му плъзна ръка по каменния ръб.

- Няма значение.

Явно имаше. Но сега не беше времето да го притиска, да мисли за това.

По лицето на баща му не се четеше и капка страх. Само студено примирение.

- Ако ти не поведеш достойно войниците днес - изръмжа му Каол, - аз ще го сторя. Баща му най-сетне го погледна с мрачно изражение.

- Съпругата ти е бременна.

Изумлението блъсна Каол със силата на физически удар.

Ирен... Ирен...

- Може да е веща лечителка, но не и лъжкиня. Или не ти е направило впечатление колко често слага ръка на корема си, как й призлява всеки път на масата?

Толкова спокойни, небрежно подхвърлени думи. Сякаш не изтръгваше земята изпод краката му.

Каол отвори уста и мускулите по тялото му се напрегнаха. Незнайно дали подготвяйки се да се разкрещи на баща си, или да хукне към Ирен.

В същия миг обаче барабаните замлъкнаха.

И армията се устреми в нападение.

40

Манон и Тринайсетте погребаха всички войници, заклани от Железни зъби. Раздраните им, кървящи ръце пулсираха мъчително, гърбовете ги боляха, но бяха изпълнили дълга си.

След като отъпкаха пръстта, Манон намери Бронуен в единия край на поляната. Другите крочанки бяха отишли да градят лагера си.

Тринайсетте подминаха уморено Манон. Веста й беше споменала, че Гислейн е поканена край огнището на вещица, споделяща интереса й към науките на простосмъртните.

Само Астерин остана в близките сенки да пази гърба й.

- Какво има? - извърна се Манон към Бронуен.

Може би трябваше да подходи по-любезно, дипломатично, ала нямаше сили за това.

Бронуен преглътна сухо, като че думите я задушаваха.

- Със сестринството ти постъпихте достойно.

- Не сте очаквали подобно нещо от Белия демон?

- Не знаех, че Железни зъби зачитат човешкия живот.

Наистина не знаеше нищо. Манон отвърна на свой ред:

- Баба ми ме уведоми, че вече не принадлежа към Железни зъби, затова няма значение какво зачитат и какво - не. - Тя продължи към гората, където се бяха загубили Тринайсетте, и Бронуен тръгна с нея. - Това беше най-малкото, което можех да направя за тях. - Призна й Манон.

Вещицата я стрелна изпитателно.

- Така е.

Манон обърна очи към нея.

- Водиш умело вещиците си.

- Железни зъби от много време насам ни дават оправдание да се обучаваме по-добре.

Отново я обля нещо като срам. Подвоуми се дали някога щеше да намери начин да го смекчи, да го преглътне.

- Може да се каже.

Бронуен се отправи безмълвно към рояка от малки огньове.

Но докато Манон издирваше огнището на Гленис, крочанките една по една вдигаха погледи към нея.

Някои килваха глави встрани, други кимваха свъсено.

Тя се погрижи Тринайсетте да обърнат внимание на разранените си ръце, но дори след това се почувства неспособна да седне. Да позволи на умората от деня да се стовари отгоре й.

Навсякъде около тях, край всеки огън, крочанките спореха тихо дали да се върнат у дома, или да продължат на юг към Ейлве. Но какво щяха да правят в Ейлве? Манон почти не се вслушваше в разпалените им разговори, въпреки че Гленис бе поканила представителки на всяко от основните огнища край своето.

Дори не остана да изслуша окончателното им решение. Не си даде труда да ги моли да полетят с нея на север.

Астерин я настигна и й предложи парче сушено заешко. Тринайсетте вечеряха, докато крочанките продължаваха приглушените си преговори, а вятърът пееше сред

дърветата с глух, траурен глас.

- Накъде тръгваме призори? - попита я Астерин. - С тях или на север?

Иначе казано - щяха ли да упорстват с все по-безполезната си мисия да ги привлекат на своя страна, или просто щяха да я зарежат?

Манон огледа кървящите си, болезнени ръце, мръсните им железни нокти.

- Аз съм и крочанка, и потомка на Железни зъби - рече накрая. Сви пръстите си, за да ги раздвижи. - Вещиците от Железни зъби също са ми сестри. Независимо от заповедта на баба ми. Всички са ми сестри. И Синьокръвните, и Жълтоногите, и Черноклюните.

Ето защо щеше да влачи бремето на постъпката си завинаги.

Астерин не отвърна, но Манон знаеше, че я слуша внимателно, както и че Тринайсетте бяха спрели да се хранят, за да чуят онова, което казваше.

- Искам да ги заведа у дома - заяви Манон на вещиците, на вятъра, духащ към Пустошта. - Искам да ги заведа у дома всичките. Преди да е станало твърде късно, преди постъпките им да ги превърнат в недостойни за родината.

- Как? - попита тихо, но не и колебливо Астерин.

Манон довърши парчето сушено месо и отпи вода от мяха си.

Не се налагаше да избира между крочанките и Железни зъби. Никога не се бе налагало.

- Ако крочанките откажат да съберат войска, ще намеря друга. Вече обучена.

- Не можеш да отидеш в Морат - пророни Астерин. - Няма да те допуснат дори на сто километра от крепостта. Железни зъби вече може да са твърде предани на Ераван, за да застанат на твоя страна.

- Няма да ходя в Морат. - Манон пъхна премръзнала ръка в джоба си. - Отивам във Ферианската падина. При остатъка от войската на Петра Синьокръвна. За да я питам дали ще обедини сили с нас.

Астерин и Тринайсетте се умълчаха от смайване. Манон ги остави да поразсъждават по въпроса и продължи навътре към гората, следвайки мириса на Дориан.

Тогава го съзря да говори с призрака на Калтейн Ромпие, възвърнала тялото и разсъдъка си след смъртта. Освободена от кошмарните си мъчения. Манон се стъписа.

Въпреки това чу плана на Дориан да проникне незабелязано в Морат. Където беше скрит третият, последен Ключ на Уирда. Той бе знаел и не й беше казал.

Когато Калтейн се сля с нощта, Дориан промени облика си.

Превърна се в красив, достолепен гарван.

Не се беше упражнявал за развлечение. Ни най-малко.

Манон изрева насреща му:

- Кога възнамеряваше да ми кажеш, че смяташ да откраднеш третия Ключ на Уирда? Дориан примигна с овладяно, самоуверено изражение.

- След като тръгнех.

- След като полетеше с крилете на гарван или уивърн право към мрежата на Ераван?

Въздухът над полето изстина рязко.

- Какво значение има дали съм ти казал преди седмици, или ти казвам сега?

По лицето й нямаше никаква добронамереност, никаква топлина. Вещерско лице. Лице на Черноклюна.

- Да влезеш в Морат, е самоубийство. Ераван ще те надуши във всеки облик и ще ти сложи нашийник.

- Нямам друг избор.

- Разбрахме се - пристъпи нервно от крак на крак Манон. - Разбрахме се, че издирването на ключа вече не е от първостепенна важност...

- Просто не смеех да споря с теб. - Очите му блестяха като сини пламъци. - Моята посока не влияе на вашата. Събере крочанките и отлетете на север към Терасен. Моят път ме води към Морат. Открай време.

- Нима, виждайки Калтейн, не проумя какво те очаква там? - Тя разпери ръка и посочи мястото, където белегът на Калтейн бе останал дори в безплътната й форма. -Ераван ще те залови. Не бива да отиваш.

- Ще загубим войната, ако не отида - озъби й се той. - Не те ли е грижа за това?

- Грижа ме е - изсъска тя. - Грижа ме е дали ще загубим войната. Дали ще успея да вдигна крочанките на бой. Дали ще отидеш в Морат и няма да се върнеш. Не и като същество, заслужаващо да живее. - Той примигна смаяно. Манон се изплю върху обвитата с мъх земя. - Е, нали разправяше, че нямало нищо лошо в това да те е грижа? Погледни какво се случва, когато те е грижа.

- Затова и не ти казах - промълви той.

Сърцето й заблъска яростно и пулсът й отекна из цялото й тяло. Думите й обаче бяха студени като лед.

- Искаш да отидеш в Морат? - Доближи го с бавни крачки, а той не отстъпи нито на сантиметър. - Докажи ми. Докажи ми, че си готов.

- Не съм длъжен да ти доказвам каквото и да било, малка вещице!

Тя му отвърна с жестока, злокобна усмивка.

- Тогава го докажи на себе си. Като изпитание. - Беше я излъгал. Този мъж, който уж не пазеше тайни от нея. Непонятно защо при тази мисъл й идеше да разкъса на парчета всичко около себе си. - Призори политаме към Ферианската падина. - Той подскочи, но Манон додаде: - Ела с нас. Ще ни трябва шпионин. Някой, способен да се промъкне покрай стражите, за да ни докладва какво има в лагера. - Едва чуваше гласа си над бученето в главата си. - Да видим колко те бива в хамелеонството, малки принце!

Манон се насили да задържи погледа му. Да остави тези еднички думи помежду им.

Той се завъртя на пета и пое към лагера.

- Хубаво. Само че тази нощ ще спиш в друга палатка.

41

Стигнаха до морето под прикритието на нощта. За близостта му ги известиха първо соленият мирис, който се прокрадна в пещерата, после по-буйните води покрай лодката им и накрая бученето на вълните.

Шпионите на Майев може и да бяха навсякъде, но ги нямаше пред изхода на пещерата, водещ към заливче по западния бряг на Вендлин. Нямаше ги и на сушата, когато лодката излезе на пясъчния плаж, а сетне изчезна обратно в пещерата, преди някой от тях да успее да благодари на съществата, теглили ги неуморно дотук.

Елин изпрати лодката с поглед, опитвайки да не се взира твърде дълго в чистия пясък под ботушите си, докато спътниците й обсъждаха къде точно се намират.

След няколкочасово препускане на север в земите на Вендлин получиха отговор: на удобно разстояние до най-близкото пристанище.

Приливът им помагаше, а и със златото, задигнато от могилните твари, Роуан и Лоркан трябваше само да скръстят ръце, за да им осигурят места на един кораб - тъй като армадата на Вендлин плаваше към бреговете на Терасен, правилата за прекосяването на границите им бяха отменени. Нямаше ги вече онези няколко лодки, превозващи пътници до континента отвъд морето, нямаше ги и познатите мерки за сигурност. В Адарлан не се подвизаваше обикновен тиранин, а валгски крал с въздушен легион.

Това улесни и разпращането на посланията й. Дали писмото й до Едион и Лизандра щеше да ги достигне, определено бе божа работа, но все пак боговете явно много държаха да влязат в ролята на кукловоди. Може би вече не им се занимаваше с нея, при положение че Дориан издирваше третия ключ и можеше да заеме мястото й.

Елин не си позволи да се замисля за нещо подобно.

Корабът почти приличаше на плаваща барака, тъй като всички по-сносни бяха принудително свикани на война, но изглеждаше достатъчно стабилен да издържи няколкоседмичното плаване. За златото, което му платиха, капитанът отстъпи собствената си каюта на Елин и Роуан. Дори да знаеше кои са и какви са, мъжът не обели и дума.

На Елин й беше все едно. Интересуваше я само фактът, че отплаваха със среднощния прилив, тласкани от магията на Роуан към обляното в лунна светлина море.

Все по-надалеч от Майев. От войските й.

От истината, която зърна онзи ден в тронната зала на кралицата, тъмната кръв, оцветила се в червено.

Не беше споделила за това на спътниците си. Не знаеше дали е било реално, или зрителна измама. Поредният сън или къс от него, слял се със съвсем истинския спомен за смъртта на Конал.

Щеше да разсъждава за това по-късно, реши Елин, застанала до носа на кораба. Другите отдавна бяха слезли по каютите си. Без Роуан. Той бе кацнал на гротмачтата и наблюдаваше хоризонта за преследвачи.

Бяха се измъкнали на Майев. Засега. Поне тази вечер нямаше да знае къде да ги търси. Докато не плъзнеше мълвата за групичката странници на онова пристанище, за кораба, нает с цяло състояние, за да ги отведе в сърцето на войната. За посланията, изпратени от Елин.

Поне Майев не знаеше къде са Ключовете на Уирда. И това бе предимството им пред нея.

Макар че кралицата вероятно щеше да прати армадата си по петите им. Или просто да помогне с унищожението на Терасен.

Силата на Елин се разбуди, затътна като буреносен облак в кръвта й. Тя стисна зъби и се престори, че не я усеща.

Всичко беше заложено на картата да достигнат континента преди Майев и войските й. И преди Ераван да е опустошил твърде много от света.

Елин позволи на морския бриз да проникне в кожата й, в косите й, да отвее поне мрака на пещерата, щом този от предишните месеци отказваше да я напусне. Остави го да потуши огъня й, да го превърне в дремещи въглени.

Предстоящите седмици по море щяха да са безкрайни, въпреки че силата на Роуан ги тласкаше напред.

И тя щеше да използва всеки ден от тях да си възвърне уменията с меча, кинжала и лъка, да се упражнява, докато ръцете й наново не се покриеха с мазоли. Докато измършавялото й тяло не се обгърнеше в мускули.

Пак щеше да изгради предишната Елин.

Може би за последно, за съвсем кратко, но щеше да го постигне. Заради Терасен.

Роуан скочи от мачтата с разперени криле и се преобрази още преди да застане до нея на парапета, отправяйки поглед към черното море.

- Иди да си починеш.

Тя го стрелна косо.

- Не съм уморена. - Не беше лъжа... или поне не в някои отношения. - Какво ще кажеш за един бой с мечове?

Той свъси вежди.

- Можем да започнем с тренировките от утре.

- Или от тази вечер - отвърна тя на пронизителния му взор, на авторитетния му тон.

- Може да почака няколко часа, Елин.

- Всеки ден е от значение.

Не биваше да губи нито един. Чакаше ги война с Ераван. Роуан сключи челюсти.

- Вярно е - съгласи се накрая. - Но все пак може да изчака до утре. Имаме... имаме да обсъждаме някои въпроси.

Безгласните думи се надигнаха в очите му, лъснали животински в мрака. За нас двамата.

Устата й пресъхна. Но тя кимна.

Влязоха мълчаливо в просторната си каюта, чиято единствена украса бяха големите прозорци с изглед към бурното море. По нищо не приличаше на кралски покои, нито на стаите, които си наемаше като асасин на Адарлан.

Поне леглото, вградено в стената, изглеждаше чисто; чаршафите му сияеха от белота. Елин отиде да се облегне на дъбовото бюро, приковано към пода, докато Роуан затваряше вратата.

Двамата впериха погледи един в друг на смътната светлина от фенера.

Преживяла бе издевателствата на Майев и Каирн, преживяла беше и Ендовиер, както и още безброй други ужасяващи неща и загуби. Можеше да се справи и с подобен разговор. Първата стъпка към възстановяването й.

Знаеше, че Роуан чува препускащото й сърце. Пространството помежду им сякаш се обтегна. Тя преглътна сухо.

- Елида и Лоркан са ти споделили... за всичко, което си казахме на онзи плаж.

Той кимна отривисто и в очите му си проправи път предпазливостта.

- Предали са ти думите на Майев.

Роуан пак кимна.

Тя свика силите си.

- Че съм... че с теб сме вречени.

Разбиране и нещо като облекчение замениха предпазливостта в погледа му.

- Да.

- Аз съм твоя вречена - почувства потребността да го изрече на глас. - И ти си мой вречен.

Роуан прекоси стаята, но спря на няколко крачки от бюрото, на което се беше облегнала.

- Защо го казваш, Елин? - попита гърлено.

- Не те ли е... - Тя потри лицето си. - Знаеш какво причини на теб, на... - Не можеше да произнесе името й. Лирия. - Заради същото нещо.

- Знам.

- И?

- Какво искаш да ти кажа?

Тя се отблъсна от бюрото.

- Искам да ми кажеш какво смяташ по темата. Дали...

- Дали какво?

- Дали ти се иска това помежду ни да го нямаше.

Той сбърчи вежди.

- Защо би ми се искало нещо такова?

Неспособна да му отговори, Елин поклати глава и надникна през рамо към морето.

Стори й се, че Роуан се кани да скъси разстоянието помежду им, ала той не помръдна от мястото си.

- Елин. - Гласът му стана дрезгав. - Елин.

Болката в тази дума я накара да го погледне.

- Знаеш ли какво ми се иска? - Той разтвори длани, едната татуирана, а другата небелязана. - Иска ми се да ми беше казала. Веднага щом си го узнала. Да ми бе казала още тогава.

Тя преглътна болезнено.

- Не исках да те нараня.

- Как би ме наранила истината, която вече знаех в сърцето си? На която толкова силно се надявах?

- Не разбирах. Не разбирах как е възможно. Допуснах, че сигурно не е изключено... да имаш две вречени в живота си, но дори в такъв случай просто... - Тя въздъхна. - Не желаех да те разстройвам.

Погледът му се смекчи.

- Съжалявам ли, че Лирия беше въвлечена в това, че плати за игричките на Майев с живота си и с този на детето, което щяхме да имаме заедно? Да. Съжалявам за това и ми се иска никога да не се беше случвало. - И татуировката щеше да му го напомня до края на дните му. - Но ти нямаш вина. Винаги ще нося това бреме, съзнавайки, че аз избрах да я оставя заради война и слава, и то точно както Майев е очаквала да постъпя.

- Но Майев е искала да те вкара в капан, за да се докопа до мен.

- И това е нейно решение, не твое.

Елин прокара ръка по очуканата повърхност на бюрото.

- От всички илюзии, които пускаше в главата ми, с една се заиграваше най-често. -Думите сякаш й се съпротивляваха, ала тя ги изтласка навън. Наложи си да го погледне в очите. - Създаде ми един сън, който бе толкова реален, че подушвах вятъра по склоновете на Еленови рога.

- Какво ти е показала? - попита задъхано Роуан.

Елин преглътна, преди да му отвърне:

- Показа ми какъв можеше да е животът, ако Ераван го нямаше, ако Елена го беше прогонила завинаги. Ако Лирия я нямаше, нито болката и отчаянието ти. Показа ми Терасен какъвто щеше да е днес, ако баща ми бе крал. Показа ми щастливото ми детство и... - Устните й потрепериха. - Като навърших двайсет, ти дойде в Терасен с една елфическа делегация, за да скрепиш отношенията между майка ми и Майев. Веднага щом с теб се видяхме в тронната зала на баща ми, и двамата проумяхме какво има помежду ни.

Очите й запариха и тя дори не понечи да възпре сълзите си.

- Исках да повярвам, че онова е истинският свят, че това е кошмарът, от който съм се събудила. Исках да повярвам, че съществува място, където двамата с теб не сме страдали толкова, където само с един поглед сме разбрали, че сме вречени. Майев ме увери, че може да го направи възможно, че ако й дам ключовете, ще превърне онзи свят в реален. - Тя избърса сълзата, търкулнала се по бузата й. - Създаваше и такива, в които ти беше мъртъв, убит от Ераван, и само ако й отстъпех ключовете, щях да съумея да отмъстя за теб. Ала тези светове ме направиха... Когато ми показа, че вече те няма, спрях да съм й от полза. Не можеше да ме принуди да говоря, да разсъждавам. Но там, където с теб се срещахме за пръв път, където всичко бе както трябваше да бъде... в онези сънища бях най-близо да издам къде са ключовете.

Той преглътна шумно.

- Какво те спря?

Елин отново избърса лицето си.

- Ти си елфът, в когото се влюбих. Ти, който познаваш болката също като мен, който извървя с мен пътя през нея чак до светлината в края й. Майев не го разбираше. Не разбираше, че дори да създаде един съвършен свят, там няма да намеря теб. А аз никога не бих те заменила.

Той протегна ръка към нея. Покана.

Елин му подаде своята и мазолестите му пръсти я стиснаха нежно.

- Исках да си ти - промълви той, затваряйки очи. - Месеци наред, дори във Вендлин, се чудех защо ти не си ми вречена. Мисълта ме разкъсваше, но не можех да се отърва от нея. - Роуан отвори очи. Горяха като зелен огън. - През цялото време исках да си ти...

Елин сведе поглед, но той прихвана с палец и показалец брадичката й и вдигна лицето й.

- Знам, че си уморена, Огнено сърце. Знам, че бремето върху плещите ти е непоносимо. - Роуан сложи сключените им ръце върху сърцето си. - Но ще се изправим срещу всичко заедно. Ераван, Ключалката, всичко. Ще го преодолеем заедно. А когато приключим, когато се Обезсмъртиш, ще живеем заедно хиляда години. И повече.

От гърлото й се изтръгна приглушен звук.

- Елена каза, че за да се изкове Ключалката...

- Ще се справим заедно - закле се повторно Роуан. - И ако наистина трябва да платиш с живота си, ще платим заедно. Като една душа в две тела.

Сърцето й се напрегна почти до пръсване.

- Терасен се нуждае от крал.

- Нямам намерение да управлявам Терасен без теб. Ще отстъпя поста на Едион.

Тя огледа лицето му. Говореше напълно искрено.

Той отмести косата от лицето й, все още притиснал сплетените им ръце към гърдите си, където сърцето му думкаше в мощен, непоколебим ритъм.

- И на мен да ми бяха предложили цял куп сънища, съвършени илюзии, пак щях да избера теб.

Тя долови как неподправеността на думите му отеква в неразрушимата връзка между душите им и вдигна лицето си към неговото. Роуан не стори нищо.

Елин се намръщи.

- Защо не ме целуваш?

- Предположих, че първо ще искаш да те попитам.

- Това не те е спирало преди.

- Просто този път исках да се уверя, че си... готова.

След посегателствата на Каирн и Майев. След като месеци наред не й бе даван избор за нищо...

Тя се усмихна, като че напук на тази действителност.

- Готова съм да ме целунеш отново, принце.

Той се засмя мрачно и пророни:

- Слава на боговете!

Сетне сведе устни към нейните.

Целуна я нежно - като перце. Позволи й тя да поеме контрола. И тя се възползва.

Обгърна с ръце врата му и се притисна към тялото му, извивайки се като струна, когато ръцете му плъзнаха по гърба й. Устните му обаче не станаха по-дръзки. Целуваше я бавно, сякаш можеше да изследва нейните цяла нощ, ако тя го пожелаеше.

Вречен. Той беше неин вречен и най-накрая й бе позволено да го нарича така, да му се отдаде напълно...

Мисълта скъса някаква верига в нея. Елин захапа леко долната му устна, драсвайки я с единия си кучешки зъб.

Това скъса нещо и в него.

С дълбоко ръмжене Роуан я грабна на ръце, без да откъсва уста от нейната, занесе я до леглото и я положи нежно отгоре. Ботушите, жакетите, ризите и панталоните им светкавично изчезнаха. После пак се озова до нея, изливайки топлината и силата си в голата й кожа.

Тя някак не смогваше да го докосва достатъчно бързо, да чувства достатъчно от него до себе си. Дори когато устните му се спуснаха надолу по шията й и езикът му погали мястото, където някога бяха белезите от първото им единение. Дори когато се смъкна по-надолу, боготворейки гърдите й, докато тя извиваше гръб при всеки допир на езика му, при всяко засмукване. Дори когато коленичи между краката й, разтваряйки широко бедрата й с рамене, и я вкуси - продължи да я вкусва, докато тя не се затърчи под него.

Но нещо първично в нея стихна, застина, когато Роуан се надигна отгоре й и погледите им се срещнаха.

- Ти си моята вречена - рече гърлено той.

Притисна се едва доловимо в горещия вход към тялото й и тя размърда ханша си, за да го притегли навътре, но той остана там, където беше. Отказваше й онова, за което копнееше тя, докато не чуеше онези съкровени думи.

Елин килна глава назад, разкривайки му шията си.

- Ти си моят вречен - прошепна задъхано, нетърпеливо. - И аз съм твоя.

Роуан нахлу в нея с един мощен тласък и впи зъби в шията й.

Тя изрева от сладостната болка на ухапването, с което отново я правеше своя. Екстазът вече се разливаше по целия й гръбнак, но Роуан продължи да се движи, без да вади зъби от плътта й. Тя стенеше с всеки тласък на ханша му, на величественото му до порочност мъжество, на което никога нямаше да се насити. Прокара нокти по мускулестия му гръб, и все по-надолу, усещайки всеки негов могъщ набег в тялото си.

Роуан откопчи зъби от шията й и Елин превзе устата му с пламенна целувка, вкуси собствената си кръв по езика му.

Това го подлуди и той вдигна бедрата й така, че да проникне още по-надълбоко, по-силно в нея. Светът можеше да изгори около тях, и двамата нямаше да му обърнат внимание.

- Заедно, Елин - врече се Роуан и тя чу останалите думи във всяка точка на единение между телата им.

Заедно щяха да се изправят пред всичко, заедно щяха да намерят начин.

Екстазът пак я повали и пред очите й сякаш заблещукаха звезди.

В апогея му Елин заби зъби в шията на Роуан и го превзе, както той бе превзел нея.

Кръвта му, могъща и целуната от вятъра, изпълни устата й, душата й и той изрева, разтърсен от своя собствен екстаз.

След това дълги минути лежаха впримчени един в друг.

ЗаеДно ще намерим начин - напяваха сякаш сплитащите им се дихания и грохотното море. - Заедно.

42

На Лоркан се падаше последното дежурство за нощта, ето защо успя да се наслади на изгрева над далечния хоризонт.

Дали някога щеше да ги зърне отново - Вендлин, Доранел, онези източни земи?

Навярно не, като се имаше предвид какво ги чакаше на запад вкупом с безсмъртната армия, която Майев несъмнено бе изпратила по петите им. Сигурно всички бяха обречени на броени изгреви...

Останалите започнаха да се разбуждат и да излизат на палубата, за да разберат какво им е донесло утрото. Нищо, почти им отговори той от поста си на носа. Вода, слънце и едно голямо нищо.

Щом го видя, Фенрис оголи зъби. Лоркан му се усмихна подигравателно.

Да, този сблъсък беше неминуем. И когато му дойдеше времето, с удоволствие щеше да освободи напрежението в костите си, да позволи на Фенрис да го поразкъса тук-там.

Ала нямаше намерение да го убива. Фенрис можеше и да опита да го убие, той самият обаче нямаше да посегне на живота му. Не и след всичко, което вълкът бе понесъл - бе съумял да постигне.

Елида излезе от долната палуба с прилежно сплетена коса. Сякаш беше станала още преди съмване. Почти не го погледна, макар и да си личеше, че знае къде е. Лоркан потисна тъпата болка в гърдите си.

Но Елин го наблюдаваше и тръгна към него с по-бистър поглед, отколкото бе виждал в очите й през последните дни. И с по-самоуверена крачка.

Ръкавите на бялата й риза бяха навити до лактите, а косата - сплетена. От портупея й висяха Голдрин и някакъв дълъг нож. Готова бе за тренировка. И толкова нетърпелива да я започне, че енергията около нея почти жужеше.

Лоркан я пресрещна, слизайки по тясното стълбище.

Също облечен за тренировка, Белия трън я чакаше наблизо. Предпазливостта в очите му подсказваше достатъчно на Лоркан: принцът нямаше представа какво имат да обсъждат.

Младата кралица скръсти ръце.

- Възнамеряваш ли да плаваш с нас до Терасен?

Непотребен въпрос за толкова ранен час призори, както и взимайки под внимание факта, че бяха насред морето.

- Да.

- И да се биеш на наша страна във войната?

- Определено не отивам на онова място заради приятния климат.

В очите й просветна шеговитост, независимо че лицето й остана сериозно.

- Тогава ето как ще действаме.

Лоркан зачака списъка със заповеди и изисквания, но кралицата просто продължи да го наблюдава. Шеговитостта в погледа й постепенно отстъпи място на нещо твърдо като стомана.

- Бил си генерал на Майев - подхвана тя и Елида се обърна към тях. - Но вече не си и това те прави силен елф, в чиято преданост не вярвам. Армията на Майев вероятно се придвижва към континента. Затова, както се досещаш, не мога да ти позволя да останеш в кралството или на кораба ми, при положение че си способен да подаваш информация на Майев само и само да си възвърнеш благоволението й.

Той отвори уста, засегнат от арогантния й тон, но Елин продължи:

- Смятам да ти отправя едно предложение, Лоркан Салватер. - Тя потупа с пръст голата кожа между лакътя и китката на едната си ръка. - Положи кръвната клетва пред мен и ще си свободен да обикаляш земите ми.

Фенрис изруга зад тях, но Лоркан почти не го чу заради бученето в главата си.

- И какво точно - скалъпи накрая - получавам аз от тази уговорка?

Елин надникна през рамо. Към Елида, която ги зяпаше с отворена уста. Когато върна очи към него, непробиваемата й арогантност бе посмекчена от състрадание.

- Ще те допусна в Терасен. Това получаваш. Но не аз решавам къде в границите на кралството ми ще живееш.

Не решаваше тя. Нито пък той. Решаваше тъмнокосото момиче, вперило недоумяващ поглед в тях.

- А ако откажа? - осмели се Лоркан.

- В такъв случай ти забранявам достъп до кралството ми и те свалям от този кораб. Все пак залогът са ключовете, а и армията на Майев плава след нас. - Състраданието не напусна очите й. - Не се сещам за друг начин да спечелиш доверието ми.

- Но ще ми дадеш да положа кръвната клетва?

- Не искам нищо от теб, и ти не искаш нищо от мен. Единствената заповед, която някога ще ти дам, е онази, която отправям към всички жители на Терасен: да бранят кралството и народа ни. Ако си наумиш, живей в колиба в Еленови рога... твоя си работа.

Говореше откровено. Искаше от него само да положи кръвната клетва, да се врече, че никога няма да вреди на кралството й, и в замяна щеше да му даде свобода. А откажеше ли... Повече нямаше да види Елида.

- Нямам друг избор - каза тихо Елин, за да не я чуят другите. - Не мога да рискувам Терасен. - Ръката й оставаше протегната към него. - Но и не бих ти отнела нещо също толкова ценно за теб.

- Не съзнаваш обаче, че това вече е непостижимо.

Тя пак се усмихна леко и надникна през рамо към Елида.

- Постижимо е. - Тюркоазените й очи сияеха, като ги върна към него, и по лицето й грееше мъдрост, която може би не беше забелязал досега. Лице на кралица. - Повярвай ми, Лоркан, постижимо е.

Той закъта надълбоко надеждата, изпълнила гърдите му, чужда и нежелана.

- Терасен няма да оцелее в тази война, тя няма да оцелее без твоя помощ.

И дори кралицата пред него да жертваше безсмъртния си живот, за да изкове Ключалката, да спре Ераван, кръвната клетва на Лоркан да брани кралството й щеше да остане.

- Ти решаваш - повтори тя.

Той си позволи да надзърне към Елида, колкото и глупаво да беше.

Тя стоеше с ръка на гърлото и с опулени от смайване тъмни очи.

Ако кралицата говореше искрено, нямаше значение дали Елида пак щеше да му предложи дом в Перант.

Имаше значение единствено, че ултиматумът на Елин Галантиус беше сериозен: Лоркан бе твърде могъщ, а предаността му - твърде мъглива, за да му позволи да пътува с нея, да влезе свободно в кралството й. Щеше да го прокуди, да го задържи вън от Терасен въпреки прииждащите пълчища на Ераван, и то за да избегне всячески заплахата откъм гърбовете им: Майев.

А Елида нямаше да преживее войната, ако всички те загинеха.

Той не можеше да се примири с това. Колкото и глупава, безполезна да беше надеждата, не можеше да позволи на някой от зверовете на Ераван или на чичо й Върнън да я пленят отново.

Глупак. Локан беше древен, наивен глупак.

Ала богът на рамото му не го съветваше да избяга - нито пък да се бие.

Значи изборът наистина си беше негов. Стана му чудно какво ли шепнеше богинята на Елида.

Какво ли бе на път да си помисли самата тя, когато Лоркан каза на Елин:

- Хубаво.

- Боговете да са ни на помощ! - измърмори Фенрис.

Кралицата погледна вълка и устните й се извиха в онази усмивка, напоена с шеговитост и жестокост.

- Осъзнаваш, че ще трябва да го оставиш жив, нали? - вирна вежда тя. - Без дуели до смърт. Без кръвни вражди. Ще се справиш ли?

Фенрис го измери от глава до пети и Лоркан се наежи, свиквайки цялото си могъщество в изражението си.

Фенрис на свой ред му отвърна с целия си гняв. Не беше чак толкова, колкото този, който кипеше в неговите собствени вени, но достатъчно да му напомни, че Белия вълк от Доранел можеше да хапе. Смъртоносно.

Но Фенрис просто се извърна към кралицата.

- Ако ти кажа, че е долен гадняр и отвратително копеле, ще размислиш ли?

Лоркан изръмжа, а Елин изсумтя:

- Но нали заради това го обичаме? - Тя му прати усмивка, с която го уверяваше, че си спомня всяка подробност от първите им срещи в Рифтхолд. Когато я блъсна с лице в онази тухлена стена. И кралицата додаде към Фенрис: - Ще го каним в Оринт само по празници.

- За да ни съсипе настроението? - смръщи се Фенрис. - Аз лично обичам празниците. Не желая някакъв мизантроп да ми ги разваля!

Свещени богове! Лоркан стрелна поглед на Роуан, но принцът воин наблюдаваше изпитателно кралицата си. Сякаш отлично знаеше каква буря се вихри под кожата й.

Елин махна с ръка.

- Добре де, добре! Ти няма да убиеш Лоркан заради станалото в Ейлве, а в замяна ние изобщо няма да го каним у дома.

Усмивката й беше направо дяволска.

В такъв двор влизаше - в тази вихрушка от... Лоркан не знаеше как да го опише и се съмняваше петвековният му живот да го е подготвил за нещо подобно.

Елин протегна ръка.

- Знаеш как се прави. Или паметта ти изневерява от старост?

Лоркан я изгледа ядно, но коленичи и й подаде кинжала от колана си.

Глупак. Какъв глупак беше само.

Ръцете му обаче затрепериха леко.

Елин претегли ножа в длан. Златен пръстен с кичозно голям смарагд украсяваше пръста й. Брачна халка. Вероятно придобита от съкровищницата на могилните твари. Той надникна към Белия трън от едната й страна. Воинът носеше рубинен пръстен. А над яката на жакета му се подаваха два пресни белега.

Същите бележеха и шията на кралицата.

- Нагледа ли се? - попита го студено Елин.

Той сгърчи лице в гримаса. Въпреки свещения ритуал, който им предстоеше, кралицата намираше начин да се държи непочтително с него.

- Давай!

Устните й отново се извиха.

- Ти, Лоркан Салватер, заклеваш ли се в кръвта си и вечната си душа да служиш на мен, на короната ми и на Терасен до края на живота си?

Той примигна учудено. Клетвата към Майев бе включвала дълъг, монотонен списък с въпроси на Древния език. И все пак той отговори:

- Да. Заклевам се.

Елин поряза ръката си с кинжала му и кръвта й засия ярко като рубина на меча в портупея й.

- Тогава пий!

Последният му шанс да се откаже.

Лоркан обаче пак впери взор в лицето й. И го съзря озарено от надежда - макар и само искрица.

Затова хвана ръката й и отпи от кръвта й.

Вкусът й - на жасмин, върбинка и живи въглени - изпълни устата му. Изпълни душата му. Нещо лумна в него, а сетне стихна.

Топъл въглен. Като че парче от могъщата й магия се бе загнездило в душата му.

Той се олюля и пусна ръката й.

- Добре дошъл в двора ни! - каза Елин. - Ето я първата ти и единствена заповед: брани Терасен и народа му!

Заповедта също се загнезди някъде дълбоко в него, подобно на мъничко искрящо зрънце.

Кралицата се завъртя на пета и си тръгна - не, отиде при Елида.

Лоркан понечи да се изправи, но не можа. Явно тялото му се нуждаеше от малко време.

Затова чу отдалеч как Елин казва на Елида:

- На теб няма да предложа кръвна клетва.

Макар че той самият я беше положил, му идеше да хвърли кралицата в океана заради съкрушението, помрачило лицето на Елида. Господарката на Перант обаче не сведе брадичка.

- Защо?

Елин взе ръката й с нежност, която охлади надигащия се гняв на Лоркан.

- Защото, ако възседна терасенския трон, ти не бива да си вречена в служба към мен. - Елида сбърчи вежди. - Перант е вторият по влиятелност дом в Терасен. - Обясни кралицата. - Четирима от лордовете се произнесоха, че не съм годна за трона. Трябва ми мнозинство, за да си го върна.

- А ако съм положила клетвата към теб, гласът ми няма да е обективен - довърши Елида.

Елин кимна и пусна ръката й, обръщайки се към всички. Изгряващото слънце я окъпа в злато.

- Терасен е на две седмици път, стига зимните бури да не ни попречат. Ще използваме това време за тренировки и планиране.

- Планиране на какво? - попита Фенрис, пристъпвайки към нея.

Член на двора. Двора на Лоркан. Тримата отново бяха свързани - а в същото време по-свободни от всякога. Лоркан се запита защо кралицата не предлага кръвната клетва на Гавриел, но тя наново взе думата:

- Мисията ми не може да бъде завършена без ключовете. Очаквам новите им носители да ме намерят, ако открият третия ключ и не решат сами да изковат Ключалката. - Тя надзърна към Роуан, който кимна. Явно вече бяха обсъдили въпроса. -Затова, вместо да пилеем ценно време в скитане из континента, за да ги търсим, отиваме в Терасен. Особено след като Майев вероятно води армията си към бреговете му. И ако не ми е позволено да управлявам от трона си, ще го правя от бойното поле.

Възнамеряваше да се бие. Кралицата - неговата кралица - възнамеряваше да се бие срещу Морат. И срещу Майев в най-лошия случай. А накрая щеше да жертва живота си заради всички тях.

- Към Терасен тогава! - каза Фенрис.

- Към Терасен! - повтори Елида.

Елин отправи поглед на запад към кралството, което стоеше между Ераван и пълното му завоюване на континента. Към новия дом на Лоркан. Сякаш виждаше как легионите на тъмния господар почернят земите му. Докато войската от безсмъртни воини на Майев - командвана някога от Лоркан и вречените му - ги връхлита в гръб.

Елин застана в центъра на палубата, освободен от моряците. Извади Голдрин и кинжала си от ножниците им и вирна предизвикателно вежди към Белия трън.

Принцът воин се подчини. Извади меча и брадвата си и зае отбранителна позиция.

Кралицата искаше да тренира. Да тренира тялото си. От магията й нямаше и следа, но очите й горяха ярко.

Елин приготви оръжията си за бой.

- Към Терасен - каза накрая.

И скочи в атака.

43

Дориан започна от дребните детайли.

Първо направи очите си черни. Чисто черни - като на Валгите. После направи кожата си вледеняващо бледа, сякаш никога не бе виждала слънчева светлина. Косата си остави тъмна, но съумя да направи носа си по-гърбав, а устните - по-тънки.

Не се преобрази наведнъж, а на части. Вплиташе нишките на новия си облик, шиеше бавно гоблена на новото си лице, на новата си кожа по време на протяжния, мълчалив полет над Белия зъб.

Не каза на Манон, че мисията им вероятно е самоубийствена. Почти не говореше с нея от онази случка на горската поляна. Отлетяха призори, след като тя обяви на Гленис и крочанките плановете си. Можеха да стигнат до Ферианската падина и да се върнат в тайния лагер в Белия зъб за четири дни, ако имаха късмет.

Манон помоли крочанките да ги чакат там. Да й се доверят достатъчно, за да се върнат в планинския си лагер и да ги изчакат.

Те се съгласиха. Навярно заради масовия гроб, който Тринайсетте копаха цял ден. Крехко доверие - и еднократно дадено.

Дориан летеше на север с Астерин. И използваше всеки мразовит час, за да променя постепенно тялото си.

„Много ли ти се ходи в Морат? - беше изсъскала отново Манон, преди да отлетят. - Да видим на какво си способен! “

Изпитание. В което възнамеряваше да се представи отлично. Макар и само за да й натрие носа.

Манон знаеше за някакъв заден проход към северния връх на Белия зъб, който се използваше единствено от уивърни и човешки войници, имали нещастието да бъдат изпратени на подобно място. Двете с Астерин оставиха Тринайсетте назад в планината, преди да го доближат, и въпреки това спряха на такова разстояние от възможните маршрути на патрулите, че им се наложи да вървят часове пеша, взимайки женския уивърн на Астерин. Абраксос се възпротиви, като го зарязаха, и задърпа яростно поводите, но Сорел го удържа.

Колкото повече наближаваха двата исполински върха, оградили падината, толкова по-огромни им се струваха. Но чак когато стигнаха южните скатове на Белия зъб, Дориан проумя колко гигантски бяха всъщност.

Достатъчно големи да поберат цяла въздушна кавалерия. Да осигурят място за обучение и развъждане на уивърни.

Това бяха изградили баща му и Ераван. В това се бе превърнал Адарлан.

В небето не кръжаха уивърни, но ревовете и писъците им отекваха откъм прохода, докато Дориан наближаваше древните порти към планината. Зад себе си водеше на верига синия уивърн на Астерин.

Просто обикновен дресьор, прибиращ се със звяра си след кратък полет. Шепата стражи на входа - простосмъртни мъже - почти не му обърнаха внимание, щом изникна иззад една скала.

Дланите на Дориан се изпотиха в ръкавиците му. Молеше се хамелеонската магия да издържи задоволително дълго.

Нямаше как да разбере дали не е спряла да действа, макар че едва ли мнозина от тукашните можеха да разпознаят истинското му лице. Нарочно бе избрал цвета на кожата и очите си близък до неговия собствен, така че, ако гобленът се разплетеше, околните да приемат промяната в облика му за трик на светлината.

Нарин изпуфтя и дръпна поводите. Не й се влизаше на това място.

Дориан не я съдеше. Вонята, стелеща се откъм планината, караше коленете му да треперят.

Но все пак години наред бе дисциплинирал изражението си така, че да не издава погнусата му от тежките парфюми, които придворните на майка му носеха. Колко далечен му се струваше сега онзи свят на парфюми, дантела и ведра музика... Ако не се бяха опълчили на Ераван, дали той щеше да запази двореца такъв? Ако бяха преклонили глава пред него, дали щеше да продължи да носи облика на Перингтън, управлявайки земите им като простосмъртен крал?

Нозете му направо горяха от безкрайния преход. Манон и Астерин го чакаха наблизо, скрити сред заснежените скали. Несъмнено наблюдаваха всяка негова стъпка към портите.

На тръгване с Манон си бяха разменили по няколко кратки, остри думи.

Той пусна двата Ключа на Уирда в разтворената й длан и Амулетът на Оринт издрънча тихо в железните й нокти. Само глупак би ги взел със себе си в една от крепостите на Ераван.

- Може да не са ти приоритет - каза й той, - но това не променя факта, че са важни за успеха ни.

Манон присви очи насреща му и прибра ключовете в джоба си без капка почит към могъщите реликви, способни да изравнят цели кралства със земята.

- Да не мислиш, че ще ги хвърля някъде като боклук?

Астерин внезапно установи, че снегът се нуждае от неотклонимото й внимание.

Дориан вдигна рамене и разкопча ножницата на Дамарис. Древният меч бе твърде изящен за обикновен дресьор на уивърни. Даде и него на Манон. Щеше да тръгне само с един кинжал - и с магията във вените си.

- Ако не се върна - подхвана той, докато Манон заканваше ножницата му на колана си, - ключовете трябва да стигнат до Терасен.

Единствено там му хрумваше да ги занесе - дори Елин да я нямаше, за да ги приеме.

- Ще се върнеш - заяви Манон, повече като заплата, отколкото като уверение.

Той се подсмихна.

- Ще ти липсвам ли, ако не се върна?

Тя не го удостои с отговор. Защо ли изобщо бе очаквал нещо подобно...

Стори едва крачка, когато Астерин го хвана за рамото.

- Влизаш и излизаш колкото можеш по-бързо - предупреди го тя. - Грижи се за Нарин.

В златисточерните й очи блестеше тревога.

- На всяка цена - кимна Дориан и отиде при уивърна й, хващайки поводите му.

Не пропусна благодарността, която смекчи чертите на Астерин. Нито това, че Манон вече беше извърнала лице от него.

Глупаво беше да тръгва по този път с нея. Трябваше да се досети още в самото начало.

Лицата на стражите се избистриха пред очите му. И Дориан се вживя в ролята на уморен, отегчен дресьор.

Подготви се за разпит, който така и не се състоя.

Стражите просто му дадоха знак да премине, също толкова уморени и отегчени. И премръзнали.

Астерин му беше нарисувала карта на Северния зъб и на Омега, която се намираше срещу него, ето защо знаеше, че трябва да завие наляво, влизайки във високия вестибюл. Отвсякъде ехтяха ревове и пръхтене на уивърни и онази смрад на гнило нахлу безпощадно в носа му.

Намери конюшнята точно където Астерин му беше посочила. Синята й женска изчака търпеливо да върже поводите й на халката в стената.

Той я потупа успокоително по врата и тръгна да търси отговори във Ферианската падина.

***

Следващите няколко часа бяха от най-дългите в живота на Манон.

Обясняваше си го с напрежението. С мисията, която й предстоеше.

Съвсем не толкова изненадващо Абраксос ги намери до час. Долетя със скъсани поводи, несъмнено резултат от битката със Сорел. И застана безшумно до Манон, съсредоточен в портата, през която бяха влезли Дориан и Нарин.

Минутите се нижеха бавно. И мечът на краля натежаваше все повече в ножницата на хълбока й.

Проклинаше се, задето изпитваше нужда да докаже както пред него, така и пред себе си, че не иска да го пусне в Морат от прагматични, прозаични съображения. Ераван не беше във Ферианската падина. Така че щеше да е по-безопасно.

Донякъде. Но ако матроните бяха там...

Заради това бе отишъл. Да провери дали са в крепостта. Дали Петра действително командва въздушната кавалерия и колко вещици от Железни зъби е събрал Ераван.

Дориан нямаше опит като шпионин, но беше отраснал в двор, където хората използваха усмивките и дрехите си като оръжия. Знаеше как да се слива с тълпата, да се ослушва. Караше околните да виждат онова, което искаха да видят.

Изпратила бе Елида в тъмницата на Морат, Мракът да я вземе! Нима беше различно да изпрати краля на Адарлан във Ферианската падина?

Въпреки това дъхът излетя от дробовете й, когато Абраксос се напрегна до нея, оглеждайки небето. Сякаш дочул нещо, което те не можеха.

Радостта в очите на уивърна й й подсказа какво е.

След секунда Нарин се появи над планината и полетя мудно към тях. На гърба си носеше тъмнокос, бледолик ездач. Наистина бе смогнал да промени някои части от себе си. Лицето му беше почти неразпознаваемо. И си оставаше такова.

Астерин се спусна към уивърна си и дори Манон примигна смаяно, когато Втората й прегърна Нарин през врата. И я стисна силно. Женската отпусна глава на гърба й и изпуфтя.

Дориан скочи на земята, пускайки поводите.

- Е? - попита Манон.

Очите му - тъмни като на Валг - проблеснаха. Не му сподели, че коленете й трепереха. Почти се подкосиха, когато му върна меча и двата ключа, докосвайки с нокти пъхнатата му в ръкавица ръка.

Очите на Дориан изсветляха до онова съкрушително сапфирено, а кожата му си върна златистия оттенък.

- Матроните ги няма. Налице са само Петра Синьокръвна и около триста вещици от трите клана на Железни зъби. - Устните му се кривнаха в жестока половинчата усмивка, студена като върховете край тях. Осъдителна. - Пътят е чист, Ваше Величество!

***

Патрулиращите около Ферианската падина стражи ги съзряха от километри.

Въпреки това позволиха на Тринайсетте да кацнат в Омега.

Манон остави Дориан в тесния проход, където събраха Тринайсетте. Ако не се върнеха до ден, беше свободен да действа както сметне за добре. Да отиде в Морат, право в прегръдката на Ераван, ако толкова му липсваше разум.

Двамата не се сбогуваха.

Манон седеше с привидно спокойствие върху Абраксос. Тъкмо бяха прекрачили внушителния сводест вход на Омега и долавяха пронизващата втораченост на всички вражески очи пред тях и зад гърбовете им.

- Идвам да говоря с Петра Синьокръвна - обяви тя пред цялата зала.

Отвърна й млад глас:

- Така и предположих.

Наследницата на Синьокръвните се появи от близката арка с желязна диадема на челото и свободна синя роба.

Манон кимна за поздрав.

- Свикай отряда си в тази зала.

***

Манон не си беше измислила реч.

И докато всички триста вещици от Железни зъби се стичаха в залата, някои напуснали постовете си, тя се почуди дали не е сбъркала. Те от своя страна наблюдаваха и нея, и Тринайсетте с предпазлива ненавист.

Опозорената им Водачка на Крилото. Покварената им наследница.

Когато всички се събраха, Петра, стояща още на сводестия вход, от който се бе появила, каза:

- С тази възможност да говориш пред сестрите ми ти изплащам дълга си, Черноклюна.

Манон преглътна. Езикът й беше сух като пергамент. От гърба на Абраксос виждаше всяко движение в тълпата отпред, изумените погледи и ръцете, стиснали мечове.

- Няма да ви разяснявам коя съм - поде накрая тя. - Вярвам, че вече знаете.

- Крочанска кучка - изплю някой.

Манон надникна към Черноклюните, които я гледаха с каменни лица, а не с омразата на другите вещици. Пред тях беше дошла да говори, заради тях идваше.

- През всичките си дни на земята - каза Манон с леко разтреперан глас - съм живяла в лъжа.

- Не сме длъжни да слушаме тези глупости - провикна се друга вещица.

Астерин изръмжа и останалите замлъкнаха. Макар и изпаднали в немилост, Тринайсетте продължаваха да бъдат все така смъртоносни.

Манон продължи:

- Лъжа за нас, за това какви сме. Както и че сме чудовища, горди със зверствата си. -Тя докосна с пръст парчето червен плат в края на плитката си. - Ала ни направиха чудовища. Направиха ни... - Повтори. - А можем да бъдем толкова повече.

В залата се възцари тишина.

Достатъчно насърчение за Манон.

- Баба ми не просто иска да си върне Пустошта след войната. Възнамерява да властва над нея като Върховна кралица. Единствената ви кралица.

В залата се разнесе шепот. Възмущение от предателството, което Манон извършваше, разкривайки личните планове на Майка Черноклюна.

- Няма да съществуват нито Синьокръвни, нито Жълтоноги. Иска да вземе ' оръжията, които сте създали тук, да използва ездачките на Черноклюните и да ви превърне в наши поданици. А ако не сведете глава пред нея, ще ви избие.

Тя си пое глътка въздух. И още една.

- От петстотин години живеем сред кръвопролития и насилие. И ще е така още петстотин.

- Лъжкиня! - изкрещя някой. - Летим към славно бъдеще!

Астерин разкопча кожения си жакет, разгърна бялата си риза и се надигна върху стремената, за да покаже белязания си, обезобразен корем.

- Не лъже.

НЕЧИСТА

Думата стоеше като жигосана върху кожата й. И щеше да остане завинаги.

- Колко от вас - провикна се Астерин - са белязани по този начин? От майката на сестринството ви? Колко от мъртвородените ви дъщери са били изгорени, преди да ги прегърнете дори?

Тишината, която се спусна този път, бе по-различна от предишната. Тръпнеща -трескава.

Манон надзърна към Тринайсетте и откри сълзи в очите на Гислейн, докато вещицата се взираше в корема на Астерин. Сълзи в очите на всички, които не бяха знаели.

И точно заради тези сълзи, на каквито никога досега не бе ставала свидетел, Манон отново се обърна към тълпата:

- Ще загинете в тази война... или след нея. И никога няма да видите родината ни.

- Какво искаш, Черноклюна? - попита от мястото си под свода Петра.

- Полетете с нас - пророни Манон. - Полетете с нас. Срещу Морат. Срещу онези, които са решени да ви отнемат родните земи, бъдещето. - В залата пак плъзна шепот. Манон продължи: - Съюз между Железни зъби и Крочан. Съюз, който най-сетне да унищожи проклятието ни.

Отново онази тръпнеща тишина. Като мига, преди да се развихри буря.

Астерин се облегна назад в седлото, но не свали ризата върху корема си.

- Вие избирате съдбините на народа ни - рече Манон на всички събрани вещици, на Черноклюните, които можеше да отлетят към войната и да не се върнат. - Но ще ви кажа едно. - Ръцете й трепереха и тя ги сви в юмруци върху бедрата си. - Съществува по-добър свят. Виждала съм го с очите си.

Този път дори Тринайсетте я погледнаха.

- Виждала съм как вещици, човеци и елфи живеят в мир. И това не е слабост, а сила. Виждала съм крале и кралици, които обичат земите и народа си повече от самите себе си. Чиято любов е толкова дълбока, че дори когато всичко е срещу тях, им помага да постигнат невъзможното.

Манон вдигна брадичка.

- Вие сте моят народ. Независимо от заповедите на баба ми, вие сте моят народ и винаги ще си останете. Въпреки това ще тръгна на война срещу вас, ако само така мога да осигуря бъдеще на беззащитните. Твърде дълго избивахме слабите, и то с удоволствие. Време е да станем по-добри от предшественичките ни. - Същия призив бе отправила и към Тринайсетте още преди месеци. - Съществува по-добър свят. -Повтори. - И аз ще се боря за него. - Тя обърна Абраксос към пропастта зад тях. - А вие?

Манон кимна на Петра. Наследницата й кимна в отговор с пламнали очи. Щяха да им позволят да напуснат, както бяха дошли: невредими.

Манон побутна Абраксос и той се устреми към небето, а Тринайсетте ги последваха.

Не дете на войната.

А на мира.

44

- Как да те накълцам днес, Елин?

Топлият дъх на Каирн гъделичкаше ухото й, докато острието на ножа му се плъзгаше надолу по голото й бедро.

Не. Не можеше да е било сън.

Бягството й, Роуан, корабът към Терасен...

Каирн заби върха на кинжала в плътта над коляното й и тя стисна зъби, когато кръвта шурна по кожата й. Когато той завъртя острието, забивайки го по-надълбоко с всяко движение.

Беше го правил толкова много пъти. По цялото й тяло.

Спираше чак когато достигнеше кост. Когато тя запищеше в агония.

Сън. Илюзия. Бягството й от него, от Майев е било само илюзия.

Дали беше проговорила? Дали бе издала къде са скрити ключовете?

Не успя да сдържи вопъла, изтръгнал се от гърдите й.

В следващия миг равен, овладян глас измърка:

- Толкова те обучавах, а погледни се сега.

Не можеше да е истина. Аробин стоеше в другия край на олтара... и това не можеше да е истина. Макар и да изглеждаше съвсем реален - с лъскава червена коса и спретнати дрехи.

Някогашният й господар се усмихна едва доловимо.

- Дори Сам издържа повече.

Каирн отново завъртя острието, разрязвайки мускулите й. Тя изви гръб и ушите й зазвънтяха от собствения й писък. Фенрис изръмжа някъде отдалеч.

- Можеш да се измъкнеш от оковите, ако действително го искаш - рече със смръщена гримаса Аробин. - Ако се постараеш.

Не, не можеше и всичко се оказваше сън, лъжа...

- Нарочно позволяваш да те държат в плен. Защото, освободиш ли се... - Аробин се изкикоти. - Е, тогава ще трябва да жертваш живота си, подобно на агне на заколение.

Тя продължаваше да се гърчи от нетърпимата болка в крака си, без да чува подигравките на Каирн. Чуваше единствено Краля на асасините, когото само тя виждаше до олтара.

- Някъде в себе си се надяваш да те държат тук достатъчно дълго, че младият крал на Адарлан да плати цената вместо теб. Ала в себе си знаеш, че се криеш тук и чакаш той да разчисти пътя. - Аробин се облегна на олтара и започна да чисти ноктите си с кинжала. - Дълбоко в себе си знаеш колко несправедливо е, че боговете избраха точно теб, че Елена избра теб, а не него. Даде ти време да поживееш, да, но все пак реши ти да платиш цената. Нейната цена. И на боговете.

Той погали лицето й с дългопръстата си ръка.

- Виждаш ли какво се мъчех да ти спестя толкова години? Какво можеше да избегнеш, ако беше останала Селена, ако беше останала с мен? - Аробин се подсмихна. -Виждаш ли, Елин?

Не можеше да му отговори. Нямаше глас.

Каирн достигна кост и...

***

Елин се надигна рязко и вкопчи ръце в бедрото си.

Не й тежаха окови. Не я задушаваше маска.

Нямаше кинжал, забит в тялото й.

Тя вдиша мириса на плесенясали чаршафи. Сънлива птича песен заменяше писъците й. Елин потри лицето си.

Принцът, заспал до нея, вече я галеше успокоително по гърба.

Отвъд малкото прозорче на порутената странноприемница някъде до границата между Фенхароу и Адарлан се стелеха плътни воали мъгла.

Било е кошмар. Просто кошмар.

Тя се извъртя и стъпи на протрития килим върху неравния дървен под.

- Има още час до съмване - каза Роуан.

Въпреки това Елин взе ризата си.

- Ще ида да загрея.

Да побяга, както не бе имала възможност седмици наред.

Той се поизправи. Не му убягваше нищо.

- Тренировките могат да почакат, Елин.

Упражняваха се от седмици, старателно и уморително като едно време в Мъглив рид.

Тя си нахлузи панталона и закопча портупея си.

- Не, не могат.

***

Елин отскочи встрани и острието на Роуан мина покрай главата й, отсичайки мъничко коса от крайчеца на плитката й.

Тя примигна задъхано и едва вдигна Голдрин навреме, за да парира следващия му удар. Сблъсъкът на метал отекна през парещите пресни мазоли по дланите й.

Нови мазоли - за новото й тяло. След три седмици плаване едва бяха започнали да се образуват пак. Всеки ден тренираше часове наред с меча, стрелба с лък, ръкопашен бой, а ръцете й още бяха меки.

Елин изпъшка и приклекна ниско, готова да отскочи. Огнена болка проряза бедрата й.

Роуан обаче спря в прашния вътрешен двор на странноприемницата, отпускайки ръце с брадвата и меча от двете страни на тялото си. Сред начеващата светлина на зората мястото можеше да се нарече дори красиво. Морският бриз откъм близкия бряг шумолеше през малкото оцелели листа по прегърбеното ябълково дръвче в средата на двора.

На север се образуваше буря, която миналата вечер ги принуди да акостират - и след седмици по море никой не възрази да прекарат няколко часа на суша. Да научат какво се е случвало в тяхно отсъствие.

Отговорът: война.

Навсякъде бушуваше война. Но къде точно имаше сражения, възрастният собственик на странноприемницата не можа да им отговори. На пристанището вече не спирали лодки - а големите военни кораби само минавали покрай него. Не знаеше дали били вражески, или приятелски. Всъщност май не знаеше нищо. Включително как се готви. И как се чисти.

До ден-два трябваше да се върнат на кораба, за да стигнат възможно най-бързо в Терасен. Капитанът им беше обяснил, че на север се вихрели твърде много бури и било рисковано да минават директно оттам. По това време на годината било по-безопасно да плават нагоре по крайбрежието на континента. Точно това решение ги беше довело дотук: някъде по границата между Фенхароу и Адарлан. До Рифтхолд им оставаха броени дни.

Когато Роуан дълго време не продължи с тренировката, Елин се намръщи.

- Какво!

Тонът й не бе въпросителен, а по-скоро настоятелен.

Погледът му не трепна. Така я гледаше и когато се бе завърнала от тичането през мъгливите полета отвъд странноприемницата, заварвайки го да я чака облегнат на ябълковото дръвче.

- Достатъчно за днес.

- Току-що започнахме.

Тя вдигна меча си.

Роуан не вдигна своя.

- Почти не си спала през нощта.

Елин се напрегна.

- Кошмари. - Меко казано. Тя вирна брадичка и се ухили. - Дали пък не поизморих теб?

Въпреки мазолите поне беше съумяла да качи няколко килограма. Измършавелите й ръце започваха да се оформят с мускули, изпосталелите й бедра отново се извайваха и укрепваха.

Роуан не отвърна на усмивката й.

- Да закусим.

- След обилната вечеря снощи хич не ми се яде.

В следващата секунда, без всякакво предупреждение, Елин се хвърли в атака. Замахна отвисоко с Голдрин и ръгна ниско с кинжала си.

Роуан лесно я парира. Оръжията им се сблъскаха, разделиха се и пак се сблъскаха.

Кучешките му зъби просветнаха.

- Трябва да се храниш.

- Трябва да тренирам.

Не можеше да спре - да потисне тази потребност да върши нещо. Да се движи.

Колкото и пъти да замахваше с меча, продължаваше да усеща оковите. А спреше ли да си почине, чувстваше магията си. Стаена в очакване.

Сякаш открехваше око с прозявка.

Тя сключи челюсти и нападна наново.

Роуан парираше всеки от ударите й. Очевидно започваше да става непохватна. И той нарочно й позволяваше да продължи, вместо да се възползва от безкрайните възможности да я надвие.

Елин обаче не биваше да спира. Навсякъде около тях вилнееше война. Умираха хора. А нея я бяха заключили в онази проклета кутия, разчленявали я бяха отново и отново, безпомощно окована...

Роуан атакува толкова светкавично, че тя не смогна да проследи движението му. Но я обрече не друго, а кракът, който й подложи, запращайки я на земята.

Коленете й изреваха от болка, охлузени дори през панталона, а кинжалът изхвърча от ръката й.

- Аз печеля - рече задъхано Роуан. - Да ядем!

Елин го стрелна гневно.

- Още един рунд.

Той прибра меча в ножницата си.

- След закуска.

Тя изръмжа. Той й изръмжа в отговор.

- Не ставай глупава - предупреди я. - Ще загубиш новооформените си мускули, ако не осигуриш храна на тялото си. Така че... ела да ядем. А ако след това още ти се тренира, ще тренираме. - Роуан й подаде татуираната си ръка. - Макар че вероятно ще повърнеш.

Или от физическото натоварване, или от подозрителните готварски умения на собственика на странноприемницата.

Но Елин на свой ред поде:

- Умират хора. В Терасен. В... навсякъде. Умират хора, Роуан.

- Закуската няма да промени нищо. - Устните й се извиха в ядна гримаса, но той я прекъсна: - Знам, че умират хора. Ще им помогнем. Само че на теб ще ти трябват сили, в противен случай няма да успееш.

Истина. Вреченият й й казваше истината. И все пак ги виждаше, чуваше ги. Умиращите, уплашени хора.

Чиито писъци толкова често звучаха като нейните собствени.

Роуан размърда подканващо пръсти. Тръгваме ли?

Елин се намръщи, но пое ръката му и не се възпротиви, когато я издърпа на крака. Толкова си досаден.

Той преметна ръка през раменете й. Това е най-любезната обида, с която някога си ме удостоявала.

***

Елида се мъчеше да не прави физиономии пред сивкавата овесена каша, изпускаща пара пред нея. Най-вече защото стопанинът на странноприемницата ги наблюдаваше от сенките зад тезгяха в пивницата. Седнала на една от миниатюрните обли маси в занемареното помещение, Елида срещна погледа на Гавриел, който също побутваше с лъжица кашата си.

Накрая я вдигна към устата си. Бавно.

Елида изцъкли очи. Изцъкли ги още повече, когато елфът отвори уста и пъхна лъжицата вътре.

И преглътна шумно. Едва прикривайки неприятната си тръпка.

Елида сдържа някак усмивката си заради злощастното изражение в очите на Пумата. Елин и Роуан тъкмо приключваха същата битка, когато тя прекрачи прага на пивницата преди няколко минути. Кралицата й пожела успех, преди да се върне на двора.

Елида не я беше зървала да се заседява на дадено място за повече, отколкото траеше едно хранене. Или най-много през часовете, в които ги обучаваше на Знаците на Уирда по настояване на Роуан.

Все пак те я бяха измъкнали от оковите, обяснил бе принцът. И щом илкените бяха неподатливи на собствената им магия, древните символи навярно щяха да са им от полза. Както във физическите, така и при магическите битки.

Толкова причудливи, сложни символи. Елида не можеше да чете на собствения си език, от цяла вечност не бе опитвала. И едва ли скоро щеше да й се отдаде възможност. Но ако с научаването на тези знаци, можеше да помогне на спътниците си... щеше да опита. Вече знаеше няколко от тях.

Гавриел се престраши с още една лъжица каша и се поусмихна сковано на собственика на странноприемницата. Мъжът изглеждаше толкова облекчен, че Елида взе собствената си лъжица и преглътна малко каша. Беше блудкава и с лек кисел привкус - сол ли й беше сложил вместо захар? Но поне беше гореща.

Гавриел отново надникна към нея и Елида пак стърпя смеха си.

Първо усети, че Лоркан влиза в пивницата, и чак тогава го видя. Стопанинът на странноприемницата мълниеносно си намери друга работа. Миналата вечер не се изненада да зърне петима елфи в странноприемницата си, така че изчезването му всеки път, . когато Лоркан се появеше, определено се дължеше на умело отработената му кръвнишка физиономия.

Забелязвайки Елида и Гавриел, Лоркан просто напусна помещението.

През последните седмици двамата почти не си говореха. Елида дори не знаеше какво да му каже.

Вече беше член на двора. Нейния двор. Завинаги.

Отношенията им с Елин също не се бяха стоплили. Всъщност само Роуан и Гавриел говореха с него. Фенрис, независимо от обещанието си към кралицата да не се кара с него, го игнорираше през повечето време. А Елида... Толкова усърдно странеше от него, че той не си правеше труда да я заговаря.

И за добро. Макар че тя самата понякога отваряше уста да му каже нещо. Наблюдаваше го как слуша уроците на Елин за Знаците на Уирда. Или как тренира с кралицата в редките моменти, когато двамата не се караха.

Бяха си върнали Елин. И тя се възстановяваше бързо.

Елида не усети вкуса на следващата лъжица каша. Гавриел, за щастие, не отрони нищо.

Анийт също не говореше. Не й предлагаше съвети.

Но май и това беше за добро. Щеше да се вслуша в собствената си интуиция. Радваше се и че Лоркан стоеше настрана.

Елида изяде безмълвно остатъка от кашата си.

***

Роуан се оказа прав: за малко да повърне след закуска. Едва пет минути след началото на тренировката й се наложи да спре, защото отвратителната каша се надигна чак до гърлото й.

Като сложи ръка на устата си, Роуан се засмя. После се преобрази в ястреб и отлетя към близкия бряг и кораба им, за да поговори с капитана.

Тя развъртя скованите си рамене и го изпрати с поглед. Прав беше, разбира се. Трябваше й почивка.

Дори другите да знаеха какво я тласкаше към ръба на силите й, не казваха и дума по въпроса.

Елин прибра Голдрин в ножницата му и въздъхна. Някъде надълбоко в нея магията й възнегодува.

Тя сви пръсти в юмруци.

Студеното, бледно лице на Майев проблесна пред очите й. Магията й утихна.

Елин въздъхна отново, разтръска ръцете си, за да спрат да треперят, и тръгна към отворената външна порта на странноприемницата. Пред нея се точеше дълъг, прашен път, заобиколен от голи поля. Грозна, забравена земя. Като излезе да потича призори, не видя почти нищо друго, освен мъгла и няколко врабчета, подскачащи сред изсушените от зимния студ треви.

Фенрис седеше в облика си на вълк край най-близкото поле, вперил взор в голата шир. На същото място, където го бе намерила и рано сутринта.

Позволи му да чуе стъпките й и ушите му потрепнаха. Докато го доближаваше, той се преобрази и се облегна на полуизгнилата ограда около полето.

- Кого ядоса, за да получиш нощното дежурство? - попита Елин, бършейки потта от челото си.

Той изсумтя и прокара ръка през косата си.

- Ще повярваш ли, ако ти кажа, че сам си го избрах?

Елин вирна вежда. Той сви рамене и пак обърна очи към полето, чийто далечен край още бе забулен в мъгли.

- В последно време не мога да спя. - Изгледа я косо. - И едва ли съм единствен.

Тя зачопли пресния мазол на дясната си ръка и изсъска през зъби от болка:

- Може да учредим тайно общество на неспящите.

- Стига Лоркан да не членува, брой ме.

Елин се засмя.

- Помирете се най-накрая.

Лицето му стана каменно.

- Обещах да го направя.

- Но още не си.

- Ще се помиря с него, когато ти спреш да тичаш до изнемога по първи петли.

- Не тичам до изнемога. Роуан ме следи.

- Само заради него още не си закуцукала.

Истина. Елин сви болезнените си ръце в юмруци и ги пъхна в джобовете си. Фенрис не каза нищо, не я попита защо не стопля пръстите си. И въздуха около тях.

Просто се обърна към нея и мигна три пъти. Добре ли си?

Писък на чайка прониза сивия свят наоколо. Елин мигна два пъти. Не.

Толкова беше готова да си признае. Мигна още три пъти. Ти добре ли си?

И той мигна два пъти.

Не, не бяха добре. И едва ли някога щяха да бъдат. Дори спътниците им да знаеха, да прозираха отвъд нахаканото поведение и сприхавия тон, не казваха нищо.

Никой от тях не коментира факта, че Фенрис нито веднъж не използва магията си да прескача от място на място. Не че имаше къде да отиде насред океана. Но той не я използваше дори когато тренираха с мечовете.

Може би бе загинала с Конал. Може би беше обща дарба и нямаше смелост да я докосне сега.

Тя самата не дръзваше да надникне в себе си, в бушуващото там море. Не можеше.

Двамата с Фенрис погледаха заедно как слънцето се издига в небето, прогонвайки мъглите.

След проточила се дълго минута Елин попита:

- Когато положи клетвата пред Майев, какъв вкус имаше кръвта й?

Той сбърчи златисти вежди.

- На кръв. И сила. Защо?

Тя поклати глава. Поредният сън. Или халюцинация.

- Преследва ни с армията си и просто... опитвам да я разбера.

- Искаш да я убиеш.

Овесената каша в стомаха й се преобърна, но Елин сви рамене. Макар и да вкуси пепел върху езика си.

- Може би предпочиташ ти да го сториш?

- Не знам дали ще оцелея - процеди през зъби той. - Пък и ти го заслужаваш повече от мен.

- Бих казала, че го заслужаваме еднакво.

Тъмните му очи обходиха лицето й.

- Конал беше по-добър от... от светлината, в която го видя онзи път. От онова, което беше станал накрая.

Тя пое ръката му в своята.

- Знам.

Вече и последните мъгли се изпаряваха. Фенрис попита тихо:

- Искаш ли да ти разкажа?

Не говореше за брат си.

Тя поклати глава.

- Знам достатъчно. - Пак сведе очи към премръзналите си, разранени ръце. - Знам достатъчно. - Повтори Елин.

Фенрис се напрегна внезапно и стрелна ръка към меча на хълбока си. Не заради думите й, а...

Роуан се спусна стремглаво от небето.

Преобрази се на няколко метра от земята, кацна с хищническа ловкост и пробяга няколко крачки до тях.

Голдрин излезе от ножницата си със стоманена песен.

- Какво има?

Вреченият й само посочи в небето.

Към онова, което летеше там.

45

Отново отекна сблъсък на камък в камък, кулата се разлюля и Ирен опря ръка в поддаващата стена на крепостта Уестфол. Надолу по коридора хората крещяха панически. Някои заридаха, други скочиха върху близките си, за да ги предпазят с телата си от падащите отломки.

Зората едва бе пукнала, а битката вече се вихреше с пълна мощ.

Ирен се притисна към камъка с блъскащо сърце и заброи глътките въздух, докато треперенето й стихнеше. При предишното нападение бяха шест.

Този път, за радост, й трябваха само три.

Пет дни. Пет дни на безкраен кошмар, от който единствено най-тъмните часове на нощта им носеха отмора.

Виждаше Каол само колкото за кратка целувка и прегръдка. Първия път се появи с рана на слепоочието и тя я излекува. Следващия се бе опрял тромаво на бастуна си, целият покрит с мръсотия и кръв - по-голямата част от която чужда.

От черната коремът й се преобръщаше. Валгска. На бойното поле имаше Валги. Обсебили човешки тела. Прекомерно много, за да ги освободи. Не. С това щеше да се заеме след битката. Ако оцелееха.

Прекалено скоро. Ранените и умиращите започнаха да прииждат прекалено скоро. Еретия бе превърнала тържествената зала в болнично отделение и именно там Ирен прекарваше по-съществената половина от времето си. Натам вървеше и сега след онези няколко часа безпаметен сън.

Кулата спря да се люлее и Ирен обяви на всеослушание:

- Руките удържат фронта. Морат ни обстрелва с катапулти, защото не успява да проникне през крепостните стени.

Вярно само отчасти, но семействата, залегнали в коридора върху шалтетата за спане и малкото си притежания, като че ли се поуспокоиха.

Руките действително бяха обезвредили доста от катапултите на Морат, но оставаха още няколко - достатъчно да срутят крепостта и града. И макар още да бележеха отпор на фронта, нямаше да е за дълго.

Ирен не искаше да знае колко от птиците са загинали в боя. Броят на ранените ездачи в тържествената зала обаче й подсказваше, че са много. Еретия се бе разпоредила да водят ранените руки в един от вътрешните дворове, назначавайки им пет лечителки, които да се грижат за тях, и пространството беше толкова препълнено, че едва се минаваше през него.

Ирен продължи със забързани стъпки напред, заобикаляйки внимателно отломките, пръснати по стълбището на кулата. Предния ден така се беше подхлъзнала на някакво парче дърво, че едва не си беше прекършила врата.

Стоновете на ранените достигнаха до нея много преди да влезе в тържествената зала. През отворените й врати се мяркаха редици от войници на хаганата и Аниел. Лечителките не разполагаха с легла за всички, ето защо мнозина лежаха по постелките на пода. А онези, за които и те не бяха достигнали, се задоволяваха с пелерини и одеяла, струпани върху студения камък.

Нищо не стигаше - нито провизиите, нито лечителките. Трябваше да доведат повече от останалата част от армията си.

Ирен нави ръкави и тръгна към умивалника до вратите. Няколко от децата, чиито семейства бяха открили подслон в крепостта, изхвърляха легените с мръсна вода и ги пълнеха с топла и чиста на всеки няколко минути.

На Ирен не й харесваше да допуска децата в близост до толкова кръв и болка, но просто нямаше кой друг да върши и тази работа. И то с такова желание за помощ.

Господарят на Аниел може и да беше ужасен кучи син, но поданиците му бяха смели, благородни хора. И бяха оставили у съпруга й далеч по-дълбока следа от противния му баща.

Ирен изтърка хубаво ръцете си, независимо че ги беше измила, преди да слезе, и ги изтръска от водата. Не биваше да пилеят в бърсане оскъдните си парчета плат.

Магията й почти не се беше възстановила въпреки часовете сън. Знаеше, че ако погледне към крепостната стена, ще зърне Каол да се крепи на бастуна си или дори да яхва бойния кон, който бяха оборудвали със специалната му шина. При последната им среща предния следобед вече куцаше сериозно.

Ала не се оплака - не я помоли да пести силата си. Щеше да се бие, без значение дали беше на крака, с бастун, в количката или на кон.

Еретия я пресрещна по средата на залата с лъснала от пот тъмна кожа.

- Водят една ездачка. Гърлото й е раздрано от нокти на звяр, но още диша.

Ирен сдържа тръпката си на ужас.

- Имало ли е отрова по ноктите?

Множество от валгските изчадия имаха отровни нокти.

- Рукинът, който дойде да ни предупреди, че я изпращат, не знаеше.

Ирен извади комплекта си с инструменти от кожената чанта на хълбока си и огледа залата за удобно място, където да разположи ездачката. Беше препълнено, но намери някакво кътче до умивалниците, където току-що си бе измила ръцете.

- Ще ги посрещна на вратата.

И тя понечи да тръгне към входа.

Еретия обаче я хвана за ръката и тънките й пръсти се впиха леко в плътта й.

- Почина ли си достатъчно?

- А ти? - отвърна на свой ред Ирен.

Оставила я беше тук, когато преди няколко часа се насочи към леглото, и явно Еретия или бе пристигнала доста преди нея сутринта, или изобщо не си беше тръгвала.

Еретия присви кафявите си очи.

- Не аз трябва да внимавам колко се натоварвам.

Ирен си даваше сметка, че не говори за Каол и връзката между телата им.

- Знам си границите - увери я сковано тя.

Еретия изгледа многозначително още плоския й корем.

- Мнозина изобщо не биха рискували.

Ирен спря.

- Заплаха ли има?

- Не, но бременността, особено ранната, е изтощителна. И то без ужаса на войната и източването на магията ти докрай всеки божи ден.

Ирен позволи на думите да попият в съзнанието й.

- Откога знаеш?

- От няколко седмици. Усетих с магията си.

Ирен преглътна.

- Още не съм казала на Каол.

- Според мен няма по-подходящ момент от този - посъветва я лечителката, махвайки към треперещата крепост около тях.

Ирен го проумяваше. От известно време търсеше начин да му каже. Но да му стовари подобно бреме, такава тревога за нейната безопасност и тази на живота, растящ в нея... Не искаше да. го разсейва. Да умножава страха, с който несъмнено се бореше, защото тя беше тук, с него.

А и осъзнаеше ли Каол, че ако той загинеше в бой, нямаше да сложи край само на нейния живот... Затова не можеше да му каже. Още не.

Сигурно това я правеше егоистична глупачка, но просто не можеше. Макар че в секундата, в която достигна до това в банята на кораба, след като цикълът й вече закъсняваше дни наред, заплака от щастие. А после я връхлетя и мисълта какво значеше да носи дете в утробата си по време на война; как същата тази война можеше и още да вилнее или поне да е в сетните си страховити дни, когато рожбата й се появеше на бял свят.

В онзи миг Ирен реши да стори всичко по силите си детето й да не се ражда в свят на мрак и зло.

- Ще му кажа, когато сметна за добре - заяви накрая с леко рязък тон.

Откъм отворените врати се чуха викове:

- Направете път! Направете път за ранената!

Еретия се смръщи, но хукна заедно с Ирен да посрещне жителите на града, натоварени с окървавена носилка и почти мъртвата ездачка на нея.

***

Конят под Каол пристъпи от крак на крак, но не понечи да избяга от мястото им зад по-долния назъбен парапет на крепостната стена. Не беше расов като Фараша, но все пак достатъчно стабилен. Сърцатото животно не се бунтуваше срещу оборудваното му с шина седло, а на Каол друго не му и трябваше.

Знаеше, че слезеше ли от коня, нямаше да може да ходи. Напрежението в гръбнака му подсказваше колко усилено се труди Ирен, въпреки че слънцето едва изгряваше. Но той се биеше също толкова успешно и на конски гръб - и така можеше да предвожда войниците.

Армията на Ераван, ширнала се твърде надалеч, за да преброи войниците, се спусна към стените на града за поредния ден на безпощадна атака.

Руките излетяха в небето, избягвайки вражеските стрели и копия, и започнаха да грабят войници от земята, да ги разкъсват на парчета. Яхналите ги рукини сипеха яростно стрели със стратегически прелети, организирани от Сартак и Несрин.

Но след петдневните сражения дори могъщите руки вече летяха по-мудно.

А обсадните кули на Морат, които в началото лесно превръщаха в отломки от метал и дърво, сега се движеха невъзпрепятствани към крепостната стена.

- Приготви войниците за битка! - нареди Каол на свъсения капитан, застанал наблизо.

Капитанът предаде командата надолу по редиците, събрани от Каол преди съмване.

През изминалите два дни няколко отряда моратски войници съумяха да хвърлят куки до върха на крепостните стени, издигайки обсадни стълби с множество вражески войници по тях. Каол мълниеносно ги свали и макар воините на Аниел да не знаеха какво да правят с обсебените от демони мъже, които им налетяха, се подчиняваха на освирепелите му заповеди. Скоро пресушиха потока от врагове през стените, прерязвайки въжетата, крепящи стълбите.

Но приближаващите кули... тях нямаше да отблъснат така лесно. Нито пък войниците, които щяха да се излеят по металните мостове между кулите и стената.

Зад него, няколко етажа по-нависоко, баща му несъмнено наблюдаваше. И вече бе подал сигнала с фенерите, който Сартак им беше казал да използват, когато руките трябваше да се върнат, за да повалят обсадните кули.

Руките обаче се бяха устремили към задните редици на моратската армия, откъдето командирите се разпореждаха с валгските пълчища. Ход, предложен от Несрин миналата вечер: да прекратят атаките над безкрайните предни редици и вместо това да елиминират пълководците. Да всеят хаос и смут.

Първата обсадна кула приближаваше с металическо скърцане. Теглеха я уивърни с отрязани криле и оковани с вериги тела. Зад нея вече се редяха войници в две колони, готови да щурмуват крепостта.

Днешният удар щеше да е силен.

Конят под Каол отново пристъпи от крак на крак и той го потупа по покрития от броня врат. Звънът на металната му ръкавица потъна в шумотевицата наоколо.

- Търпение, приятелю.

Надалеч, отвъд обсега на стрелците, катапултът зареждаше. Едва преди трийсетина минути изстреляха голям камък и Каол се скри под някаква арка, молейки се кулата, която бяха ударили, да не рухне.

И Ирен да не е наблизо.

Почти не я виждаше през последните дни на кръвопролития и умора. Не му се отдаваше възможност да й каже какво знае. Какво чувства в сърцето си. Задоволи се единствено с дълбока, пък било то и кратка целувка, а сетне хукна към онази част на зъбците, където се нуждаеха от него.

Каол извади меча си и наскоро излъсканият метал простена, излизайки от ножницата. Пръстите на другата му ръка стиснаха дръжките на щита. Щит на рукин, лек и предвиден за бързи сражения. Шината, която го придържаше върху седлото, беше стабилна, закопчалките й - сигурни.

Войниците по парапета нервничеха пред приближаващата се обсадна кула. Пред потресаващата гледка.

- Някога са били хора - провикна се Каол и гласът му се извиси над пукотевицата от битката отвъд крепостните стени. - И още умират като хора.

Няколко меча спряха да треперят.

- Вие сте народът на Аниел! - продължи той, разпервайки щита си и насочвайки меча си към врага. - Да им покажем какво значи това!

Обсадната кула се блъсна в крепостта и металният мост от най-горното й ниво се стовари върху каменния зъбец под него.

Каол свика онази своя студена, пресметлива съсредоточеност.

Съпругата му се намираше в крепостта зад него. Бременна с детето им.

Нямаше да я предаде.

***

Една от обсадните кули достигна крепостната стена и в древния замък вече се спускаха войник след войник.

Независимо от разстоянието, Несрин виждаше хаоса по парапетите. Каол въртеше меча си насред него, яхнал сивия си кон.

Прелитайки над армията с порой от стрели и копия, Несрин предприе вираж наляво и руките зад нея я последваха.

В отсрещния край на бойното поле Борте и Йеран, повели втори отряд рукини, свърнаха надясно и двете групи се превърнаха в огледален образ, устремявайки се една към друга, преди да се върнат, за да пометат задните редици на врага.

В същия момент Сартак, предвождащ трети отряд, нападна от противоположната посока.

Повалили бяха двама командири, но оставаха още трима. Не принцове, слава на тукашните богове и трийсет и шестте от хаганата!... ала все пак Валги. Черна кръв покриваше бронираните пера на Салки и на всички други руки в небето.

Миналата вечер Несрин часове наред бе чистила Салки. Всички рукини го правеха, иначе рискуваха засъхналата кръв по перата на птиците да попречи на полета им.

Несрин зареди стрела в лъка си и си избра мишена. Отново.

Последния път валгският командир й се беше изплъзнал. Сега обаче нямаше да успее.

Салки се спусна ниско, поемайки стрела след стрела по металния нагръдник на бронята си, по непробиваемите си пера и кожа. Несрин едва не повърна, когато една стрела го прониза преди дни. Преди цяла вечност. Часове наред ги събираше от тялото му - щръкнали като тръни по бодливо растение.

През това време Сартак обикаляше лагерните огньове, утешавайки онези, чиито руки не бяха оцелели. И руките, чиито ездачи бяха загинали. Вече бяха напълнили цял фургон с копията им сулД - в готовност да ги откарат у дома, където да ги забият по голите склонове на Арундин.

Когато Салки се спусна достатъчно към земята, че да свали няколко Валги от конете им и да ги разкъса с нокти, Несрин стреля по командира.

Не видя дали го улучи.

Защото вой на рог прониза глъчката.

Рукините нададоха викове, загледани на изток. Към морето. Където дарганската кавалерия и взвод пехотинци препускаха в атака към незащитения източен фланг на моратската армия. Хасар, възседнала коня си муники, предвождаше хаганската войска.

***

Две армии се сблъскаха на полето пред древния град, едната тъмна, другата -златиста.

Жестокото, кърваво сражение продължи тягостни часове в сивкавия ден.

Но войската на Морат не отстъпваше. Въпреки че Несрин и рукините, командвани от Сартак и Хасар, обединиха сили с новите отряди, Валгите продължаваха да се бият.

Ордите на Морат още разделяха хаганската армия от обсадения град като мрачен океан.

И щом се спусна нощ, прекалено непрогледна дори за Валгите, войската на хагана се оттегли, за да се подготви за сражението призори.

Несрин отлетя към опазената крепостна стена, за да вземе Ирен и Каол, окървавени и капнали от умора - и те трябваше да присъстват на военното съвещание между децата на хагана. Навсякъде из лагера отекваха стоновете и агонизиращите крясъци на войниците, а лечителките, командвани от Хафиза, им се притечаха на помощ, преди да настъпи новото сражение.

Но като стигнаха шатрата на принцеса Хасар, като се събраха около картата на Аниел, смогнаха да обсъдят положението в рамките едва на броени минути, преди да ги прекъснат.

Човекът, когото Каол най-малко очакваше да зърне, се появи на входа на шатрата.

46

Перант изникна на хоризонта - град от тъмен камък, сгушен между кобалтовосиньо езеро и малка планинска верига, носеща името му.

Замъкът беше построен по протежението на гигантска планина, в чието подножие се намираше градът, а тънките му кули се извисяваха толкова, че можеха да си съперничат с тези в Оринт. Масивната стена около града, срутена от армията на Адарлан, си стоеше невъзстановена и сградите до нея вече преливаха към полетата отвъд замръзналата река Ланис, течаща между езерото и далечното море.

Именно тази равнина Едион възнамеряваше да използват за бойно поле.

Ледът издържа, докато прекосяваха реката и подреждаха наново намалелите си редици.

Лордовете от рода на Белия трън и воините им бяха изцедили магията си почти докрай. Но бяха съумели да отблъснат Морат на ден път зад тях с помощта на щитовете си.

Ден, който армията използва за почивка, за сечене на дървета и цепене на дъски от изоставените обори и чифлици наоколо, за да разгаря огньовете си. Едион изпрати Нокс Оуен в Перант, родния град на крадеца, за да разпита по улиците дали има мъже и жени, готови да попълнят поразредената им войска.

Нямаше много. Нокс се върна с няколкостотин още по-неопитни воини. И нито един с магически способности.

Но поне имаха оръжия, макар че повечето бяха стари и ръждясали. Стрелите им обаче бяха нови. Върнън Локан се беше погрижил народът му да бъде невъоръжен, за да не въстане, научеше ли, че истинската наследница на Перант живееше в плен в най-високата кула на замъка.

Ала явно търпението на хората все пак се бе изчерпало.

И поне разполагаха с предостатъчно одеяла и храна. На всеки час прииждаха фургони с провизии и лечители - без магическа дарба, които да се заемат с ранените. Войниците с твърде тежки контузии, за да останат в боя, се връщаха с фургоните в града, понякога струпани един върху друг.

Топлото одеяло и горещата храна обаче нямаше да увеличат числеността им. Нито да отблъснат Морат.

Ето защо Едион се зае да планира следващия си ход заедно с командирите от Гибелния легион. Трябваше да използват всичките си ресурси. Всеки сантиметър терен, всяко оръжие, всеки войник.

Никъде не виждаше Лизандра. Елин също не се появяваше.

Кралицата ги бе изоставила, шепнеха войниците.

Едион потушаваше подобни слухове. Озъбваше се, че кралицата изпълняваше своя собствена спасителна мисия, а ако искаше Ераван да знае за нея, щеше да им я сподели, щом толкова им се клюкарстваше.

И донякъде смогваше да потисне негодуванието.

Елин не ги защитаваше с огъня си, позволяваше на врага да ги изколва наред.

Една част от него бе съгласна с войниците. Питаше се дали нямаше да е по-разумно да спрат издирването на последния ключ, да използват двата, които притежаваха, за да изтребят вражеските армии с тях, вместо да унищожават най-силното си оръжие, изковавайки Ключалката.

Дявол да го вземе, сигурно щеше да заридае от радост, ако Дориан Хавилиард се появеше с огромната си мощ. Беше го видял да сваля илкени от небето, да прекършва вратовете им, и то без дори да ги докосне. Готов беше да коленичи пред него, ако това щеше да ги спаси.

Армията на Морат ги достигна по пладне, прииждайки на хоризонта. Като буря, пъплеща по полето.

Едион посъветва жителите на Перант да се покрият в Оуквалд. Не беше разумно да се заключват в замъка, тъй като нямаше достатъчно провизии, за да издържат там обсадата. Хрумнало му беше да го използва за битката, но замръзналата река се явяваше най-голямото им преимущество над врага. Позволяха ли да ги притиснат в някой ъгъл, ги чакаше бавна смърт.

Отникъде не можеха да се надяват на помощ. От Ролф липсваше всякаква вест, войската на Галан изнемогваше и корабите му бяха разпръснати по цялото крайбрежие, а от подкреплението на Ансел от Брайърклиф нямаше и следа.

Едион не допусна тази мисъл по лицето си, докато яздеше жребеца си по протежение на предните редици, оглеждайки войниците.

Острият мирис на страха им витаеше мъгляво из мразовития въздух, ужасът им бе бездънна яма, зейнала в очите им, докато го наблюдаваха отчаяно.

Воините от Гибелния легион започнаха да блъскат с мечове по щитовете си в несекващ ритъм, надвиващ този на треперещата под моратската сган земя.

Едион не се и озърташе за хамелеонката из войската си. Ниско над вражеското множество кръжаха илкени. Несъмнено си беше набелязала първо тях.

Той спря коня по средата на фронтовата линия. Заледената река Ланис беше почти затрупана под снощния сняг. Но моратската армия знаеше за нея. Валгските принцове вероятно бяха проучили старателно терена. И него самия, както и методите и способностите му. Едион съзнаваше, че рано или късно ще се изправи лице в лице с някого от тях, ако не и с всичките. И краят нямаше да е благополучен.

Но го интересуваше само да тръгнат през реката. Ендимион и Селен, единствените елфи, в чиито вени бе останала поне мъничко магия, чакаха сигнал зад първата редица на Гибелния легион.

Погледите на войниците му бяха като призрачен допир между плещите му, по тила под шлема му. Не си беше подготвил насърчителна реч.

А и с една реч нямаше да ги опази от смъртта.

Затова просто извади Меча на Оринт, вдигна щита си и се присъедини към ритмичния тропот на Гибелния легион.

Целият му бунт, цялата ярост в сърцето му намери отдушник в сблъсъка между древното острие и очукания заоблен метал.

Щитът на Рое.

Едион никога не го беше казвал на Елин. Искаше чак като се върнат в Оринт да й разкрие, че щитът, който носеше, който толкова години не бе загубил, беше принадлежал на баща й. И на мнозина други воини преди него.

Нямаше име. Дори Рое не знаеше възрастта му. А когато Едион го измъкна от стаята му - единствената вещ, която спаси, след като го достигна вестта, че семейството му е било изклано, - тогава позволи на всички останали да забравят за него.

Дори Дароу не го позна. Износен от войни и простичък на вид, щитът стоеше неизменно до Едион, за да му напомня за всичко изгубено. За всичко, което щеше да брани до сетен дъх.

Войниците от съюзническите им армии също подхванаха бойния ритъм. А моратската достигаше реката. Двамата валгски принцове на коне излаяха някаква заповед и първите пехотинци тръгнаха по леда. Илкените продължаваха да кръжат в центъра на войската. За да атакуват, когато противникът се изтощеше достатъчно.

Рен Алсбрук и оцелелите им стрелци се прикриваха зад редиците и обстрелваха оттам крилатите изчадия.

Едион и армията му не спираха да блъскат мечове в щитовете си.

А моратската паплач плъзваше все по навътре по замръзналата река.

Едион поддържаше ритъма, но враговете не подозираха каква е основната му цел.

Да прикрие пропукването на леда дълбоко под краката им.

Вече почти прекосяваха реката.

Енда и Селен нямаха нужда от заповед. Вятърът им помете леда, после се блъсна мощно в него между пукнатините, които бяха направили до момента. И го разцепи. Пръсна го на парчета.

В първия миг Морат напредваше към тях.

В следващия войниците потънаха сред разплискана вода и панически крясъци. Илкените се спуснаха да вадят тела, теглени надолу от тежките брони.

Но Рен Алсбрюк това и чакаше - изрева някаква заповед на стрелците си и те заобсипваха чудовищата със стрели. Онези, които улучваха в крилата, се строполяваха върху леда и потъваха в студените дълбини. Някои дори биваха повличани от давещите се наоколо войници.

И двамата валгски принцове вдигнаха ръка, сякаш споделяха едно съзнание. Армията на брега спря. И заглеДа оттам как събратята им се давят. Как Ендимион и Селен разцепват леда наново и наново, за да не стегне пак.

Едион се усмихна, наблюдавайки мятащите се в ледената вода врагове.

Двамата валгски принцове отвърнаха на усмивката му от отсрещния бряг на реката. Единият плъзна ръка по черния нашийник около врата си. Обещание и напомняне за онова, което предстоеше да му причинят.

Едион килна глава с подигравателна покана. Можеха да опитат.

Когато силата на елфите се поизчерпа, ледът стегна и похлупи давещите се войници, заклещвайки ги завинаги в тъмната вода.

Вместо заповед валгските принцове отприщиха черен вятър и войниците им поеха по заледената повърхност, като дори не свеждаха очи към юмруците, блъскащи по леда под краката им.

Едион отиде с коня си зад фронтовата линия, където Килиан и Елган чакаха върху собствените си жребци. Около две хиляди вражески войници бяха потънали в реката. И нямаше да излязат оттам.

Нищожна част от прииждащата армия.

Едион не изпитваше необходимост да казва каквото и да било на командирите си, които го познаваха цял живот, и то навярно по-добре от всеки друг. Те също мълчаха.

Когато накрая моратската войска достигна техния бряг с блеснали под сивкавата дневна светлина оръжия, Едион нададе боен рев и се втурна в атака.

***

Илкените бяха разбрали, че уивърнът, който ги изтребваше, беше преобразен хамелеон. Лизандра го осъзна, когато изскочи от редиците на армията си, устремявайки се към групичка от три крилати звяра.

Още три я чакаха, укрити сред валгската войска на земята. Засада.

Успя да откъсне главите на два илкена с шипестата си опашка, но отровните им нокти я принудиха да отстъпи. Затова примами чудовищата обратно към собствената си армия - в обсега на стрелците на Рен.

Те ги свалиха, но трудно... Простреляха крилете им, за да може Лизандра да ги обезглави.

След това се насочи обратно към земята, превъплъщавайки се в призрачен леопард още преди да кацне, и връхлетя войниците, които вече напираха срещу скрепените щитове на Терасен.

Вещата сплотеност на Гибелния легион не можеше да се мери с огромната численост на врага, който ги притискаше. Елфическите воини, Тихите асасини, обединени с малцината войници на Ансел и Галан, също не бяха способни да ги възпрат.

Затова Лизандра продължи да ги разкъсва с нокти и зъби, докато гърлото й гореше от черна жлъчка. Снегът вече се превръщаше в кал под лапите й. Мъртъвците се трупаха сред човешки и валгски писъци.

Викът на Едион отекна надолу по редиците:

- Дръжте Десния фланг!

Тя рискува да надникне натам. Илкените съсредоточаваха силите си в десния фланг, атакуваха воините във фаланга, изтъкан от смърт и отрова.

Принцът изрева нова заповед:

- Не изпускайте левия фланг!

Разпределил бе Гибелния легион в десния и левия фланг, за да компенсира разклатените им сили в южния край на войската, но не беше достатъчно.

Илкените нападнаха кавалерията и конете зацвилиха, докато отровни нокти изтръгваха вътрешностите им и телата им затрупваха ездачите.

Едион препусна с жребеца си към левия фланг и част от Гибелния легион го последва.

Лизандра разкъсваше войник след войник под дъжд от стрели - и приятелски, и вражески.

А моратската войска продължаваше да приижда. Все по-напред и все по-безмилостно, изтласквайки Гибелния легион назад като клон, паднал на пътя й.

Дъхът прогаряше дробовете на Лизандра, нозете я боляха, ала не спираше да се бие.

Ако битката продължеше в този дух, до залез от армията им нямаше да е останало нищичко.

Явно и войниците го проумяваха. Често надзъртаха отвъд демоните, с които се сражаваха, към онези десетки хиляди, настъпващи в спретнати редици, готови да убиват, и убиват, и убиват...

Някои се обръщаха. И дезертираха.

Някои просто хвърляха щитовете си и побягваха от Морат.

А Морат не пропусна възможността. Налетя върху най-предната им редица като вълна, разбиваща се в скалист бряг. Право в центъра, който досега не бе поддал дори когато двете й страни изнемогваха.

И войниците пробиха редицата.

А сетне се възцари хаос.

Едион изрева отнякъде... . от сърцето на ада:

- Затворете реДиците!

Заповедта му остана нечута.

Гибелният легион напразно се мъчеше да удържи фронта. Ансел от Брайърклиф изкрещя на дезертиращите си войници да продължат боя. Галан Ашривер повтори командата й към собствените си войници. Рен нареди на стрелците да не мърдат от постовете си, но те също ги зарязваха един по един.

Лизандра раздра с нокти пищялите на някакъв моратски войник и разкъса гръкляна на друг. Нито един от терасенските воини вече не вървеше след нея, за да обезглавява жертвите й.

Нито един.

Край. Всичко приключваше.

Безполезна - така я бе нарекъл Едион.

Тя погледна към илкените, пируващи на десния фланг, и разбра какво трябва да стори.

47

Едион си бе представял, че врагът ще ги изтреби на бойното поле, докато се сражаваха рамо до рамо. Но не и че ще ги избива един по един, докато бягаха.

Бяха го изтласкали далеч от фронтовата линия, когато Морат проби предната редица, надмогвайки дори Гибелния легион. Скоро разгромът щеше да е тотален.

Някъде отвъд стълкновението стрелците продължаваха да стрелят. Рен беше съумял да въдвори известен ред, макар и колкото да прикрива отстъплението на север.

Отстъпление, ала не дисциплинирано и овладяно. Напротив - войниците тичаха панически, блъскайки се един в друг.

Позорен край, недостоен за историята, за кралството му.

Той обаче щеше да остане - нямаше да помръдне от мястото си, докато не го покосяха.

Хиляди мъже препускаха покрай него с изцъклени от потрес очи. Морат ги следваше по петите, а валгските принцове се хилеха, предвкусвайки пиршеството.

Свършено беше. Тук, на това безименно поле пред Перант. Но над разкъсаните редици проехтя вик.

Бягащите мъже започнаха да спират един по един. Да се обръщат към носителя на вестта.

Едион прониза поредния моратски войник с меча си, преди да осмисли думите докрай.

Кралицата ДойДе. Кралицата е на фронтовата линия.

В мълниеносен пристъп на наивност Едион огледа небето за пламъци.

Не ги видя.

В сърцето му се загнезди ужас - по-дълбок страх не бе изпитвал никога.

Кралицата е на фронтовата линия - на Десния фланг.

Лизандра.

Лизандра се беше преобразила в Елин.

Той се завъртя към несъществуващия десен фланг.

Златокосата кралица в чужда броня стоеше пред два илкена с меч и щит в ръце.

Не!

Думата беше като удар по тялото му, по-мощен, отколкото някога бе получавал.

Едион затича, проправяйки си грубо път през войниците. Към далечния десен фланг. Към хамелеонката, застанала пред илкените без хищнически нокти и зъби, без всякаква друга защита, освен меча и щита.

Не!

Той изблъскваше мъжете от пътя, но снегът и калта възпрепятстваха всяка от стъпките му, докато двата илкена се приближаваха бавно към кралицата.

Предвкусваха убийството.

Но войниците позабавиха отстъплението си. Някои дори подновиха строя, когато викът проехтя отново.

Кралицата е тук. Кралицата се бие на фронтовата линия.

Точно заради това го правеше. Заради това бе придобила беззащитния човешки облик.

Не!

Илкените се извисиха над нея с ухилени уродливи лица.

Твърде далеч. Едион още бе твърде далеч, за да предприеме нещо...

Единият илкен замахна с дългата си ноктеста ръка.

Писъкът й, когато отровните нокти раздраха бедрото й, отекна над глъчката на бойното поле.

Тя се строполи на земята и разпери щит да се предпази.

Едион се разкайваше за думите си.

Връщаше назад всяка дума, която й бе казал, всеки миг на гняв в сърцето си.

И продължаваше да си пробива път през войниците, лишен от дъх, от разум.

Връщаше назад думите си, които и бездруго не бяха искрени.

Лизандра понечи да се изправи на ранения си крак. Илкените й се надсмяха.

- Моля те! - изрева Едион. Викът му потъна сред писъците на умиращите. - Моля те!

Готов беше на всякаква сделка, да продаде душата си на мрачния бог - само и само да я пощадят.

Съжаляваше за думите си. За всичките.

Безполезна. Беше я нарекъл безполезна. Беше я изхвърлил гола в снега.

Връщаше думите си назад.

От гърлото му се изтръгна вопъл, докато препускаше яростно към Лизандра, а тя се мъчеше да стане, използвайки щита за опора.

Войниците се струпваха зад нея в очакване да видят какво ще предприеме Носителката на огъня. Как ще изпепели илкените.

Ала нямаше нищо за гледане. Освен смъртта й.

Лизандра обаче се изправи с разпилени златисти коси. Разпери щита и посочи с меча между двата илкена.

Кралицата дойде, кралицата се бие сама.

Цели тълпи от войници тичаха обратно към фронтовата линия. Завъртяха се на пети, хуквайки към нея.

Мечът в ръката й не трепваше, насочен към зверовете с непримирение и свирепост. Беше готова за смъртта.

Още от самото начало бе готова да жертва живота си. Прегърнала беше плана на Елин, съзнавайки, че може да се стигне дотук.

Трябваше просто да се преобрази в уивърн и щеше да унищожи илкените. Но остана в тялото на Елин. И не свали меча - едничкото си оръжие.

Терасен беше неин дом. А Елин - нейна кралица.

Готова бе да умре, за да скрепи армията й. Да опази редиците. Да обедини войниците за последна битка.

Кръвта й шурна по снега. Двата илкена я подушиха и пак се изсмяха. Знаеха какво се крие под кожата й - че не кралицата стоеше пред тях.

Тя не помръдна. Не се отдръпна нито сантиметър назад, когато илкените пристъпиха към нея.

За Терасен. За Елин.

Едион съжаляваше за думите си. За всичките.

Намираше се на трийсетина метра от нея, когато чудовищата нападнаха.

Викът му продра въздуха, когато илкенът отляво замахна с нокти, а другият й се нахвърли навярно за да я повали върху снега.

Лизандра отблъсна левия с щита и с боен рев атакува надясно с меча си.

И разпори връхлитащия я илкен от пъпа до гръдната кост.

Плисна черна кръв и ушите на Едион писнаха от оглушителния му вой. Съществото залитна, стовари се върху снега и запълзя назад, стиснало зейналия си корем.

Едион ускори крачка, вече му оставаха едва десетина метра. Пътят до нея беше чист.

Отблъснатият илкен отляво не беше приключил. Докато Лизандра гледаше ранения, той пак замахна към краката й.

Едион запрати Меча на Оринт с всички сили, които смогна да свика в себе си, тъкмо когато Лизандра се завъртя към нападащия я илкен.

Тя опита да се отдръпне назад, да насочи щита - но твърде бавно, за да се измъкне от острите нокти.

Отровните им върхове одраха нозете й, преди мечът да прониже черепа му.

Лизандра падна на снега с агонизиращ крясък. Едион я стигна и я вдигна от земята. После извади меча си от главата на илкена и заби острието му в жилестата му шия. Веднъж. Два пъти.

Главата му се претърколи по кишата. Другият илкен потъна някъде сред тълпата моратски войници, спрели, за да наблюдават битката.

Погледаха още миг кралицата и генерала й. А сетне се втурнаха в атака.

Но ги пресрещна отряд терасенски воини, изскочил пред Едион и Лизандра с разярени бойни викове.

Едион почти задърпа хамелеонката зад новосформираните редици, проправяйки й път през войниците, обединили усилия да бранят кралицата си.

Трябваше да извлече отровата, веднага да намери лечителка. Само след броени минути щеше да достигне сърцето й...

Лизандра се препъна и от устните й се изниза стон.

Едион преметна щита през гърба си и я взе на рамо, поглеждайки към ранения й крак отблизо. Плътта бе раздрана, но нямаше зеленикава слуз.

Може би боговете бяха чули молитвата му. Може би това беше представата им за милост: илкените бяха изчерпали отровата си по други жертви, преди да стигнат до нея.

Но дори кръвозагубата... Той притисна длан към разкъсаната, окървавена кожа. Лизандра простена.

Едион огледа прегрупиращата се армия за белите знамена на лечителките. Не ги съзря. Завъртя се към фронтовата линия. Навярно там се подвизаваше някой елфически воин с достатъчно лечебни сили и магия...

Едион спря, проумявайки какво се задава откъм хоризонта.

Вещиците от Железни зъби.

Няколко дузини, яхнали уивърните си.

Но не летяха. Уивърните крачеха по земята.

Теглеха гигантска подвижна каменна кула. Не просто обсадна. А вещерска кула.

Беше висока поне трийсет метра и разположена върху платформа, чието устройство не виждаше заради наклона на земята и телата на уивърните, дърпащи я по полето. Около дузина вещици летяха около нея, за да я пазят. Изработена бе от тъмен камък -Камък на Уирда - и на всяко ниво имаше тесни като бойници прозорчета.

Не прозорчета. Портали, през които се излъчваше силата на огледалата, покриващи вътрешността на кулата, както Манон Черноклюна му бе обяснила. Всички те можеха да се насочват поотделно, за да се съсредоточава магията им в определена точка.

Трябваше им единствено източник на сила, която да увеличават и изстрелват навън в света.

О, богове!

- Отбой! - изкрещя Едион, докато войниците му се връщаха към фронта. - ОТБОЙ!

С елфическото си зрение виждаше смътно най-горното ниво на кулата, по-открито от останалите.

Вещици в тъмни роби се бяха струпали около нещо като извито огледало, насочено към кухата сърцевина на кулата.

Едион се завъртя на пета и побягна, носейки хамелеонката на рамо.

- ОТБОЙ!

Войниците зърнаха онова, което ги наближаваше. Независимо дали разбираха, че не е обикновена обсадна кула, схванаха заповедта му. Особено като го видяха да препуска към тях с Елин през рамо.

Манон не му беше казала какъв е обсегът на кулата, както и на колко далеч може да изпраща тъмната магия, събрана в нея.

На полето нямаше къде да се скрият. По земната повърхност нямаше долчинки, в които да се хвърли заедно с Лизандра с надеждата ударът да ги подмине. Само открита снежна шир и паникьосани войници.

- ОТСТЪПЛЕНИЕ! - напрегна сили да изреве Едион.

Сетне надникна през рамо. Вещиците на върха на кулата пропуснаха дребна фигура в ониксовочерна роба и разпуснати светли коси.

Черна светлина засия около фигурата - вещицата. Тя вдигна ръце над главата си, навярно да призове някаква сила.

Отдаването.

Манон Черноклюна им го беше описала. Вещиците от Железни зъби владееха единствено тази магия. Способността да освобождават силата на мрачната си богиня в опустошителна стихия, помитаща всичко наоколо. Включително вещицата, която я бе призовала.

Тъмната сила още се събираше, набъбваше около слабата фигура като зловеща аура, когато вещицата просто скочи от ръба на кулата.

Право в дупката в центъра й.

Едион не спираше да бяга. Нямаше друг избор, освен да бяга, докато вещицата летеше към облицованата в огледала сърцевина на кулата, освобождавайки тъмната сила в себе си.

Светът потрепери.

Едион хвърли Лизандра в калта и отъпкания сняг и я покри с тялото си, сякаш то можеше да я спаси от грохотната мощ, която избухна от кулата, устремена право към армията им.

В даден миг левият им фланг се сражаваше, докато отстъпваше наново.

В следващия вълна от черна светлина се разби в четири хиляди войници.

А щом се оттегли, завеща след себе си само пепел и изкривен метал.

48

Хаганската войска нанесе достатъчно унищожителен удар на Морат, че костените барабани да замлъкнат.

Далеч бяха от сигурната победа, но дори този скромен успех сякаш пооблекчи тежкото куцане на Каол, докато вървеше към просторната военна шатра на принцеса Хасар. Сулдът беше забит отпред и вятърът откъм езерото развяваше дорестата конска грива в края му. Копието на Сартак стърчеше от студената кал до това на сестра му. А до неговото...

Каол се подпря на бастуна си и застана пред абаносовото копие, чието снопче катраненочерна грива още сияеше въпреки възрастта му. Подобно копие не бележеше появата на знатен воин с даргански корени, а указваше на кого служи той. Сулдът с бяла конска грива се носи във време на мир, а онзи с черна грива е за война.

Каол не знаеше, че хаганът бе дал на наследника си Абанос за мисията му по тези земи.

Ирен спря до него с оплискана в кръв рокля, но с бистър поглед. От седмици пътуваха с армията, ала да зърнат с очите си символа на дълга им към тази война, напоен с многовековната история на завоевания и победи... Този сулд беше почти свещен. Наистина бе свещен.

Каол опря ръка в гърба на Ирен и двамата влязоха заедно в щедро украсената шатра. Като се имаше предвид, че беше пристигнала тъкмо в разгара на битката, само жена като Хасар би съумяла някак да издигне кралска шатра по време на сражение.

Каол подпря калния си бастун на издигнатата дървена платформа и изкачи едното стъпало със стиснати от болка зъби. Дори дебелият килим не смекчи агонията, която се стрелна надолу по гръбнака и през краката му.

Той застина, отпускайки цялата си тежест на бастуна, и си пое глътка въздух, докато тялото му възстановяваше равновесието си.

Опръсканото с кръв лице на Ирен се напрегна.

- Да те сложим на някой стол - прошепна тя и Каол кимна. Отчаяно копнееше да поседне дори за няколко минути.

Несрин влезе след тях и явно беше дочула предложението на Ирен, защото незабавно се отправи към бюрото, около което стояха Сартак и Хасар, и издърпа единия резбован дървен стол. Каол й кимна с благодарност и се настани в него.

- Е, нямам златист диван - подметна шеговито принцеса Хасар и Ирен се изчерви въпреки кръвта по бронзовата си кожа, махвайки засрамено към приятелката си.

Диванът, който Каол бе взел със себе си от Южния континент - на който Ирен го бе лекувала, на който беше спечелил сърцето й - ги чакаше на безопасно място в кораба им. И ако оцелееха, щеше да е първата мебел в дома, който щеше да построи на съпругата си.

На детето в утробата й.

Ирен застана до стола и Каол хвана фината й ръка, преплитайки пръсти с нейните. И двамата бяха мръсни, но това не му пречеше. Изглежда, и тя не възразяваше, защото го стисна в отговор.

- Вече превъзхождаме числено моратския легион - поде Сартак, избавяйки ги от подигравките на Хасар. - Но внимателно трябва да обмислим как да преминем през него към града, и то така, че да не губим излишно сили.

Защото същинската битка тепърва предстоеше. Сякаш скорошните кошмарни дни на обсада, кръвопролития и безчет посечени воини бяха едва началото.

- Мъдро - обади се Хасар.

Сартак изтръпна леко.

- Можеше да сме в съвсем друго положение. - Каол и Хасар вирнаха въпросително вежди и Сартак поясни: - Ако не ни се беше притекла на помощ, сестро, до броени часове щях да освободя язовирната стена и да наводня равнината.

Каол подскочи.

- Сериозно?

Принцът потри врата си.

- Отчаяна последна мярка.

И още как. Огромната вълна щеше да помете част от града, равнината, горещите извори и още километри земя отвъд тях. Щеше да издави армията по пътя си - да я отнесе. Можеше дори да достигне хаганската войска, тръгнала да ги избавя.

- Тогава да се благодарим, че не се е наложило и това - каза Ирен с пребледняло лице, навярно осъзнала колко близо са били до пълното унищожение.

Фактът, че Сартак си признаваше, говореше достатъчно красноречиво: макар и наследник на хагана, държеше сестра му да знае, че и той самият допускаше грешки; че трябваше да премислят заедно всеки план, колкото и праволинеен да им се струваше.

Хасар кимна, схванала идеята му.

Някой се покашля и всички извърнаха глави към отворения вход на шатрата, където стоеше един от дарганските капитани, стиснал сулд в окаляната си ръка. Мъжът изпелтечи, че са пристигнали посетители, ала никой от кралските особи не се поинтересува кои са, а просто му дадоха знак да ги покани.

След секунда Каол изпита радост, че е седнал.

- Свещени богове! - пророни Несрин.

Същата реплика изскочи и на неговия език, когато Елин Галантиус, Роуан Белия трън и шепа техни спътници влязоха в шатрата.

Целите бяха кални и сплетената коса на терасенската кралица му се струваше много по-дълга от последния път, когато я беше видял. А очите й... Нямаше го онзи мек, макар и огнен поглед. Нещо по-старо надничаше от тях. По-уморено.

Каол скочи на крака.

- Мислех, че си в Терасен - изстреля.

Всички доклади го потвърждаваха. А сега кралицата стоеше пред него без армия зад себе си.

Водеше единствено трима елфи - воини, снажни и мускулести като Роуан - и слаба тъмнокоса жена.

Елин обаче просто втренчи поглед в него. И не го откъсна дълго време.

Никой не продума, когато по лицето й се търкулнаха сълзи.

Не защото го съзираше точно тук, осъзна Каол, тръгвайки към нея с бастуна си.

А защото стоеше прав. Ходеше.

От гърлото на младата кралица се изтръгна пресеклив радостен смях и тя се хвърли да го прегърне през врата. От сблъсъка с тялото й го проряза болка, но Каол я прегърна, забравил всичките си въпроси към нея.

Елин трепереше, когато се отдръпна от него.

- Знаех си - промълви, плъзвайки очи надолу по тялото му и обратно. - Знаех си, че ще се справиш.

- Не и сам - рече през стегнато гърло Каол.

Той преглътна и пусна Елин, за да протегне ръка зад себе си. Към жената, която бе убеден, че стои там, сграбчила медальона около шията си.

Може би Елин нямаше да си спомня, може би срещата им преди години не значеше нищо за нея, но Каол все пак придърпа Ирен напред.

- Елин, позволи да ти представя...

- Ирен Тауърс - прошепна кралицата, когато съпругата му застана до него.

Двете жени приковаха погледи една в друга.

Устните на Ирен потръпнаха. Тя отвори сребърния медальон, извади малкото листче и го подаде на кралицата с несигурни пръсти.

Ръцете на Елин също потрепваха, когато пое парчето хартия.

- Благодаря ви - пророни Ирен.

Каол не вярваше да има друго за казване.

Елин разтвори листчето, прочете посланието, написано от самата нея, и видя колко намачкана беше хартията от стотиците сгъвания и разгъвания през изминалите няколко години.

- Отидох в Tope - додаде Ирен с треперещ глас. - Взех парите, които ми бяхте оставили, и отидох в Tope. А там станах наследница на Върховната лечителна. И се връщам тук, за да помогна с каквото мога. Предадох на възможно най-много лечителни уроците по самоотбрана, на които вие ме научихте онази нощ. Не пропилях нито монета от парите ви, нито миг от живота, който ми подарихте. - По лицето й се търкаляха нови и нови сълзи. - Не пропилях нищо.

Елин притвори насълзени очи и се усмихна, а като ги отвори, взе разтрепераните ръце на Ирен.

- Сега е мой ред да ти се отблагодаря.

Погледът на кралицата попадна върху брачната халка на Ирен и когато надникна към Каол, той се усмихна широко.

- Вече не е Ирен Тауърс - обясни тихо Каол. - Ирен Уестфол е.

Елин отвърна с онзи свой накъсан радостен смях и Роуан пристъпи до нея. Ирен килна глава назад, за да може да побере с поглед целия исполински ръст на воина, и изцъкли очи - не само заради височината му, но и заради заострените му уши, леко удължените му кучешки зъби и татуировката му.

- Е, лейди Уестфол, нека ви запозная с моя съпруг, принц Роуан Белия трън Галантиус - каза Елин.

Върху пръста на кралицата наистина имаше сватбен пръстен, чийто смарагд искреше дори под калта. На ръката на Роуан пък блестеше златен пръстен с рубин.

- Моят вречен - добави Елин, пърхайки с мигли към елфа.

Роуан врътна очи, но не смогна да сдържи усмивката си, кимвайки почтително към Ирен.

Тя му се поклони и Елин изсумтя:

- О, я стига! Ще вземе да се възгордее. - Ирен се изчерви и усмивката на Елин омекна. Тя вдигна листчето. - Може ли да го задържа? - И надникна към медальона на Ирен. -Или мястото му е там?

Ирен сключи пръстите на кралицата около него.

- Ваше е, винаги е било ваше. Малка частица от смелостта ви, която ми помогна да намеря своята.

Елин поклати глава, отхвърляйки похвалата.

Ирен обаче стисна свитата й ръка.

- Думите ви ми вдъхнаха кураж. И ми даваха сили през всеки пропътуван километър, през всеки дълъг час на учение и работа. Благодарна съм ви и за това.

Елин преглътна сухо и Каол реши, че е време да седне. Когато гърбът му се отпусна с признателност, той каза на кралицата:

- Още един човек има принос за армията ни. - Той махна към Несрин, която вече се усмихваше на кралицата. - Рукините и хаганската войска са тук и благодарение на Несрин.

Искра озари очите на Елин и двете жени се срещнаха в крепка прегръдка.

- Искам да чуя цялата история! - подкани ги Елин. - До последната думичка!

Едва доловимата усмивка на Несрин се разшири.

- Така да бъде. Но по-късно.

Елин я перна по рамото и се обърна към двамата хагански наследници до бюрото. Високи и царствени, но не по-малко окаляни от самата нея.

- Дориан? - не се стърпя Каол.

Роуан отговори вместо Елин:

- Не е с нас.

Принцът надникна към Хасар и Сартак.

- Знаят всичко - успокои го Несрин.

- С Манон е - разясни простичко Елин. Каол недоумяваше дали трябва да изпита облекчение. - Издирват нещо важно.

Ключовете. Свещени богове!

Елин кимна. По-късно. По-късно щеше да мисли за Дориан. Елин кимна отново. И той щеше да чуе цялата история.

- Представям ви принцеса Хасар и принц Сартак - намеси се Несрин.

Елин се поклони - дълбоко.

- Приемете вечната ми благодарност - каза Елин с глас на истинска кралица.

Ако поклонът й бе учудил Хасар и Сартак, двамата го прикриваха умело, отвръщайки по същия начин - неподправено олицетворение на дворцова грациозност.

- Баща ми - подхвана Сартак - остана в хаганата, за да управлява земите ни заедно със сестра ни Дува и брат ни Аргун. Брат ми Кашин обаче плава заедно с другата част от армията ни. Тръгнали са две седмици след нас.

Елин погледна Каол и той кимна. Потвърждението му запали нещо в очите й, но тя посочи с брадичка към Хасар.

- Получи ли писмото ми?

Писмото, изпратено от Елин преди месеци, с което молеше за помощ в замяна единствено на по-добър свят.

Хасар зачопли ноктите си.

- Може би. Напоследък получавам прекалено много писма от принцеси, за да ги помня и да им отговарям.

Елин се подсмихна, сякаш двете общуваха на език, неразбираем за останалите, таен език между две еднакво самоуверени и горделиви жени. Кралицата махна към спътниците си и те пристъпиха напред.

- Нека ви запозная с приятелите ми. Лорд Гавриел от Доранел. - Кимна към воина с кехлибарени очи и златиста коса, който им се поклони почтително. Вратът и ръцете му бяха покрити с татуировки, но движенията му бяха изключително елегантни. - Нещо като чичо ми е. - Добави Елин със закачлива усмивка. Каол сбърчи неразбиращо вежди и тя уточни: - Това е бащата на Едион.

- Е, това обяснява някои работи! - подхвърли Несрин.

Косата му, широкото лице... да, еднакви бяха. Но ако Едион беше огън, Гавриел беше камък.

- Едион е моята гордост - каза със сериозен тон Гавриел.

Непресторени емоции пробягаха по лицето на Елин, но тя махна към тъмнокосия елф. Индивид, с когото нямаше желание да си има разправии, реши Каол, измервайки гранитните му черти, черни очи и недокосната от усмивка уста.

- Лоркан Салватер, някога от Доранел, а вече заклет член на двора ми. - И като че това не беше достатъчно шокиращо, ето защо Елин намигна на внушителния елф. Лоркан се намръщи. - Още се напасваме един към друг. - Прошушна силно кралицата и Ирен се изкиска.

Лоркан Салватер. Каол не го бе срещнал тази пролет в Рифтхолд, но беше чувал премного за него. Най-довереният командир на Майев, най-преданият й, свиреп воин. Опитал да убие Елин, ненавиждал я. Как се бяха озовали заедно, защо кралицата не беше в Терасен при армията си...

- И ти имаш какво да ни разказваш - заяви Каол.

- О, да!

Очите на Елин помръкнаха и Роуан сложи ръка на кръста й. Нещо ужасно й се беше случило. Каол претърси лицето й за следи...

И спря, съзирайки гладката, небелязана кожа по шията й. Без нито един белег. Нямаше ги и тези по ръцете й, по дланите й.

- По-късно - обеща приглушено Елин. Сетне изопна рамене и до нея пристъпи още един златокос елф. Красив. Само така можеше да се опише. - Фенрис... Хм, всъщност не знам фамилното ти име.

Фенрис намигна дяволито на кралицата.

- Луноглед.

- Нищо подобно! - изстреля през смях Елин.

Фенрис постави длан на сърцето си.

- Положил съм кръвна клетва пред теб. Бих ли те излъгал?

Поредният елф, заклет член на двора й. В другия край на шатрата Сартак изруга на собствения си език. Явно беше чувал за Лоркан, Гавриел и Фенрис.

Елин отправи към Фенрис вулгарен жест, който накара Хасар да се изкикоти, а после се обърна към хаганските наследници.

- Още не са се научили на обноски. Боя се, че не са достойни за изтънчената ви компания. - Дори Сартак се усмихна. Елин посочи дребната, слабичка жена сред спътниците си. - Затова нека ви представя единствения цивилизован член на двора ми -лейди Елида Локан от Перант.

Перант. Миналата зима Каол бе проучил всички родословия в Терасен, списъците с множеството зачеркнати аристократични фамилии, превърнали се в жертва на завоеванието преди десет години.

Името на Елида бе сред тях. Още един член на знатен терасенски род, успял да се измъкне от главорезите на Адарлан.

Красивата млада жена стори крачка напред, куцукайки, и изпълни реверанс пред принца и принцесата. Заради високите й ботуши травмата й не се виждаше, но Ирен веднага прикова вниманието си в крака й. В глезена й.

- За мен е чест - каза Елида с тих, но уверен глас.

Тъмните й очи ги обходиха преценяващо. Като че виждаше под кожите и костите им... право в душите им.

Елин избърса ръце.

- Е, приключихме с тази част - обяви и тръгна към бюрото с картата. - Предлагам да обсъдим накъде е най-добре да се насочим, след като сритаме задника на тази войска.

49

Роуан разговарял с капитана на кораба им, когато рукът прелетял край тях.

По думите на вречения й птицата едва не се блъснала в плавателния съд заради гъстата мъгла над морето. Разузнавач от някоя армада на юг.

Плавали в намален състав, но разузнавачът не знаел плановете на пълководците.

Всичко онова, което тя знаеше, бе, че хаганската армия беше стигнала до Аниел. Накъде би се отправила след това - към Рифтхолд, към Ейлве, - още не беше решено.

Елин щеше да им помогне с това решение. Да се увери, че когато битката в Аниел приключеше, хаганската армия ще продължи на север. Към Терасен.

А не в друга посока. Щеше да използва всякакви средства, за да ги убеди, да им предложи нужната отплата. Макар и отклонението към Аниел да бавеше завръщането й в Терасен.

Но при всички случаи беше по-добре да се върне с армия зад гърба си.

Сега обаче, докато стоеше във военната шатра на хаганската принцеса, още не можеше да повярва колко многочислена армия е изпратил баща й. А идваше и друга войска, осведомил я бе принц Сартак.

Дошли бяха покрай спретнато подредените палатки на войниците - и пешаци, и бойци от внушителната кавалерия на клана Дарган, легендарните ездачи от степите на хаганата, народа на кралското семейство, превзел целия континент.

А като съзряха руките, дори намусеният Лоркан изруга от възхита към величествените, красиви птици, облечени в живописно изваяни брони, и въоръжените ездачи върху гърбовете им. Едно беше да видиш сам разузнавач с рука му. И съвсем друго - цяла армия. Това представляваше същинско зрелище.

Само един поглед към Роуан подсказа на Елин, че острият му ум вече кроеше план.

Затова тя се усмихна на хаганските наследници и попита небрежно:

- Та, накъде смятате да потеглите след това?

Принцеса Хасар, чийто ум беше не по-малко остър от този на вречения й, отвърна на усмивката - режеща, не особено приветлива гримаса.

- Несъмнено се каниш да подхванеш преговорите за отправянето ни към Терасен.

Всички в шатрата се напрегнаха осезаемо, но Елин изсумтя:

- Да ги подхвана ли? Кой каза, че вече не са в действие?

- Боговете да са ни на помощ! - измърмори Каол и Роуан повтори думите му.

Хасар отвори уста да отговори нещо, но принц Сартак се намеси:

- Ще определим следващата си дестинация, след като освободим Аниел.

Изражението на принца си оставаше сериозно, пресметливо - но не и студено. Елин го хареса още в самото начало. Хареса го още повече, като разбра, че неотдавна го бяха определили за официален наследник на хагана. А Несрин беше пък потенциалната му съпруга.

Потенциална, защото самата Несрин нямаше особено желание да става императрица на най-могъщата империя в света.

Ала отговорът на Сартак...

Елида се обади първа:

- Възможно е да не тръгнете към Терасен?

Елин застина на място, стиснала ръце в юмруци до тялото си.

Принц Сартак поде предпазливо:

- Първоначалният ни план бе да се отправим на север, но е възможно да има и други места като Аниел, изпаднали в беда.

- Терасен се нуждае от помощ - каза Роуан със стоманено спокойствие на лице, плъзвайки поглед по новите им съюзници и стари приятели.

- Терасен обаче не е поискал помощ - парира го Хасар, без окото й да мигне пред стената от елфически воини, вторачени кръвнишки в нея.

Точно на такъв човек се беше надявала да попадне Елин, когато й бе писала преди толкова много месеци.

Каол се покашля. Свещени богове! Каол можеше да ходи. И беше женен за Ирен Тауърс, лечителката му...

Нишка в гоблена. Така я беше почувствала в нощта, когато й остави онова злато в Иниш. Сякаш издърпваше нишка от голям гоблен, наблюдавайки докъде се преплита с другите.

Явно чак до Южния континент. И тази нишка се беше завърнала с армия, както и с излекуван, щастлив приятел. Или поне толкова щастлив, колкото някой от тях можеше да бъде в подобен момент.

Елин срещна погледа на Каол.

- Съсредоточи се върху тази битка - каза й той, кимвайки разбиращо заради огъня, който безусловно тлееше в очите й. - После ще решим какъв да е следващият ни ход.

Принцеса Хасар се подсмихна на Елин.

- Затова се постарай да ни впечатлиш.

Онова напрежение пак превзе шатрата.

Елин задържа погледа на принцесата. Усмихна й се леко. И не отговори.

Несрин запристьпва от крак на крак, навярно проумяла какво можеше да значи мълчанието й.

- Доколко стабилни са крепостните стени? - обърна се Гавриел към Каол, отклонявайки деликатно разговора в друга посока.

Каол потри челюст.

- И преди са устоявали на обсади, но Морат ги атакува от дни. Зъбците са доста масивни, но кулите едва ли ще понесат по още няколко удара с катапултите.

Роуан скръсти ръце.

- Днес са проникнали през стената?

- Да - потвърди мрачно Каол. - С обсадна кула. Руките не пристигнаха навреме да я повалят. - Несрин изтръпна, но Сартак не й се извини, че подхваща темата. Каол продължи: - Обезопасихме стената, ала валгските войници убиха доста от нашите. От тези на Аниел.

Елин се зае да проучва картата, пренебрегвайки предизвикателството в свирепите очи на принцесата, която беше почти като неин огледален образ.

- Как да действаме тогава? С масирана атака или да ги избиваме постепенно?

Несрин заби показалец в картата - точно върху Сребърното езеро.

- Как ви звучи да ги изтласкаме към езерото?

Хасар изхъмка умислено, забравила напълно подигравките.

- Морат се разположиха недотам стратегически в стремежа си да обсадят града. Не предвидиха нападението на дарганците, нито въздушните атаки на рукините.

Елин стрелна косо Роуан, който на свой ред се взираше в нея.

Ще гиубеДим Да ДойДат в Терасен, увери я безмълвно вреченият й.

Каол се приведе напред с леко потрепващ гръб и плъзна пръст по западния бряг на езерото.

- За жалост, в тази част езерото е прекалено плитко, и то цели стотина метра навътре от брега. Армията може да нагази във водата, увличайки и нас натам.

- Ако прекарат няколко часа във водата - обади се Ирен през стегнати устни, - ще умрат. Хипотермията бързо ще ги омаломощи. Може би дори за минути, в зависимост от вятъра.

- Ако Валгите изобщо са податливи на такива неща - отбеляза Хасар. - В много отношения не умират като обикновени човеци, а и вие твърдите, че произхождали от земя на мрак и студ. - Значи принцът и принцесата знаеха срещу какво се борят. -Възможно е да ги изтласкаме във водата и да установим, че изобщо не им влияе. А така излагаме собствените си войски на стихиите. - Принцесата посочи с пръст крепостните стени. - По-разумно е да ги притиснем към камъка, да разбием редиците им в него.

Елин одобряваше идеята й.

Лоркан отвори уста да каже нещо, вероятно обидно, но пред шатрата се разнесе жвакане на обувки в кал и всички се завъртяха към входа й още преди някакво красиво тъмнокосо момиче да влети през него с разлюлени плитки.

- Няма да повярвате...

Като зърна Елин и елфите, то спря на място. Устните му оформиха голямо „О!“.

Несрин се засмя.

- Борте, запознай се с...

Отвън пак се чуха стъпки в калта, по-тежки и бавни от пъргавите на Борте, и в шатрата влезе млад мъж с кожа, която не бе златистобронзова като тази на момичето и хаганските наследници, а светла.

- Върнаха се - рече задъхано той, вперил поглед в Несрин. - От дни насам можех да се закълна, че чувствам нещо, усещам промените, но днес всички просто се върнаха.

Несрин килна глава и тъмната й коса се разстла върху едното й покрито с броня рамо.

- Кой...

Борте стисна ръката на мъжа.

- Фалкан. Това е Фалкан, Несрин.

Принц Сартак отиде до Несрин, грациозен като елфически воин.

- Как?

Но младият мъж бе обърнал присвити очи към Елин. Сякаш се мъчеше да си обясни коя е.

Накрая каза:

- Асасинът от пазара в Ксандрия.

Елин вирна вежда.

- Надявам се, че не съм откраднала твоя кон.

Фенрис се покашля. Елин му хвърли усмивка през рамо.

Очите на младежа засноваха по лицето й, а сетне кацнаха върху огромния смарагд на пръста й. И още по-големия рубин в дръжката на Голдрин.

Борте заобяснява ентусиазирано на Несрин:

- Както си вечеряхме край лагерния огън, Фалкан се хвана за корема, сякаш ще повърне цялата си храна - Фалкан я изгледа кръвнишки, - и изведнъж лицето му стана младо. Целят се подмлади.

- И преди си бях млад - измърмори Фалкан. - Просто не изглеждах така. - Сивите му очи пак се насочиха към Елин. - Дадох ти парче паякова коприна.

За част от секундата миналото и настоящето се сляха и затрепериха заедно.

- Търговецът - пророни Елин. За последно го беше видяла в Червената пустиня. Тогава приличаше на поне с двайсет години по-стар. - Беше продал младостта си на стигийски паяк.

- Познавате се? - ахна Несрин.

- Нишките на съдбата се преплитат по неведоми начини - отсъди Фалкан и се усмихна на Елин. - Така и не разбрах името ти.

Хасар се изкиска от другата страна на бюрото.

- Знаеш го, хамелеоне.

Преди Фалкан да се е досетил, Фенрис стори крачка напред.

- Хамелеон?

- И чичо на Лизандра - добави Несрин.

Елин се стовари на стола до Каол. Роуан сложи ръка на рамото й и когато тя вдигна очи към него, забеляза, че едва сдържаше смеха си.

- И кое ти е толкова смешно? - изсъска му.

Роуан се подсмихна.

- Че поне веднъж в живота си ти падаш по задник от изненада.

Елин му се оплези. Борте се ухили и тя й намигна.

- Познавате племенницата ми - каза Фалкан на Елин и спътниците й.

Брат му явно беше доста по-възрастен от него, щом Лизандра му бе дъщеря. Фалкан и приятелката й по нищо не си приличаха, но дори тя самата беше забравила истинския си облик.

- Лизандра ми е приятелка, вече господарка на Каравер - обясни Елин. - Не е с нас. -Добави, улавяйки обнадеждения поглед на Фалкан към изхода на шатрата. - В Севера е.

Борте отново се бе заела да разглежда елфите. Не заради завидната им красота, а заради внушителния им ръст, заострените им уши, оръжията им и удължените им кучешки зъби. Елин подшушна съзаклятнически на момичето:

- Накарай ги да се превъртят на земята, преди да им дадеш лакомство.

Лоркан я стрелна гневно, но Фенрис мълниеносно се преобрази и гигантският бял вълк направи шатрата тясна.

Хасар изруга, Сартак отстъпи назад, а Борте се ухили до уши.

- Значи наистина сте елфи.

Гавриел, както винаги галантен като рицар, й се поклони. Лоркан, както винаги надуто копеле, просто скръсти ръце.

Роуан се усмихна на Борте.

- Да, наистина.

Момичето се завъртя към Елин.

- А ти си Елин Галантиус. Изглеждаш точно както Несрин те описа.

Елин се усмихна на Несрин, опряла рамо в това на Сартак.

- Надявам се да си й наприказвала само ужасни неща за мен.

- Възможно най-лошите - рече сериозно Несрин, макар че устата й потрепна. Фалкан прошепна:

- Кралицата.

И падна на колене.

Хасар се засмя.

- Не демонстрира такова благоговение, когато ни срещна нас.

Сартак вдигна вежди.

- Ти му каза да се преобрази в плъх и да се скрие в някоя дупка.

Елин хвана Фалкан за рамото.

- Не може чичото на приятелката ми да коленичи пред мен.

- Каза, че си асасин. - Фалкан така беше ококорил очи, че бялото им почти сияеше. -Открадна коне от господаря на Ксандрия...

- Да, да - махна с ръка Елин. - Дълга история, а провеждаме военно съвещание, така че...

- Да се разкарам? - довърши вместо нея Фалкан.

Елин се засмя, но надникна към Несрин и Сартак. Несрин посочи с брадичка към Фалкан.

- Използваме го за нещо като шпионин. Затова присъства на съвещанията.

Елин кимна и намигна на хамелеона.

- Май в крайна сметка не е имало нужда аз да убивам онзи стигийски паяк.

Фалкан застина и погледна първо Несрин и Сартак, после и Борте, която все още беше вторачена в елфите.

- Знаят ли?

Елин имаше чувството, че пак ще й се наложи да седне. Каол потупа стола до своя и Ирен се изкиска.

За да не съжалява по-късно, Елин наистина седна, а Роуан зае обичайното си място зад нея, слагайки ръце върху раменете й. Погали с палец тила й, сетне и белезите от едната страна на шията й, запечатани завинаги върху кожата й с морска вода.

И независимо че мускулите и душата й се отпуснаха под любящата му милувка, дъхът й остана напрегнат.

И не се успокои, когато Несрин каза:

- Стигийските паяци са Валги.

Мълчание.

- Срещнахме сродниците им каранкуи надълбоко сред Дагулските възвишения. Използвали една временна пролука между световете, за да проникнат в нашия, и останали на същото място, за да следят дали порталът няма да се отвори наново.

- Това не е на добре - промърмори Фенрис.

Елида изхъмка в знак на съгласие.

- Хранят се с мечти, години и живот - обясни Фалкан, сложил ръка на гърдите си. - От приятелите си знам, че и с Валгите е така.

Елин бе съзирала с очите си как валгски принцове източват до последно младостта и живеца на човек, захвърляйки спаружен труп след себе си. Нямаше да се учуди паяците да умееха същото.

- Какво отражение би имало това върху войната? - попита Роуан, докато галеше с палци врата на Елин.

- По-удачният въпрос е дали ще се присъединят към силите на Ераван - заяви с каменно лице Лоркан.

- Те не са подвластни на Ераван - промълви Несрин и Елин разбра. Разбра го от изражението на Каол, от състраданието и страха в очите му, проумя го до мозъка на костите си още преди Несрин да довърши. - Стигийските паяци и каранкуи служат само на валгската си кралица. Единствената валгска кралица. Майев.

50

Ръцете на Роуан стиснаха раменете на Елин, докато думите потъваха в съзнанието й - кухи и студени.

- Майев е валгска кралица? - пророни той.

Елин немееше. Не откриваше правилните думи.

Силата й се надигна. Тя не я почувства.

Несрин кимна мрачно.

- Да. Каранкуи ни разказаха цялата история.

И Несрин им я предаде. Сподели им как Майев намерила проход към света им, решена да избяга от съпруга си Оркус, който я отегчавал. По-големия брат на Ераван. Как Ераван, Оркус и Мантикс разкъсвали цели светове, за да я открият, и спрели тук единствено защото елфите им се опълчили. Елфите, предвождани от Майев, която валгските крале не разпознали в новия й облик.

Разказа им за живота, който си била измислила. Как нахлула в съзнанието на елфите, убеждавайки ги, че имали три кралици, а не две. Превзела дори умовете на Маб и Мора, сестрите кралици, управлявали Доранел. И този на самия Бранън.

- Паяците твърдяха - продължи Несрин, - че дори Бранън не подозирал, като и че даже сега, в Отвъдното, не знаел. Толкова надълбоко проникнала в съзнанието му Майев, в съзнанието на всички, че я признали за своя истинска кралица.

Думите й, истината в тях брулеше Елин като свиреп порой.

Елида промълви с мъртвешки бледо лице:

- Но тя се бои от лечителките. - Кимна към Ирен. - Води със себе си онази сова, пленена елфическа лечителка, за да я използва, ако Валгите някога се натъкнат на нея.

Това беше другата част от историята. Поредното разкритие на Несрин, към което Каол и Ирен добавиха своите разкази.

Валгите бяха паразити. И Ирен можеше да изцерява човешките им приемници. Успяла бе с принцеса Дува. И навярно можеше да стори същото с множеството поробени от пръстени и нашийници хора.

Но демонът в Дува... Валгска принцеса.

Елин се облегна назад в стола си, отпускайки глава върху мускулестото тяло на Роуан. Ръцете му трепереха върху раменете й. Навярно тъкмо си даваше сметка какво бе нахлуло в съзнанието му. Откъде Майев черпеше силите си. Защо не старееше и не умираше, защо надживяваше всеки друг елф. Защо силата на Майев беше чист мрак.

- Затова се бои и от огън - каза Сартак, посочвайки с брадичка към Елин. - Затова се бои от теб.

И затова бе пожелала да я прекърши. Да я подчини на волята си като поробената лечителка, обречена да я следва в образа на сова.

- Мисля си, че... веднъж съумях да я раня - скалъпи накрая Елин. Онази безмълвна, древна тъма пак се загнезди в съзнанието й, теглейки я надолу, надолу, надолу... - От раната й потече черна кръв. После стана червена. - Тя въздъхна, измъквайки се от мрака, от тишината, която ламтеше да я погълне цяла. Поизправи гърба си. И погледна към Фенрис. - Каза, че когато си положил клетвата пред нея, кръвта й имала обикновен вкус.

Белият вълк си върна елфическия образ. Бронзовата му кожа бе посивяла, тъмните

му очи сълзяха от ужас.

- Да.

Роуан изръмжа:

- И на мен не ми се видя различна.

- Измама. Като облика й - потвърди вглъбено Гавриел.

Несрин кимна.

- Ако съдя по разказа на паяците, напълно е способна да ви заблуди, че на вид и вкус кръвта й е досущ като елфическата.

Фенрис издаде гърлен звук, като че всеки момент щеше да повърне. На Елин й идеше да направи същото.

И някъде дълбоко в нея се събуди спомен, който не бе просто спомен... За летни вечери на една горска полянка. За уроците на Майев. Как й разказваше за кралицата, скитала между световете.

Кралицата, която била недоволна от живота си в света, в който била родена, и която открила начин да го напусне с помощта на изгубените знания на древните скиталци. Светобродците.

Майев й беше казала. Навярно по изопачен, угоден за нея начин, но й беше казала. Защо? Защо й беше разкрила историята си? За да я спечели на своя страна или за да я накара да се поколебае, стигнеше ли се именно дотук...

- Но Майев ненавижда валгските крале - отбеляза Елида и дори от тихото, мъгливо кътче, в което се беше оттеглила, Елин усети острия като бръснач ум на момичето, работещ неуморно. - Толкова време е съумяла да се крие от тях. Защо й е да се съюзява с тях сега?

- Хукна презглава, щом й се отдаде възможност да се докопа до валгски нашийник -рече мрачно Фенрис. - Явно е уверена, че може да контролира принца в него.

Не само чрез мощта си, но и защото беше демонска кралица.

Елин се насили да поеме глътка въздух. И още една. Пръстите й се сключиха около невидимо оръжие.

Лоркан не обелваше и дума. Просто стоеше на място, пребледнял и смълчан. Сякаш и той бе напуснал тялото си.

- Не знаем плановете й - напомни Несрин. - Каранкуи не са я зървали от хилядолетия, чуват за нея единствено от по-нисши паяци. Въпреки това продължават да я боготворят, да очакват завръщането й.

Каол срещна погледа на Елин и в очите му изплува въпрос.

- Майев ме държа в плен два месеца - отговори му приглушено тя.

В шатрата се спусна пълна тишина. И тя им разказа - всичко. Защо не е била в Терасен, кой се биеше там в момента, накъде бяха тръгнали Дориан и Манон.

Като приключи, преглътна сухо и пак се облегна на тялото на Роуан.

- Майев искаше да й разкрия къде са двата Ключа на Уирда. Да й ги набавя, но аз успях да ги закътам, преди да ме отвлече. В Доранел. Искаше да ме подчини на волята си. Да ме използва, за да покори света. Или поне така си мислех. Но вече ми се струва, че е възнамерявала да ме използва като защита срещу Валгите, за да я браня вечно от тях. - Думите се сгромолясваха от устата й... тежки и режещи. - Бях в неин плен допреди около месец. - Тя кимна към двора си. - Когато се измъкнах, те отново ме намериха.

Пак се възцари тишина. Новите й приятели очевидно не знаеха какво да кажат. И тя не ги винеше.

Накрая Хасар изсъска:

- е накараме онази кучка да си плати и за това, нали?

Елин срещна тъмния взор на принцесата.

- О, да!

***

Истината блъсна Роуан като юмрук.

Майев беше Валг.

Валгска кралица, чийто отчужден съпруг някога бе завладял този свят и, поне според Каол, искаше отново да проникне в него, стига Ераван да успееше да отвори Портата на Уирда.

Роуан си представяше в що за шок бе изпаднал кадърът му. Ако още се наричаше така. Той самият беше вцепенен.

Елфическата кралица, на която бяха служили, пред която се бяха прекланяли... беше Валг.

И така безпроблемно бе смогнала да ги заблуди, че дори не го бяха вкусили чрез кръвта й.

Фенрис изглеждаше сякаш се кани да избълва съдържанието на стомаха си. За него истината вероятно беше най-съкрушителна.

Лицето на Лоркан си оставаше все така студено и празно. Гавриел не спираше да потрива челюстта си с обзети от потрес очи.

Роуан въздъхна дълбоко.

Валгска кралица.

Подобно същество бе пленило неговото Огнено сърце. Подобна сила бе опитала да проникне в съзнанието й.

И беше проникнала в неговото собствено. В това на всички, щом бе успяла да скрие от тях валгската чернота и смрад на кръвта си.

Той долови как Елин се напряга все повече, как бурята в тялото й почти тътне в дланите му върху раменете й.

Ала пламъците й ги нямаше. През последните седмици не бе видял и искрица от тях, колкото и неуморно да тренираха.

Понякога се случваше рубинът на Голдрин да засияе в ръката й, като че пламтеше отвътре. Но нищо повече.

Дори когато голите им тела се преплитаха в леглото на кораба, когато зъбите му намираха белега на шията й.

Елида плъзна поглед по смълчаните им лица и каза:

- Май е време да измислим план на действие за утрешната битка.

А по-късно вечерта щяха да разнищват неимоверната каша, в която се бяха озовали. Каол кимна.

- Носим един сандък книги от Tope - каза той на Елин. - Всички са изписани със Знаци на Уирда. - Кралицата дори не мигна, но Каол додаде: - Ако оцелеем след предстоящата битка, са твои. Може да откриеш нещо полезно в тях.

За борбата срещу Ераван, срещу Майев, срещу ужасяващата съдба, която очакваше вречената му.

Елин на свой ред кимна вяло.

Роуан обаче отблъсна изумлението, погнусата и страха и се съсредоточи върху бойния план. Само Гавриел успя да последва примера му. Фенрис остана закован на мястото си, а Лоркан продължи да се взира в нищото.

Елин не мръдна от стола си. А отвътре вреше и кипеше.

Съставиха плана бързо и непоколебимо: щяха да се върнат с Каол и Ирен в крепостта, за да участват в утрешния бой. Хаганските наследници щяха да притиснат врага откъм лагера, като Несрин и принц Сартак щяха да предвождат рукините, а принцеса Хасар - пешаците и дарганската кавалерия.

Блестящо подготвена, смъртоносна група. Още когато беше съзрял дарганските воини с расовите им коне, лъскави брони, здрави копия и гривести шлемове, Роуан си бе отдъхнал, уверен в бойните им способности. Навярно последното облекчение, което щеше да изпита в тази война. Особено като се имаше предвид, че хаганските пълководци още не бяха решили накъде ще отведат армията си след битката.

Така беше справедливо - множество територии бяха попаднали на пътя на моратската паплач, но когато това сражение приключеше, щеше да направи всичко по силите си да тръгнат на север. Към Терасен.

През утрешния ден обаче... през утрешния ден щяха да приклещят моратския легион към крепостната стена, а те двамата с Каол щяха да поведат войниците от вътрешността на бой с притиснатата армия.

Елин не изяви желание да участва в битката. Сякаш дори не ги слушаше.

А когато всички се съгласиха със стратегията и с резервния план, в случай че нещо се объркаше, Несрин каза:

- Ще ви извикаме няколко руки, за да ви отведат в крепостта.

Без дори да я изслуша, Елин изхвърча в мразовитата нощ и Роуан едва я настигна. Подир стъпките й не оставаха живи въглени. Калта не съскаше под ботушите й. Нямаше огън. Нито искра.

Като че Майев бе угасила пламъците й. Беше я накарала да се бои от тях.

Да ги мрази.

Елин си избра някаква пътека между спретнатите редове с палатки, покрай конете и покритите им в брони ездачи, покрай пешаците, струпани около лагерните огньове, покрай рукините и величествените им птици, които предизвикваха у Роуан неописуемо благоговение. Стигна чак до източния край на лагера и полето отвъд него - толкова просторно и празно след престоя им сред многолюдната армия.

Спря чак когато доближи поточето, което бяха прекосили преди часове. Беше почти замръзнало, но като го блъсна с ботуш, ледът се пропука. Отдолу ромолеше тъмна вода, целуната от сребристо звездно сияние.

Тя коленичи и започна да пие с пълни шепи от нея.

Беше толкова ледена, че чак прогаряше гърлото й, но тя продължаваше да отпива. Накрая опря ръце в коленете си и каза:

- Не мога да се справя.

Роуан коленичи до нея. Щитът, с който я бе предпазвал, докато крачеше през лагера, все още ги бранеше от студения вятър, брулещ откритото поле.

- Аз... просто не мога...

Тя си пое треперлива глътка въздух и зарови лицето си в мокрите си длани.

Роуан хвана нежно китките й и свали ръцете й надолу.

- Не си сама в това изпитание.

Болка и ужас изпълниха красивите й очи и гърдите му се стегнаха мъчително, когато пророни:

- Дори срещу Ераван нямахме шанс. Но срещу Двама им с Майев? Тя е събрала собствена армия. И може би вече я води към Терасен. А ако Ераван призове братята си, ако другите крале се върнат...

- За това са му потребни другите два ключа. Но ги няма.

Тя сви пръсти и впи ноктите им толкова надълбоко в дланите си, че мирисът на кръвта й изпълни въздуха.

- Трябваше да тръгна след ключовете. Незабавно. А не да идвам тук.

- Онази мисия вече е на Дориан, не твоя. И той няма да се провали.

- Моя мисия е, и винаги е била...

- Взехме решение да дойдем тук и няма да се отклоним от него - изръмжа Роуан, без да смекчава тона си. - Ако Майев наистина води армията си към Терасен, значи сме постъпили разумно, идвайки тук. Защото трябва да убедим хаванските сили да тръгнат на север след тази битка. Това е единственият ни шанс за успех.

Елин прокара ръце през косата си. Струйки кръв оцветиха златистите кичури.

- Безсилна съм срещу тях. Срещу валгски крал и кралица. - Гласът й ставаше все по-дрезгав. - Вече са ни победили.

- Напротив. - И макар да мразеше всяка дума, Роуан програчи: - Оцеляла си два месеца в лапите на Майев без нито капка магия. Два месеца валгската кралица се е мъчила да проникне в главата ти, Елин. Да те прекърши.

Тя затрепери.

- И съумя.

Роуан изчака.

След малко Елин прошепна:

- Накрая вече исках да умра... още преди да ме заплаши с нашийника. И дори сега се чувствам така, сякаш някой ме е изтръгнал от самата мен. Сякаш съм на дъното на морето, а някогашната ми същност е на повърхността и повече никога няма да изплувам към нея.

Той не знаеше какво да й каже, какво друго да стори, освен да отлепи нежно пръстите й от дланите й.

- Действително ли повярва, че съм си върнала увереността, буйния нрав? - попита го тя с накъсан глас. - Дали другите повярваха? Защото се стараех. Упорито се старая да убедя самата себе си, че е истина, че трябва само да се преструвам достатъчно дълго.

Докато изковеше Ключалката и загинеше.

- Знам, Елин - рече тихо той.

Нито за миг не бе повярвал в намигванията и насмешливия й тон.

От гърдите й се изниза вопъл, който пропука нещо в него.

- Вече не чувствам себе си... сякаш ме е потъпкала. Изтръгнала ме е от тялото ми. Двамата с Каирн, всичко, което ми причиниха. - Тя вдиша дълбоко и Роуан я обгърна с ръце, придърпвайки я в скута си. - Толкова съм уморена. - Проплака Елин. - Безкрайно уморена, Роуан.

- Знам. - Той замилва косата й. - Знам.

Какво друго можеше да й каже?

Роуан я подържа в обятията си, докато воплите й не стихнаха и тя не се отпусна, сгушена до гърдите му.

- Не знам какво да правя - промълви.

- Ще се бориш - отвърна й простичко той. - Всички ще се борим. До сетни сили. Ще се борим.

Тя се надигна, без да става от скута му, и впери в него толкова уязвим поглед, че душата му заплака.

Роуан сложи ръка на гърдите й, точно върху горящото й сърце.

- Огнено сърце.

Предизвикателство и зов.

Тя покри ръката му със своята, топла въпреки мразовитата нощ. Сякаш огънят не бе угаснал напълно. Но само насочи поглед към звездите. Към Господаря на Севера... вечно на пост.

- Ще се борим - прошепна.

***

Елин откри Фенрис пред един кротко горящ лагерен огън. Съзерцаваше пукащите пламъци.

Поседна на дънера до него - крехка, разклатена и разтреперана, но... солта на сълзите й поне бе отмила част от мъката. Уравновесила я беше. Роуан я беше уравновесил и още я крепеше, изправен на пост в сенките отвъд огъня.

Фенрис вдигна глава. Очите му бяха толкова празни, колкото си представяше и своите собствени.

- Когато решиш, че ти се говори - поде дрезгаво тя, - насреща съм.

Той кимна, стиснал устни.

- Благодаря.

Лагерът се готвеше за отпътуване, но Елин се намърда по-близо до него и така поседяха дълги минути в мълчание.

Две лечителки, разпознаваеми само по белите ленти около бицепсите им, прелетяха край тях, натоварени с превръзки.

Елин се напрегна. Съсредоточи се върху дишането си.

Фенрис проследи погледа й.

- Бяха потресени - каза й приглушено. - Всеки път, когато ги викаха да... те оправят.

Двете лечителки се скриха зад една палатка. Пръстите й бяха изтръпнали и тя ги сви, после ги разтръска.

- Това не ги спря.

- Не са имали избор.

Тя срещна тъмния му взор. Фенрис прехапа устни.

- Никой не би те оставил в такова състояние. Никой.

С изпотрошени кости, окървавена, обгорена...

Елин се вкопчи в дръжката на Голдрин. Безпомощна.

- Опълчваха й се по свой собствен начин - продължи Фенрис. - Понякога, като им наредеше да те свестят, те лъжеха, че не успяват, че си потънала твърде надълбоко. Но аз знаех, май и Майев знаеше, че умишлено те пращат там. И те държат в забвение възможно най-дълго. За да ти спечелят малко време.

Тя преглътна.

- Майев наказваше ли ги?

- Не знам. Винаги идваха различни лечителки.

Вероятно ги бе наказвала. Разкъсвала бе съзнанията им на парчета заради неподчинението им.

Елин сграбчи още по-здраво меча на хълбока си.

Безпомощна. Чувствала се беше толкова безпомощна. Като мнозина други в този град, в Терасен, на този континент.

Дръжката на Голдрин се затопли в ръката й.

Повече нямаше да го допусне. Колкото и време да й оставаше.

***

Гавриел дойде с безшумни стъпки до Роуан, погледна кралицата и Фенрис и прошепна:

- Май точно от такива вести нямахме нужда.

Роуан затвори очи за миг.

- Вярно е, нямахме.

Гавриел сложи ръка на рамото му.

- От една страна обаче, не променя нищо.

- Защо?

- Служехме й. А тя... не беше като Елин. Достойна кралица. Разбрахме го дълго преди да научим истината. Ако Майев реши да използва корените си срещу нас, да се съюзи с Морат, тогава вече нещата се променят. Ала миналото си е минало. Свършено е, Роуан. Дали Майев е Валг, или просто зла кралица, не е от значение за онова, което ни е причинявала.

- Но това, че валгска кралица иска да пороби вречената ми и почти успя, е от огромно значение.

- И все пак знаем от какво се бои Майев, защо се бои от него - продължи Гавриел с искрящи кехлибарени очи. - Страхува се от огъня и лечителките. Ако дойде с армията си, не сме беззащитни.

Вярно беше. На Роуан му идеше да се наругае, задето не му бе хрумнало по-рано. В съзнанието му обаче изникна нов въпрос.

- Армията й е от елфи - пророни.

- В армадата й също служеха елфи - изтъкна предпазливо Гавриел.

Роуан прокара ръка през косата си.

- Ще можеш ли да си го простиш? Да се биеш срещу собствения ни народ?

Да избива елфи.

- А ти? - върна му въпроса Гавриел.

Роуан не отвърна.

След малко Гавриел попита:

- Елин защо не ми предложи кръвната клетва?

Не беше засягал темата през последните седмици. И Роуан не знаеше защо го върши точно сега, но му предложи искрения си отговор:

- Защото държи първо Едион да я положи. Ако първо ти се закълнеш... Иска да отстъпи това право на Едион.

- В случай че той не желае да ме допусне до кралството си.

- За да е наясно Едион, че е поставила неговите потребности преди своите собствени.

Гавриел сведе глава.

- Ако ми я предложи, ще се съглася.

- Знам. - Роуан потупа стария си приятел по гърба. - Тя също го знае.

Пумата отправи поглед на север.

- Според теб дали... Още нямаме вести от Терасен.

- Ако бяха превзели кралството, ако Едион бе загинал, щяхме да научим. Тукашните щяха да научат.

Гавриел потри гърдите си.

- Воюваме цял живот. И той воюва. Вилнее по бойните полета от Дете, прокълнати да са боговете! - По лицето му пробяга ярост. Не заради постъпките на Едион, а заради онова, което злата участ го принуждаваше да прави. Онова, което Гавриел не бе съумял да предотврати. - И все пак треперя всеки ден без новини. Пред всеки вестоносец.

Страх, какъвто Роуан не познаваше, различен от този за вречената му, кралицата му. Страхът на един баща за сина му.

Не си позволи да надникне към Елин. Да си спомни сънищата си, докато я издирваше. Семейството, което щяха да създадат заедно.

- Трябва да убедим хаганските наследници да тръгнат с нас на север след края на тази битка - рече тихо Гавриел.

Роуан кимна.

- Успеем ли да разбием врага утре и да покажем на принца и принцесата, че Терасен е единственият правилен път, съвсем скоро ще потеглим на север. Нищо чудно до Юледа да се биеш рамо до рамо с Едион.

Гавриел сви юмруци до тялото си и татуировките се разтегнаха по кокалчетата му.

- Ако ми окаже тази чест...

Роуан щеше да се погрижи за това. Сега обаче каза само

- Доведи Елида и Лоркан. Руките са почти готови за излитане.

51

Лоркан стоеше край лагера на руките, без да обръща особено внимание на величествените птици и облечените им в брони ездачи, които се готвеха за нощна почивка. Няколко от тях нямаше да я получат, защото щяха да пренесят групата им и разни провизии в крепостта, извисяваща се над града и равнината.

Не се вълнуваше, задето скоро щеше да полети на крилете на някое от внушителните същества. Нито че на следващия ден им предстоеше да се сблъскат с тъмната армия, струпана пред крепостните стени.

Сражавал се беше в повече битки и войни, отколкото му се щеше да си спомня. Утрешната нямаше да се отличава с нищо от тях, с изключение на факта, че щяха да колят демони вместо човеци или елфи.

Демони като някогашната му кралица, както се оказваше.

Беше й се отдал, беше я искал - или поне така си мислеше. А тя му се присмя. Нямаше представа какво значи това. За нея, за него.

Въобразявал си беше, че тъмнината в тялото му, дарбите на Хелас го влекат към нея, че между двама им съществува неразривен съюз.

Може би мрачният бог бе искал от него не да се закълне във вярност на Майев, а да я убие. Да се доближи достатъчно до нея, за да успее.

Лоркан не се загърна по-плътно в пелерината си срещу внезапния порив на мразовития вятър откъм далечното езеро.

Дори се приведе към вледеняващия въздух. Сякаш той можеше да отнесе истината.

- Тръгваме.

Ниският глас на Елида прониза грохотната тишина в мислите му.

- Руките са готови - добави тя.

По лицето й нямаше нито страх, нито жалост. Факлите и лагерните огньове наоколо позлатяваха черната й коса. От всички тях тя прие новината най-спокойно и застана пред бюрото в шатрата, като че бе родена на бойното поле.

- Не знаех - процеди Лоркан с напрегнат глас.

Елида разбра за какво говори.

- Имаме си по-големи грижи.

Той пристъпи към нея.

- Не знаех - повтори.

Тя килна глава назад да огледа лицето му и сви устни. Някакъв мускул затрепка по долната й челюст.

- И очакваш да ти дам опрощение заради това?

- Служих й почти петстотин години. Петстотин години... и просто я приемах за безсмъртна и студена.

- Звучи ми като определение на Валгите.

Той оголи зъби.

- Поживей цяла вечност и виж как ще ти се отрази, милейди.

- Не разбирам защо си толкова изненадан. Обичал си я, въпреки че е била безсмъртна и студена. Би трябвало да си свикнал с тези нейни черти. Какво значение има как я наричат?

- Не съм я обичал.

- Определено се държеше като влюбен.

Лоркан изръмжа:

- Защо постоянно се връщаш на този въпрос, Елида? Защо само с това не съумяваш да се примириш?

- Защото се мъча да разбера как е възможно да обикнеш чудовище.

- Защо?

Той навлезе в личния й периметър. Елида не отстъпи и с крачка.

Но очите й горяха, когато изсъска:

- Защото ще ми помогне да разбера как аз можах да обикна чудовище.

Гласът й пресекна на последните думи и Лоркан застина, докато изреченото се уталожваше и у двама им. Никой никога досега... никой...

- Болест ли е? - продължи тя. - Нещо не ти е наред ли?

- Елида - поде дрезгаво Лоркан.

И се осмели да посегне към нея.

Тя му се изплъзна.

- Ако си въобразяваш, че само защото си положил кръвната клетва пред Елин има някаква надежда за двама ни, жестоко се лъжеш. Ти си безсмъртен, аз съм човек. Да не забравяме тази подробност.

Лоркан едва не изтръпна от думите й, от страховитата истина в тях. Той беше на пет века. Трябваше да се отдръпне - не биваше да се вживява толкова. И все пак се озъби насреща й:

- Ревнуваш. Това те разяжда всъщност.

Елида се изсмя грубо и язвително. За пръв път я чуваше да се смее така.

- Ревнувам? От какво? От демона, на който си подлизурствал? - Тя изопна рамене. Вълна в апогея си, преди да се разбие в брега. - Мога само да й завиждам, Лоркан, че поне тя се е отървала от теб.

Лоркан се ненавиждаше, задето думите го блъскаха като юмруци. Задето гардът му срещу нея бе паднал отдавна.

- Съжалявам - каза й. - За всичко, Елида.

Ето, изрече го на глас.

- Съжалявам - повтори.

Лицето на Елида обаче не се стопли.

- Не ме е грижа - рече и се завъртя на пета. - И не ме е грижа дали утре ще си тръгнеш жив от бойното поле.

***

Ревнувала. Само мисълта да ревнува от Майев, да й завижда, че е притежавала сърцето на Лоркан векове наред... Елида куцукаше към руките, стиснала зъби толкова силно, че челюстта я болеше.

Почти достигаше първата оседлана птица, когато някой каза зад гърба й:

- Не биваше да му обръщаш внимание.

Елида спря, извърна се и видя Гавриел да я следва.

- Моля?

Винаги приветливото лице на Пумата сега изглеждаше мрачно - пълно с неодобрение.

- Все едно да изриташ в корема някого, който вече е повален на земята.

Елида не бе изрекла нито една остра дума към Гавриел, откакто се познаваха, но този път процеди:

- Не смятам, че ти влиза в работата.

- Никога досега не съм чувал Лоркан да се извинява за каквото и да било. Дори когато Майев го бичуваше заради някоя грешка, пак не й се извиняваше.

- И затова трябва да му дам прошка?

- Не. Но трябва да осъзнаеш, че положи кръвната клетва пред Елин заради теб. Само заради теб. За да останете заедно. Макар и отлично да проумява, че ще живееш колкото всеки простосмъртен.

Птиците пристъпваха нетърпеливо от крак на крак, тръскайки криле в очакване на предстоящия полет.

Елида знаеше. Осъзна го в секундата, в която Лоркан коленичи пред Елин. Минаха седмици, а още не бе решила какво да прави с факта, че се е обрекъл в служба на кралицата заради нея. С желанието да си говорят и помагат като едно време. Мразеше се за това. Задето не удържа гнева си по-дълго.

Именно по тази причина го намери вечерта. Не за да накаже него, а себе си. Да си напомни на кого бе предал кралицата им, колко сериозно се беше заблуждавала за него.

А думите й на раздяла... бяха лъжа. Отвратителна, противна лъжа.

Тя отново се обърна към Гавриел.

- Не съм...

Пумата беше изчезнал. И дори онзи мъдър глас, който й шепнеше цял живот, не изричаше нищо за мразовития полет над армията, над морето от тъмнина, ширнало се между нея и древния град.

***

Несрин стоеше до Салки, опряла ръка в пернатия му врат, и гледаше как групата руки излита в небето. Двайсетте птици не пренасяха само Елин Галантиус и спътниците й, сред които Каол и Ирен, но и още лечителки, провизии и няколко коня, закачулени и затворени в дървени клетки. Между тях беше и Фараша, кобилата на Каол.

- Тръгваше ми се с тях - въздъхна Борте, която почистваше Аркас наблизо. - Да се бия рамо до рамо с елфите.

Несрин я стрелна косо с лека усмивка на уста.

- Скоро ще ти се отдаде възможност. Стига след тази битка да се отправим към Терасен.

Някой изсумтя насмешливо.

- Върви да подслушваш някой друг, Йеран! - нахока годеника си Борте.

Капитанът на клана Берлад отвърна:

- Страхотна командирка си, няма що! Да точиш лиги по елфите като влюбено момиченце.

Борте врътна очи.

- Като ме научат на бойните си техники и ги използвам, за да те изтрия от лицето на земята на следващата кланова сбирка, пак ще си приказваме как съм точила лиги.

Красивият капитан тръгна към тях с бясна крачка. Несрин сведе глава, за да прикрие усмивката си, и внезапно реши да обърне внимание на кафявите пера на Салки.

- Дотогава ще си ми съпруга по силата на уговорката с моята кланова майка -скръсти ръце той. - Би било непристойно да убиеш собствения си съпруг по време на Сбирка.

Борте се подсмихна отровно на годеника си.

- Тогава ще си избера по-подходящ момент.

Йеран й се ухили дяволито.

- Да, някой друг път - обеща й.

Несрин забеляза искрата в очите на капитана. И как Борте прехапа леко устна и дъхът й пресекна за секунда.

Йеран се приведе да прошепне нещо в ухото й, от което Борте изцъкли очи. И явно така я смая, че когато годеникът й тръгна обратно към рука си, този път с мъжкарски наперена походка, тя се изчерви и продължи да чисти усърдно Аркас.

- Не питай - измърмори.

Несрин вдигна ръце.

- Не би ми хрумнало.

Бузите на Борте не спряха да червенеят минути след това, а ръцете й търкаха почти трескаво рука.

Спокойни, грациозни стъпки проскърцаха в снега и Несрин позна кой върви към тях още преди рукините да му отдадат чест. Не защото Сартак бе принц и официален наследник на хаганата, а защото им беше капитан. На всички рукини във войната, не само на клана Еридун.

Той им махна да продължат с работата си, оглеждайки нощното небе и летящите из него руки, които Роуан Белия трън бранеше от евентуални вражески стрели. Веднага щом Сартак стигна до Несрин, Борте потупа Аркас, хвърли четката в раницата си и се втурна нанякъде.

Ала не за да ги остави насаме, досети се Несрин. Само след малко Йеран заряза собствения си рук и пое след Борте с ленива крачка. Момичето надникна веднъж през рамо и съзирайки го зад себе си, далеч не му отвърна с раздразнение.

Сартак се засмя.

- Е, поне са си изяснили отношенията.

Несрин изсумтя, плъзгайки четка по перата на Салки.

- По-объркана съм от всякога.

- Съседите й по палатка не са.

Несрин вирна вежди, но се усмихна.

- Хубаво. Не за съседите й. За тях двамата.

- Войната въздейства странно на хората. Кара всичко да изглежда някак по-неотложно. - Той я погали по тила, оплитайки пръсти в косата й, и прошепна в ухото й: -Ела в леглото.

Гореща вълна обля тялото й.

- Утре ни чака битка. Поредната.

- И сред цялата смърт наоколо ми се прииска да те прегърна - рече принцът с онази обезоръжаваща усмивка, на която тя никога не успяваше да устои. Особено като добави: - И да ти направя разни други неща.

Пръстите на Несрин се свиха в ботушите й.

- Тогава ми помогни да почистя Салки.

Принцът се спусна толкова стремглаво към четката, захвърлена от Борте, че Несрин се засмя.

52

Крочанките се бяха придали в лагера си в Белия зъб и ги чакаха там.

Манон и Тринайсетте слязоха от уивърните си. Коремът й се свиваше с всяка стъпка към огъня на Гленис. Парчето червен плат в края на плитката й тежеше като воденичен камък.

Вече наближаваха огнището на старицата, когато Бронуен я настигна.

Астерин и Сорел, които крачеха зад нея, се напрегнаха осезаемо, но не казаха нищо.

- Какво стана? - попита Бронуен.

Манон се извърна към братовчедка си.

- Призовах ги да обмислят положението си във войната.

Бронуен вдигна свъсен поглед към небето, сякаш очакваше да зърне вещиците от Железни зъби там.

- И?

- И ще видим.

- Смятах, че отиваш да ги привлечеш на наша страна.

- Отидох - наежи се Манон - да им съобщя, че е време да решат кои искат да бъдат.

- Не знаех, че Железни зъби са способни на задълбочен размисъл.

- Внимавай, вещице! - изръмжа Астерин.

Бронуен я удостои с подигравателна усмивка през рамо, а сетне каза на Манон:

- И ви пуснаха да си тръгнете?

- Да.

- Ще се бият ли на наша страна? Ще се обърнат ли срещу Морат и други вещици от Железни зъби?

- Не знам.

Действително не знаеше.

Бронуен повървя мълчаливо. Манон тъкмо навлизаше в периферната част на огнището, когато вещицата каза:

- Значи надеждата ни е била безсмислена.

Манон не знаеше как да й отговори, ето защо продължи напред, а Тринайсетте я последваха без дори да погледнат Бронуен.

Гленис ръчкаше въглените в огнището си. Свещеният огън в центъра му не се нуждаеше от дърва, за да гори. Дар от Бранън - частица от терасенската кралица.

- На сутринта отлитаме - обяви старицата. - Решено е: връщаме се по родните си огнища.

Манон просто седна на най-близкия до Гленис камък и позволи на Тринайсетте да си намерят храна. Дориан бе останал при уивърните. Като се разделяха преди няколко минути, шепа крочанки тъкмо се запътваха към него. Незнайно дали за удоволствие, или за информация. Съмняваше се скоро да сподели леглото й отново. Особено щом бе толкова решен да замине за Морат.

Идеята хич не й се нравеше.

Затова я изтласка и попита Гленис:

- Според теб Железни зъби могат ли да се променят?

- Ти най-добре знаеш отговора.

Знаеше го - и не й харесваше особено.

- Рианон вярваше ли, че ние можем да се променим?

Че аз мога да се променя?

Погледът на Гленис омекна, обзет от едва доловима тъга. Старицата пъхна поредната цепеница в огъня.

- Доведената ти сестра беше твоя противоположност в много отношения. И доста приличаше на баща ти. Беше открита, пряма и винаги казваше каквото й е на езика., независимо от последствията. Някои я наричаха дори безразсъдна. Вероятно не би предположила заради сегашното им поведение - подсмихва се старицата, - но мнозина от вещиците край различните огнища наоколо не я харесваха. Не искаха да слушат нравоученията й за падението на народа ни, за правилния изход от трудностите ни. За мира между клановете. Всеки ден говореше на всеослушание за шанса да създадем обединено Вещерско кралство. Бъдеще, в което да не се крием, разпръснати по тези земи. Мнозина я наричаха глупачка. Най-вече когато тръгна да те търси, непреклонна да те превърне в наша съюзница въпреки кървавото ти минало.

И бе загинала заради мечтата си, заради шанса за обединено бъдеще. От ръката на Манон.

Гленис продължи:

- Питаш дали Рианон вярваше, че Железни зъби могат да се променят? Навярно беше единствена сред крочанките, но го вярваше с цялото си същество. - Тя преглътна и провисналата кожа на гърлото й подскочи. - Вярваше, че двете ще можете да управлявате заедно Вещерското кралство. Ти щеше да поведеш Железни зъби, а тя -крочанките, и заедно щяхте да скрепите дружбата, разтрогната преди векове.

- А сега останах сама.

Сама трябваше да преговаря и с двата клана.

- Да. - Гленис се взря в нея прямо, безмилостно. - Сама трябва да изградиш мост помежду ни.

Манон прие чинията с храна, която Астерин й подаде, сядайки до нея. .

- Железни зъби ще застанат зад нас. Ще видиш! - увери я Втората й.

Сорел изсумтя в несъгласие от близкия камък.

Астерин й отвърна с вулгарен жест.

- Ще застанат на наша страна. Убедена съм.

Гленис й се поусмихна, но Манон просто подхвана храната си.

Надежда, бе казала на Елида преди много месеци.

Но може би за тях нямаше надежда.

***

Дориан се задържа при уивърните, за да отговаря на въпросите на крочанките, които или не желаеха, или се бояха да разпитват Тринайсетте за събитията от Ферианската падина.

Не, не водеха вещерски отряд. Не, никой не ги беше проследил. Да, Манон беше говорила с Железни зъби, призовавайки ги да се бият на тяхна страна. Да, бяха ги пуснали да си тръгнат живи. Да, беше говорила като представителка и на двата клана.

Поне така му разказа Астерин по време на дългия полет на обратно. Ала да пита директно Манон, да обсъди с нея следващите им ходове... Дори не опита. Още не.

А когато Астерин приключи с разказа, той потъна в размишления. Премисли всичко видяно във Ферианската падина, спомни си всяка зала, всяка стая, всяка яма, смърдяща на болка и страх.

И всички те бяха творение на баща му и Ераван. Такова кралство бе наследил.

Ключовете на Уирда се разбудиха, зашепнаха му. Дориан не им обърна внимание. Вместо това хвана дръжката на Дамарис. Златото беше все така топло въпреки хапливия студ.

Меч на истината, да, но и реликва от някогашния Адарлан. Такъв, какъвто можеше да бъде отново.

Ако Дориан намереше сили. Ако повярваше в себе си. За колкото време му оставаше... Можеше да поправи всичко. Способен беше.

Дамарис се затопли - утеха и потвърждение.

Дориан напусна групичката крочанки и тръгна към скалата над една смъртоносно заснежена и бездънна урва.

Страховити планини се ширеха във всяка посока, но той отправи поглед на юг. Към Морат, мержелеещ се надалеч.

Онази нощ в гората на Ейлве бе успял да се превърне в гарван. Сега му оставаше единствено да се научи да лети.

Пресегна се навътре в себе си към бързея сурова сила. В гърдите му разцъфна топлина, костите му застенаха, светът се уголеми.

Той отвори клюн и от гърлото му излезе дрезгав грак.

Разпери сажденочерните си криле и започна да се упражнява.

53

Някой беше запалил бедрото й.

Не Елин, защото Елин я нямаше - беше затворена в железен саркофаг някъде отвъд морето.

Но някой прогаряше плътта й до кост, и то толкова надълбоко, че най-мъничкото движение върху леглото - ако беше легло - й причиняваше агония.

Лизандра открехна очи и нагоре по пресъхналото й гърло си запроправя път хриптящ стон.

- Спокойно - обади се дълбок глас.

Познаваше го. Познаваше мириса - на бистро поточе и свежа трева. Едион.

Тя обърна натежали, парещи очи към звука.

Лъскавата му коса висеше пред лицето му, сплъстена от кръв. Под тюркоазените му очи тъмнееха лилави кръгове - а погледът му беше съкрушен. Празен.

Намираха се във военна палатка, а единствената светлина в нея идваше от фенер, разлюлян от вятъра, проникващ през крилата на входа. Беше завита с няколко одеяла, а той седеше на обърната кофа, все още в бронята си и без нито една топла дреха.

Лизандра отлепи език от небцето си и се заслуша в света отвъд сумрачната палатка.

Хаос. Викове. Мъже крещяха измъчено.

- Не успяхме да спасим Перант - рече дрезгаво Едион. - В отстъпление сме от два дни. Още три, и ще стигнем Оринт.

Тя свъси леко вежди. От толкова време ли беше в несвяст?

- Наложи се да те сложим в един от фургоните с другите ранени. Чак тази вечер си позволяваме да спрем. - Жилестото му гърло подскочи. - На юг удари буря и забави моратската армия поне малко.

Тя се помъчи да преглътне сухотата в гърлото си. Последно си спомняше как се бори с илкените, съзнавайки за пръв път границите на простосмъртното тяло, че дори Елин, която изглеждаше толкова висока с увереното си излъчване, беше като мравка пред крилатите зверове. Тогава единият раздра крака й с нокти. И тя успя да замахне стабилно с меча. Да го посече.

- Ти обедини армията ни - каза Едион. - Загубихме битката, но войниците не избягаха посрамени.

Лизандра смогна да измъкне едната си ръка изпод одеялата и се пресегна към каната с вода до леглото. Едион мигновено скочи да й налее в чаша.

Но когато пръстите й се сключиха около нея, тя забеляза цвета им, формата им.

Собствените си ръце.

- Ти... преобрази се - обясни Едион, зърнал изцъкления й поглед. - Докато лечителката шиеше крака ти. Вероятно от болката. Но си върна този облик.

Ужас, грохотен и непоносим, се надигна в тялото й.

- Колко ме видяха?

Първите й думи. Грапави и сухи като шкурка.

- Не мисли за това.

Тя глътна вода.

- Всички ли знаят?

Едион кимна със сериозно изражение.

- Какво им каза... за Елин?

- Че е на важна мисия с Роуан и други воини. Толкова тайна мисия, че не смеем да говорим за нея.

- И войниците...

- Не мисли за това - повтори той.

Но Лизандра прочете отговора по лицето му. Разпозна напрежението му.

Бяха се обединили заради кралицата си само за да разберат накрая, че всичко е било просто заблуда, че могъществото на Носителката на огъня не е било с тях, както и че няма да ги защити от армията, прииждаща по петите им.

- Съжалявам - порони тя.

Едион взе празната чаша, хвана ръката й и я стисна нежно.

- Аз съжалявам, Лизандра. За всичко. - Той пак преглътна. - Като видях илкените, като те видях да се биеш с тях...

Безполезна. Лъжлива кучка. Обидите, които й беше отправил, с които я беше прострелял, разсеяха още малко от мъглата на болката. Поизостриха ума й.

- Подвигът ти... - подхвана той с нисък глас. - За Терасен, за Елин. Свещени богове, беше готова да умреш за тях.

- Да, бях.

Думи, студени като стомана.

Лизандра изтръгна ръката си от неговата и Едион примигна. Кракът й пулсираше болезнено, но тя смогна да седне в леглото. Да го погледне право в очите.

- Оскърбявали са ме и са ме унижавали по толкова много начини, толкова години наред - каза с разтреперан глас. Не от страх, а от приливната вълна, която помете всички емоции в нея, прогаряйки я заедно с раната в крака й. - Но никога не съм се чувствала толкова унизена, както когато ме изгони на снега. Когато ме нарече лъжлива кучка пред приятелите и съюзниците ни. Никога. - Не съумя да сдържи сълзите на гняв, които запариха очите й. - Някога бях принудена да пълзя пред мъжете. Боговете са ми свидетели, че едва не пълзях и пред теб през изминалите месеци. А е необходимо да стигна до прага на смъртта, за да проумееш, че си се държал като истински задник? Да ме възприемеш като човешко същество?

Едион не прикри разкаянието в очите си. Години наред бе тълкувала израженията по мъжките лица и знаеше, че всяка мъчителна емоция по неговото беше съвършено искрена. Но това не заличаваше обидите и постъпките му.

Лизандра сложи ръка на гърдите си... върху разбитото си сърце.

- Исках да си ти - промълви. - След Уесли, след всичко исках да си ти. Молбата на Елин нямаше нищо общо с това. Никога не я приех като бреме, защото и бездруго исках да си ти. - Тя не избърса сълзите, рукнали по бузите й. - А ти ме изхвърли на снега.

Едион падна на колене. И протегна ръце към ръката й.

- Никога няма да си го простя. Лизандра, никога няма да забравя и частица от постъпката си, няма да спра да се мразя заради нея. И толкова много...

- Недей. - Тя отново изтръгна ръката си. - Недей да коленичиш пред мен. Безсмислено е. - Посочи изхода от палатката. - Нямам какво друго да ти кажа. Нито ти на мен.

По лицето му пак се разля агония, но тя възпря състраданието си. Не си позволи да му съчувства, когато се изправи на крака, простенвайки тихо заради някоя незнайна болка в мощното му тяло. Той я погледа мълчаливо няколко секунди.

А сетне каза:

- Всички обещания, които ти дадох на онзи плаж в Залива на Черепа, бяха от сърце.

След това си тръгна.

***

През по-голямата част от живота си Едион се мразеше заради едно или друго свое действие.

Но като видя Лизандра да плаче заради него... Тогава вече се усети като истинско чудовище.

Почти не чуваше войниците наоколо, напрегнати и уплашени сред снежната виелица, фучаща измежду опънатите им палатки. Още колко ли от ранените щяха да загинат тази нощ?

Използвал бе високия си ранг да осигури най-добрата лечителка за Лизандра. Но дори тя нямаше магическа дарба. И въпреки че тялото на Лизандра се възстановяваше по-бързо от човешкото, пак се беше наложило да зашият крака й и да сменят превръзките на всеки няколко часа. За щастие, раната се бе затворила достатъчно скоро, че да се снижи рискът от инфекция.

Множество от ранените наоколо не можеха да се похвалят със същото. Загнилите им рани, отровената кръв във вените им... Всяка сутрин все повече и повече трупове оставаха в снега - замръзналата земя беше прекалено твърда, за да ги погребват, а нямаха време да ги изгарят.

Храна за зверовете на Ераван, шепнеха войниците на тръгване от лагерите. Все едно завещаваха безплатен обяд на врага.

Едион се мъчеше да не отдава значение на подобни коментари, на ядния ропот за бягството и поражението им. Като съградиха лагера тази вечер, поне една трета от войниците, включително тези от Гибелния легион, получиха всевъзможни задачи, само и само да си имат работа. Да се уморят достатъчно след целодневния поход, че да не им остане енергия за негодувание.

Сега Едион вървеше към собствената си палатка, разположена в съседство с шатрите на лечителките, където лежеше Лизандра. И за да й осигури уединение, бе прибягнал към високия си ранг.

Почти достигаше малката си палатка - нямаше смисъл да издига голямата си военна шатра, при положение че до няколко часа щяха да продължат бягството си, когато мярна фигурите, скупчени една до друга край огъня отпред.

Забави крачка.

Рен стана. Лицето му беше изопнато под тежката качулка.

Мъжът до него обаче разпали опасно гнева на Едион.

- Дароу - процеди той. - Очаквах вече да си в Оринт.

Увитият в кожи лорд не се усмихна.

- Идвам лично да ти предам новината. Тъй като най-довереният ми вестоносец явно е избрал да служи другиму.

Значи... старото копеле знаеше. Знаеше, че Лизандра се е представяла за Елин. И че Нокс Оуен е помогнал да измъкнат армията от неговите ръце.

- Да приключваме по-бързо тогава - каза Едион.

Рен се напрегна още повече, но си замълча.

Тънките устни на Дароу се извиха в жестока усмивка.

- Вследствие на безразсъдното ти неподчинение, на незачитането на заповедта ни да поведеш войските в избраната от съвета посока, на пълното ти поражение по границата и загубата на Перант, те снемаме от генералския пост.

Едион почти не чу думите му.

- От този момент нататък се смятай за редови войник от Гибелния легион, ако склонят да те приемат сред редиците си. А що се отнася до самозванката, с която парадираш...

Старецът се взря презрително в лечителските шатри. Едион изръмжа.

Дароу присви очи.

- Ако отново я хванем да се представя за принцеса Елин - Едион едва не му изтръгна гръкляна, чувайки думата „принцеса“, - ще се наложи да подпишем смъртната й присъда.

- Само пробвай!

- Само пробвай да ни спреш!

Едион се подсмихна.

- О, няма да си имате работа с мен. Интересно ми е как възнамерявате да екзекутирате толкова могъща хамелеонка.

Дароу игнорира предупреждението му и протегна ръка.

- Мечът на Оринт, ако обичаш.

Рен подскочи.

- Ума ли си загуби, Дароу?

Едион просто впи поглед в него. Старият лорд каза:

- Този меч принадлежи на истинския генерал на Терасен, на принца командир. Тъй като ти вече не носиш това звание, мечът трябва да бъде върнат в Оринт. Докато не назначим нов, достоен носител на титлата.

- Притежаваме този меч, Дароу, единствено благодарение на Едион - просъска Рен. -Ако той не ни го беше отвоювал, още щеше да ръждясва в съкровищницата на Адарлан.

- И вечно ще сме му признателни за това. Поне за това.

Глух тътен изпълни главата на Едион. Дароу не прибра ръката си.

Вероятно заслужаваше подобно наказание. Заради провала на бойното поле, задето не бе спазил обещанието си към Елин да защити тези земи. За постъпката си към хамелеонката, пленила сърцето му от мига, в който разкъса валгските войници в канализацията на Рифтхолд.

Едион свали ножницата на древния меч от колана си. Рен възропта, но той не му обърна внимание и хвърли Меча на Оринт към Дароу.

Липсата на познатата тежест върху хълбока му го накара да загуби равновесие.

Старецът загледа меча в ръцете си. Подлото копеле дори плъзна благоговейно пръст по костената му дръжка.

Едион каза:

- Мечът на Оринт е само парче метал и кост. Винаги е бил единствено това. Важно е какво вдъхва на носача си. Истинското сърце на Терасен.

- Много поетично, Едион - отвърна Дароу, завъртя се на пета и тръгна към единия край на лагера, където несъмнено го чакаха придружителите му. - Командирът ти Килиан е новият генерал на Гибелния легион. Ще получиш заповеди от него.

Снежните вихрушки погълнаха стария лорд . едва след няколко крачки.

- Оставаш си генерал, каквото и да разправя - възнегодува Рен.

- Господарите на Терасен се произнесоха.

- Защо не се съпротивляваш? - подскочи Рен с пламнали очи. - Просто му даде меча...

- Не ме е грижа. - Едион дори не понечи да прикрие умората, отчаянието и гнева си. -Нека задържи меча. И армията. Не ми пука.

Този път Рен не го спря. Едион влезе в палатката си и излезе чак призори.

***

Господарите на Терасен бяха отнели меча на генерал Ашривер.

Мълвата плъзваше от огън на огън, разливаше се като вълна сред армията.

Войникът беше нов в Гибелния легион - постъпил беше едва лятото. Голяма чест, макар и във време на война. Чест, макар и семейството му да го бе пуснало със сълзи на очи.

Да се бие за принц Едион, за Терасен - за това си струваше да напусне родния си чифлик. Да изостави красивата фермерска дъщеря, която така и не бе успял да целуне.

Струваше си едно време. Вече не.

Мъжете, с които се бе сприятелил през месеците на обучение и битки, бяха мъртви.

Войникът, свит пред малкия лагерен огън, беше последният оцелял от младите попълнения в легиона, които в началото на лятото с нетърпение бяха очаквали да изпробват уменията си срещу Валгите.

А сега, в мъртвото сърце на зимата, той се наричаше глупак. В редките случаи, когато решеше да проговори.

Думите се бяха превърнали в ненужни, чужди. Чужди като полузамръзналото му тяло, което вече никога не се стопляше, колкото и близо да спеше до огъня. Ако сънят изобщо дойдеше покрай писъците на ранените и умиращите. Покрай мисълта за страшилищата, преследващи ги на север.

Нямаше кой да им помогне. Да ги спаси. Вярата, че кралицата е сред тях, се оказваше лъжовна. Заблудата от страна на една хамелеонка. Никой не знаеше къде се бие сега Елин Галантиус, какво е сметнала за по-важно от тях.

Мразовитата нощ го притискаше отвсякъде, заплашвайки да погълне крехкия огън пред него. Войникът се приближи към пламъците, разтреперан под износената си пелерина. Всяка болка, всяка драскотина от последното сражение пулсираше мъчително.

Ала нямаше да изостави армията си. Както шепнеха някои. Въпреки че бяха снели принц Едион от генералския пост, въпреки че кралицата не им се притичваше на помощ - нямаше да изостави тази армия.

Беше се заклел да брани Терасен. Семейството си. И щеше да удържи на клетвата си.

Независимо че вече знаеше, че повече никога няма да ги види.

***

Снегът продължаваше да се сипе, когато отново се впуснаха в битка.

Валя и следващите два дни, преследвайки ги всеки дълъг километър на север.

Заповедта на Дароу нямаше особена тежест. Килиан директно отказа да взима решения без одобрението на Едион. Да носи броня, отговаряща на новия му ранг. Да поеме контрола във военната шатра.

Едион знаеше, че е заслужил предаността му отдавна. Както Гибелният легион бе заслужил неговата. Но сега я проклинаше донякъде. Защото му се искаше Килиан да поеме командването в свои ръце.

Лизандра се бе възстановила достатъчно, за да язди, но Едион почти не я виждаше. Тя се движеше с Рен, в близост до лечителките, в случай че шевовете на крака й се скъсаха. В редките моменти, когато се засичаха, тя впиваше толкова ненавистен поглед в него, че му идеше да повърне.

На третия ден разузнавачите ги догониха и докладваха, че моратската армия бързо скъсява разстоянието помежду им.

Едион знаеше какво предстои. Забелязваше всички морни стъпки и изпити от глад лица около себе си.

До Оринт им оставаше половин ден път. Ако теренът беше равен, щяха да имат шанс да се укрият зад древните му крепостни стени. Но от града ги делеше река Флорин. Прекалено широка, за да я прекосят без лодки. А най-близкият мост бе толкова на юг, че рискуваха, ако поемеха към него.

По това време на годината реката още можеше и да не е замръзнала. Но дори да имаха този късмет, беше толкова пълноводна, че обикновено хващаше прекалено тънък слой лед. Ако цяла армия тръгнеше по него, нищо чудно да рухнеше под нозете им.

Имаше и други маршрути към Оринт. Право на север през Еленови рога, а оттам обратно на юг към града, сгушен в подножието на планината. Но с всеки час забавяне моратското пълчище ги настигаше все повече и повече.

Едион яздеше редом с Килиан, когато Елган се изравни с тях в галоп. Конят му пръхтеше, изпускайки облаци топъл въздух в снежния ден.

- Реката е на петнайсетина километра право напред - обяви Елган. - Сега е моментът да вземем решение.

Да рискуват с южния мост или с по-дългия маршрут на север. Рен ги съзря и пришпори коня си към тях.

Килиан чакаше заповед. Едион вирна вежда.

- Ти си генералът.

- Глупости! - изплю Килиан.

Едион просто се обърна към Елган.

- Има ли вести за леда?

Елган поклати глава.

- Нито за него, нито за моста.

Светът пред тях бе превзет от безкрайни снежни вихрушки. Едион не смееше да надникне назад към едва влачещите краката си унили войници.

Без да каже и дума, Рен се върна при Лизандра.

През вятъра и снега се чу плясък на криле и един сокол се изстреля в небето, опънал сковано единия си крак.

- Продължавайте напред - каза Едион на спътниците си.

***

Лизандра се върна след час. Предаде вестите само на Рен, който препусна с коня си към Едион, Килиан и Елган.

Лицето на младия лорд бе пребледняло.

- Флорин не е замръзнала. Моратски пратеници са избързали напред и са съборили южния мост.

- Тласкат ни на север - промълви Елган.

Рен кимна.

- Ще ни настигнат до утре сутрин.

Нямаше да съумеят да достигнат северния вход на Оринт. А тъй като Флорин бе на броени километри пред тях, прекалено широка и дълбока, за да я прекосят, твърде студена, за да я преплуват, приближаващата откъм гърбовете им моратска армия ги хващаше в капан.

54

Фараша гризеше ябълка от ръката на Каол. Красивата черна кобила беше поуплашена след първия си полет.

Сигурно дори конят на Хелас би се стреснал. Всъщност всеки разумен човек би сметнал висенето на стотици метри от земята за страшно.

- Това може да го прави и някой друг. - Ирен го гледаше как работи, облегната на стената на конюшнята в крепостта, следейки всяка от нестабилните му стъпки. - Ти най-добре си почини.

Каол поклати глава.

- Тя не знае какво й се случва. Искам да я поуспокоя, преди да заспи.

Преди утрешната битка - преди да излязат на бойното поле, този път с истински шанс да спасят Аниел.

Още се мъчеше да преглътне всички събития от изминалите месеци. Битките и загубите. Къде бе изчезнал Дориан с Манон и Тринайсетте... Само се молеше приятелят му да е постигнал успех - и да не е решил той да изкове Ключалката.

Тъй като имаше нужда да разнищи всичко научено, остави Елин и спътниците й при тържествената зала да си търсят храна и поведе Фараша към конюшнята. Главно за да предпази околните от кобилата, която опита да ухапе най-близкия войник, когато й свалиха качулката. Защото дори качулката не беше смогнала да скрие от нея онова, което се разиграваше с голямата клетка, в която я бяха вързали.

Но Фараша не отхапа ръката му, докато гризеше от ябълката, така че Каол се надяваше да му прости за тежкия полет. Една част от него се чудеше дали кобилата знаеше, че е избрал да остане с нея въпреки болките в гърба си и необходимостта от бастун.

Той погали абаносовочерната й грива и я потупа по мускулестия врат.

- Готова ли си да потъпчеш малко валгски изверги утре, приятелко?

Фараша изпръхтя и го погледна с едното си тъмно око, сякаш за да попита: „А ти?“. Каол се усмихна, а Ирен се засмя приглушено.

- Трябва да се връщам в залата - каза съпругата му. - Някой може да потърси помощ.

И все пак не тръгна.

Погледите им се срещнаха над мощния гръб на Фараша. Той заобиколи кобилата, внимавайки да не го захапе.

- Знам - пророни в отговор.

Ирен килна глава.

- Какво знаеш?

Каол преплете пръсти с нейните. После сложи ръцете им върху още плоския й корем.

- О! - отвори смаяно уста тя. - Аз... Как?

Сърцето му запрепуска.

- Значи е вярно.

Златистите й очи се приковаха в неговите.

- Искаш ли да е вярно?

Каол долепи длан до бузата й.

- Повече, отколкото някога съм предполагал.

Усмивката на Ирен бе толкова широка и слънчева, че сърцето му почти се пропука.

- Вярно е - промълви тя.

- В кой месец си?

- Почти във втория.

Той огледа корема й, който скоро щеше да порасне заедно с рожбата в него. Тяхната рожба.

- Допускам, че не си ми казала, защото не си искала да ме тревожиш.

Ирен прехапа долната си устна.

- Нещо такова.

Каол изсумтя.

- А когато започнеше да се клатушкаш като гъска и коремът ти се надуеше до пръсване?

Тя го перна по ръката.

- Няма да се клатушкам като гъска.

Той се засмя и я придърпа в обятията си.

- Имах предвид, че ще се клатушкаш очарователно. - Смехът на Ирен отекна в тялото му и Каол я целуна по главата, по слепоочието. - Ще си имаме детенце. - Прошепна в косите й.

Тя го прегърна през кръста.

- Да - прошушна. - Но откъде разбра?

- От баща ми - измърмори Каол. - Явно е по-наблюдателен от мен.

Тя изтръпна до него.

- Нали не си ядосан, че скрих от теб?

- Не. Бих се радвал да го чуя първо от теб, но разбирам защо не си искала да ми казваш още. Колкото и глупаво да е - добави и я гризна нежно по ухото.

Ирен го сръчка в ребрата и той отново се засмя. Засмя се, макар че всеки ден от обсадата, всеки враг, срещу който се изправяше, го изпълваше с ужас да не допусне фатална грешка. Не можеше да се отърве от мисълта, че загинеше ли, повличаше и нея със себе си.

Тя го стисна по-силно в прегръдката си и отпусна глава върху гърдите му.

- Ще бъдеш блестящ баща - пророни. - Най-блестящият баща, съществувал някога.

- Големи надежди ми възлагаш, като се има предвид, че преди броени месеци искаше да ме хвърлиш от най-високия прозорец на Tope.

- Никоя лечителка не би постъпила толкова непрофесионално.

Каол се ухили, после вдиша аромата й, измъкна се от прегръдката й и я целуна по устните.

- Не мога да опиша колко съм щастлив, Ирен. Каквото и да пожелаеш, на твоите заповеди съм.

Устните й се извиха в лека усмивка.

- Опасни думи.

Той погали с палец брачната й халка.

- Значи ще трябва възможно най-бързо да сложа край на тази война, за да построя къщата ни до лятото.

Тя врътна очи.

- Колко благородна причина да надвиеш Ераван!

Каол си открадна още една целувка от нея.

- Колкото и да ми се ще да ти докажа, че съм готов да изпълня всяка твоя заповед -пошепна до устата й, - трябва да свърша една друга работа, преди да си легнем.

Ирен вирна вежди.

Той направи гримаса.

- Налага се да запозная Елин с баща ми. Преди случайно да се сблъскат един с друг.

Баща му не беше край залата, когато пристигнаха, а Каол се тревожеше твърде много за Фараша, за да хукне да го търси.

Ирен настръхна, въпреки че в очите й проблесна искрица шеговитост.

- Подло ли е от моя страна, че ми се иска да погледам? И да донеса нещо за хапване?

Каол преметна ръка през раменете й и погали Фараша на раздяла. Накуцваше въпреки бастуна, а болката в гърба му изпращаше огнени копия надолу по краката му, но всичко това беше второстепенно. Всичко - дори проклетата война бледнееше пред жената до него.

Пред бъдещето, което щяха да съградят заедно.

***

Колкото добре бе минал разговорът му с Ирен, толкова по-зле бе потръгнал този между Елин Галантиус и баща му.

Ирен не донесе храна, но главно защото на път към тържествената зала срещнаха баща му. Крачеше яростно към стаята, където почиваха Елин и спътниците й.

- Татко - подхвана Каол, изравнявайки се с него.

Ирен мълчеше и само наблюдаваше движенията на Каол. Болката в гърба му трябваше да е нетърпима, щом куцаше толкова сериозно, независимо че магията й се възвръщаше лека-полека. Нямаше представа къде бе оставил количката си - дали не я беше затрупала някоя отломка при обстрела. Молеше се да не е така.

Баща му се изрепчи:

- Не ме събуди, когато кралицата на Терасен е пристигнала в замъка ми?!

- Не ми беше приоритет.

Каол спря пред вратата на малката стая, където бяха настанили кралицата, и почука.

Някой изсумтя от другата страна вместо отговор и съпругът на Ирен отвори вратата с рамо, колкото да надникне вътре.

- Баща ми иска да те види - обяви Каол на човека вътре, вероятно кралицата.

Мълчание, последвано от шумолене на дрехи и мудни стъпки.

Ирен стоеше отзад, когато накрая Елин Галантиус се появи на вратата. Лицето и ръцете й бяха почистени, но носеше същите мръсни дрехи. До нея се извисяваше снажният среброкос елфически воин - Роуан Белия трън. За когото Ирен бе чула да говорят с такова страхопочитание в хаганата преди няколко месеца. В стаята лейди Елида седеше до далечната стена с поднос храна до себе си, а гигантският бял вълк лежеше на пода, следейки събитията с притворени очи.

Смайващо беше да ги зърне в подобна среда, да осъзнае, че макар да бяха могъщи, древни създания, елфите никога не напускаха истински родните си гори. Кралицата явно също предпочиташе този облик, разпуснатата й коса почти скриваше

леко заострените й уши. Зад нея не се мяркаше Гавриел - златокосият, меланхоличен на вид воин, нито смразяващият кръвта Лоркан. Слава на Силба за последния!

Елин остави вратата отворена. Двамата членове на двора им не помръднаха от местата си. Изглеждаха почти отегчени.

- Е - поде лаконично кралицата, пристъпвайки в коридора.

Бащата на Каол плъзна поглед по принца воин до нея. Сетне обърна глава към Каол и каза:

- Предполагам, че са се запознали във Вендлин. След като ти я изпрати там.

Ирен се напрегна от подигравателния му тон. Копеле. Отвратително копеле.

Елин изцъка с език.

- Да, да, нека разясним този въпрос. Нищо че не ми изглежда синът ви да съжалява. -Тя надзърна към Ирен, която се постара да не изтръпва под взора на тюркоазенозлатистите й очи. Не долови в тях огъня от онази нощ в Иниш, но бяха запазили безпощадната си проницателност. Различни. И двете бяха различни от онези момичета. Устните на кралицата се кривнаха в усмивка. - Мисля, че добре се е уредил. -Тя вдигна свъсен поглед към консорта си. - Поне Ирен не ми се струва от онези образи, които си придърпват цялото одеяло нощем и хъркат като дъскорезница.

Ирен се покашля, а принц Роуан само се усмихна на кралицата.

- Не ми пречи, че хъркаш - каза й кротко.

Устата на Елин потрепна и тя извърна поглед към бащата на Каол. Усмивката на Ирен посърна, когато се натъкна на мрачното лице на мъжа. Нервите на Каол бяха обтегнати като струни.

- Не си губете времето с подигравки - каза кралицата на баща му. - Уморена съм, и гладна, така че няма да е разумно за вас.

- Намираш се в моята крепост!

Елин заоглежда демонстративно тавана, стените, пода.

- Сериозно?

Ирен сведе глава, за да прикрие усмивката си. Каол също.

Елин обаче се вторачи наново в господаря на Аниел.

- Надявам се, че няма да ни пречите.

Чертаеше граници. Дъхът на Ирен пресекна в гърлото й.

Бащата на Каол каза само:

- Доколкото знам, не си кралица на Адарлан.

- Не, но синът ви е дясна ръка на краля, тоест превъзхожда ви по ранг. - Елин се усмихна на Каол с плашеща благост. - Нима си пропуснал да му споменеш?

Ирен и Елин не бяха момичетата от онази нощ в Иниш, да, но дивият огън още живееше у кралицата. Див огън, докоснат от лудост.

Каол сви рамене.

- Бях решил да му кажа в подходящия момент.

Баща му изръмжа.

- Защитили сте и сте подготвили народа си достойно. Нямаме намерение да ви отнемаме това - заяви принц Роуан на мъжа.

- Не ми е потребно одобрението на елфически главорези - озъби се господарят на Аниел.

Елин перна Роуан по рамото.

- Главорез. Допада ми. По-добре е от „мишелов“, нали?

Ирен нямаше представа за какво говори кралицата, но въпреки това за пореден път сдържа смеха си.

Елин се поклони театрално на господаря на Аниел.

- Е, след тази приятна раздумка смятам да довършим вечерята си. Желая ви чудесна вечер, ще се видим на парапета утре, а междувременно бъдете така любезен да гниете в ада!

Елин се завъртя и поведе съпруга си обратно към стаята. Но преди да влязат, кралицата се усмихна през рамо на Ирен и Каол и каза с блеснали от неподправена радост очи:

- Поздравления!

Ирен нямаше представа как е научила. Но все пак елфите притежаваха свръхестествено обоняние.

Ето защо й се усмихна и сведе глава - миг преди Елин да затръшне вратата в лицето на господаря на Аниел.

Каол се обърна към баща си, прикрил умело всяка нотка на хумор в изражението си.

- Е, видя я.

Мъжът се тресеше, навярно от смесица от гняв и унижение, а когато се извърна, за да си тръгне, Ирен проумя, че това бе една от най-хубавите гледки в живота й.

Ако съдеше по усмивката на Каол, съпругът й си мислеше същото.

***

- Ама че противен човек! - Елида дояде пилешкото си бутче и подаде едно на Фенрис, който си беше възвърнал елфическия облик. Той го захапа с доволно ръмжене. - Горкичкият лорд Каол.

Елин, облегната на стената с протегнати напред болезнени крака, също дояде порцията си пилешко и отхапа от парчето си черен хляб.

- Горкичкият Каол, горкичката му майка, горкичкият му брат. Горко на всички, които имат досег с него.

Изправен пред единствения и доста тесен прозорец в стаята, откъдето наблюдаваше тъмната армия на стотици метри под тях, Роуан изсумтя:

- Тази вечер беше в завидна форма.

Елин му изкозирува с парчето си овесен хляб.

- Всеки, който прекъсва вечерята ми, си плаща.

Той врътна очи, но се усмихна така, както го бе забелязала да се усмихва, когато двамата бяха надушили детето в утробата на Ирен.

Елин се радваше за нея - и за двама им с Каол. Приятелят й заслужаваше подобно щастие повече от всеки друг. Колкото собствения й вречен...

Не си позволи обаче да потъва в размишления по въпроса. Вместо това дояде хляба си, отиде до прозореца и се опря на

Роуан. Той преметна ръка през раменете й - небрежен, спокоен жест.

Никой не говореше за Майев.

Елида и Фенрис продължиха да се хранят мълчаливо, предлагайки им поне мъничко уединение в тясната, гола стая, която щяха да обитават вкупом, спейки на шалтета по пода. Явно господарят на Аниел не споделяше нейното влечение по лукса. И нямаше навик да предлага дори най-основните удобства на гостите си. Като гореща вана. И легла.

- Войниците са уплашени - каза Роуан, загледан в долните етажи на крепостта. -Подушвам страха им.

- Удържат крепостта от дни. Знаят какво ги чака призори.

- Страхът им - сключи челюсти той - е доказателство, че нямат доверие на съюзниците ни, че не вярват хаганската армия да ги спаси. Затова няма да се бият от сърце. И може да проявят слабост, каквато не бива да допускаме.

- Може би трябваше да предупредиш Каол - каза Елин. - Той можеше да ги мотивира някак.

- Имам чувството, че вече ги е мотивирал колкото е могъл. Но страх като този прояжда душата.

- Какво да сторим тогава?

Роуан поклати глава.

- Не знам.

Но Елин усети, че знаеше, че му се искаше да каже още нещо, но се въздържаше или защото не бяха сами, или заради някакво колебание.

Ето защо не го притисна, а отправи очи към назъбените парапети с патрулиращи зад тях войници, към многолюдната тъмна армия отвъд. Пронизителен лай и рев огласяха нощта, толкова неземни, че по гръбнака й полази студена тръпка.

- Битката по суша по-лесна ли е, или по-трудна от тази по море? - попита Елин съпруга и вречения си, впила поглед в татуираното му лице.

Досега бе воювала единствено срещу корабите в Залива на Черепа, но онова сражение приключи относително бързо. И срещу илкените в Каменните блата, но тогава беше по-скоро изтребление, отколкото битка. Нищо общо с това, което ги чакаше призори. Срещу което се бяха борили приятелите й сред Тясното море, докато те двете с Манон бяха в огледалото, а сетне и с Майев на онзи плаж.

Роуан се замисли.

- И двете са грозна картинка, но по различен начин.

- Аз предпочитам да се бия по суша - промърмори Фенрис.

- Защото никой не обича миризмата на мокро куче? - подметна през рамо Елин.

Фенрис се засмя.

- Точно поради това.

Поне отново се усмихваше.

Устните на Роуан потрепнаха нагоре в краищата, ала очите му останаха сурови, докато се взираше във вражеската армия.

- Утрешната битка ще е също толкова кървава - каза той. - Но планът ни е стабилен.

Щяха да чакат на парапета с Каол в готовност за отчаяните ходове на Морат, когато се озовяха приклещени към крепостната стена и пометени от хаганската армия. Елида щеше да помага на ранените в тържествената зала заедно с Ирен и другите лечителки.

Елин нямаше идея къде бяха Лоркан и Гавриел. И двамата се отцепиха още с пристигането, Пумата отиде да стои на пост някъде, а Лоркан вероятно пак се цупеше. Но едва ли щяха да пропуснат утрешния бой.

Сякаш мислите й го бяха призовали, и Гавриел влезе тихо в стаята.

- Армията е в покой - обяви вместо поздрав, после най-безцеремонно клекна до Фенрис и си придърпа платото с пилешко месо. - Но войниците треперят от страх. Дните на отбрана са изцедили силите им.

Роуан кимна, без да съобщи на Пумата, че тъкмо това обсъждаха. Гавриел нападна храната.

- Ще трябва да се погрижим да не поддадат утре.

Наистина.

- Чудех се - подхвана след малко Елида, сякаш говореше сама на себе си, - щом Майев е натрапница, кой ще управлява Доранел, ако я прокудим заедно с другите Валги?

- Или я изпепелим - подхвърли Фенрис.

Елин се усмихна мрачно, ала въпросът на Елида се загнезди в съзнанието й.

Гавриел бавно побутна настрана платото с пилешко.

Ръката на Роуан падна от раменете на Елин. Боровозелените му очи се загнездиха в нея широко отворени.

- Ти.

Елин примигна насреща му.

- Има и други наследници на Маб. Галан, Едион...

- Тронът се предава по майчина линия, само от елфа на елфа. Поне би трябвало -добави Роуан. - Ти си единствената с директна, неопровержима кръвна връзка с Маб.

- И твоят род, Роуан - обади се Гавриел. - Някой от твоя род ще има право върху половината трон на Мора.

- Селен. Неин ще е.

Въпреки че бе принц, кръвната връзка на Роуан с Мора толкова бе изтъняла през вековете, че вече я имаше само на думи. Можеше да се каже, че Елин имаше по-близко родство с Елида, дори с Каол, отколкото с Роуан, независимо от далечното им общо потекло.

- Е, отстъпвам престола на Селен - рече Елин, изтупвайки ръцете си като че от въображаем прах. - Доранел е неин.

Повече никога нямаше да отиде в онзи град, без значение дали щяха да надвият Майев, или не. Навярно това я превръщаше в страхливка. Но не посмя да потърси утешителния тътен на магията си.

- Малките хора действително знаеха - каза умислено Фенрис, потривайки челюстта си. - Знаеха коя си.

Открай време знаеха. Спасили бяха живота й преди десет години, а през последните седмици помагаха на всички тях. Знаеха коя е и й оставяха дарове. Сякаш отдаваха почит на наследницата на Бранън. Не на...

- Елфическата кралица на Запада - пророни Гавриел.

Мълчание.

- Това звание ли е? - учуди се Елин.

- Вече да - отвърна Фенрис.

Елин го стрелна косо.

- Да, ако Селен стане Елфическата кралица на Изтока - потвърди Роуан.

Никой не продума цяла минута.

Елин въздъхна към тавана.

- Е, какво толкова? Поредната префърцунена титла.

Никой не понечи да проговори. Елин не позволи на това ново бреме да проникне твърде надълбоко в съзнанието й. На всичко, което предполагаше званието - че можеше да й се наложи да закриля не само Малките хора на континента, но и заедно с кадъра да поставят основите на нова родина за всички елфи, пожелали да живеят с тях. За всички елфи, оцелели след клането в Терасен преди десет години и решили да се завърнат.

Наивна мечта, която едва ли щеше да види сбъдната. Едва ли щеше да осъществи.

- Елфическата кралица на Запада - повтори, вкусвайки думите на върха на езика си.

Питайки се колко ли време щеше да се нарича така.

Тежкото мълчание в стаята й подсказа, че приятелите й си мислеха същото. А болката, гневът и решимостта в очите на Роуан - че вреченият й вече разсъждаваше дали това ново звание нямаше да я спаси някак от жертвения олтар.

Подобен въпрос обаче щяха да обсъждат по-късно. След утрешната битка.

Ако оцелееха.

***

Имаше порта и отвъд черния й свод се ширеше вечността.

Но не за нея. Тя не отиваше в Отвъдното.

Боговете й бяха подготвили друг ковчег - този път изсечен от онзи тъмен лъскав камък.

Камък, какъвто огънят й не можеше да разтопи. Да прониже. Единственият начин да се измъкне от затвора му беше да се превърне в него - да се слее с него като морска пяна с пясъка.

Всяко дихание бе по-плитко от предходното. В този ковчег нямаше дупки.

Знаеше, че отвъд стените му има втори ковчег. Знаеше, защото приглушените викове от него я достигаха някак.

Две принцеси, едната от злато, другата - от сребро. Една млада и една древна. Двете заедно щяха да платят цената за затварянето на портата към вечността.

Въздухът й беше на привършване. Изразходила бе прекалено много от него в трескаво дращене по камъка. Пръстите й пулсираха болезнено около изпотрошените нокти и съдраната плът.

Женските писъци стихваха постепенно.

Трябваше да приеме съдбата си, да се примири с нея. Чак тогава капакът на ковчега щеше да се отвори.

Въздухът беше горещ, скъпоценен. А тя не можеше да се измъкне, не можеше...

***

Елин се изтръгна от съня си. Стаята още тънеше в мрак, а приятелите й наоколо дишаха равномерно.

Чист, свеж въздух. Отвъд тесния прозорец блещукаха звезди.

Нямаше ковчег от Камък на Уирда. Нямаше порта, която щеше да я погълне.

Но знаеше, че онези проклети богове я наблюдават. Дори тук я наблюдаваха. И чакаха.

Чакаха саможертвата й. Това представляваше за тях - жертвено агне.

Стомахът й се присви в спазъм, но Елин не му обърна внимание, не обърна внимание на разтрепераното си тяло. На горещината под кожата си.

Завъртя се на една страна и се притисна към утешителната топлина на Роуан. Приглушените писъци на Елена още бучаха в ушите й.

Не, повече никога нямаше да се усети толкова безпомощна.

55

Дориан не беше очаквал да се чувства така в женско тяло.

Походката му, лекото полюшване на ханша и бедрата - странно беше. Обезпокоително странно. Дори някоя от крочанките да бе забелязала младата вещица, която обикаляше в кръгове, приклякваше и изпъваше крака, всички продължаваха да се готвят усърдно за отпътуване.

Не можеше да не отчете и гърдите си, които не бе очаквал да бъдат толкова... неудобни. Не че го притесняваха, но дори след тези няколко часа още не успяваше да свикне с наличието им, когато ги бутнеше с ръце, нито пък с необходимостта да наглася Стойката на тялото си заради известната им тежест.

Спрял се бе на по-елементарна трансформация: предишната вечер си избра някаква млада крочанка - новачка, от чиято помощ едва ли се нуждаеха често и чието присъствие едва ли регистрираха винаги - и започна да я следи толкова неотклонимо, че момичето вероятно го сметна за някой перверзник.

На сутринта, когато лицето и фигурата й добре се бяха уталожили в съзнанието му, отиде в единия край на лагера и просто извика образа на девойката.

Е, не беше толкова просто. Преобразяването си оставаше все така неприятен процес - костите му трябваше да се пренаредят, скалпът му забоцка от растежа на дългата й кестенява коса, спускаща се на лъскави вълни, носът го загъделичка, докато приемаше новата си, по-женствена извивка.

Накрая дълги минути се взира в себе си. В миниатюрните си ръце, в тъничките си китки. Удивляваше се колко сила се

криеше във фините му кости. Потупа се леко между краката и установи какви промени бяха настъпили и там.

А през изминалите два часа обикаляше из лагера, опознавайки движенията и странностите на женското тяло. Съвсем различно бе от първия му полет като гарван -от първата борба с вятъра.

Доскоро си мислеше, че знае всичко за женското тяло. Как да накара една жена да мърка от удоволствие. Дори се изкушаваше да намери някоя уединена палатка и да опознае от първа ръка някои усещания.

Но така само щеше да пропилее ценно време. А и вече разтурваха лагера за отлитане.

Тринайсетте бяха осезаемо напрегнати. Още не бяха решили накъде да поемат. Пък и никоя от крочанките не ги покани да отпътуват с нея към огнището й. Дори Гленис.

Нито една от Тринайсетте не го погледна, минавайки покрай него. Никоя не го разпозна.

Дориан тъкмо приключваше поредната си разходка в кръг на малката тренировъчна площадка, когато Манон мина наблизо с разпилени сребристи коси. Той спря, подобно на предпазлива крочанка на поста си, и я загледа как профучава през снега и калта с устремена крачка, досущ като острие, разсичащо света.

Манон вече почти подминаваше площадката му, когато се закова на място.

И се обърна бавно към него с разширени ноздри. Златистите й очи го обходиха светкавично, пронизващо.

Накрая тя свъси вежди. Дориан просто й се усмихна лениво. Манон тръгна към него.

- Чудно, че не се опипваш!

- Откъде знаеш, че не съм го направил вече.

Още един преценяващ поглед.

- Очаквах да избереш по-привлекателен облик.

Той сведе смръщено очи към тялото си.

- На мен ми се струва достатъчно привлекателен.

Манон стисна устни.

- Да разбирам ли, че се готвиш да заминеш за Морат?

- Да съм казвал нещо подобно?

Не си направи труда да звучи любезно.

Тя пристъпи към него и зъбите й просветнаха. В това тяло беше по-нисък от нея. Ядоса го тръпката, която нагря кръвта му, когато вещицата му изръмжа отвисоко:

- Имаме си задоволително количество работа днес, малки принце!

- Случайно да ти преча?

Тя отвори уста, после я затвори.

Дориан се изсмя гърлено и понечи да се обърне. Ръка с железни нокти го сграбчи за лакътя.

Неестествено бе да почувства ръката й толкова голяма върху тялото си. Именно голяма, а не като изящното, смъртоносно оръжие, с което бе свикнал.

Златистите й очи проблеснаха.

- Ако си търсиш милозлива женица, която да ридае при всяко по-трудно решение, а накрая да се откаже от него, си сбъркал леглото.

- В момента не съм в ничие легло.

Не беше влизал в палатката й през последните нощи. Не и след онзи разговор в Ейлве.

Тя дори не трепна от отговора му.

- Мнението ти не ме интересува.

- Тогава какви ги вършиш тук?

Манон пак отвори и затвори уста. Накрая каза хрипливо:

- Веднага се преобрази!

Дориан отново й се усмихна.

- Нямате ли си по-важна работа, Ваше Величество?

Наистина очакваше да извади железните си нокти и да изтръгне гръкляна му. Една част от него го искаше. Дори я погали по долната челюст с призрачните си ръце.

- Мислиш, че не знам защо не искаш да ходя в Морат ли?

Можеше да се закълне, че вещицата потрепери, че изви леко шия под призрачния допир.

Дориан плъзна невидими пръсти надолу по шията й, по ключиците й.

- Кажи ми да остана - предизвика я със студени, сурови думи. - Кажи им да остана с теб, щом това желаеш. - По невидимите му пръсти изникнаха остри нокти и задращиха леко кожата й. Манон преглътна. - Ала не би го изрекла, нали, Манон? - Дъхът й започваше да пресеква. Призрачните му ръце не спираха да галят шията й, челюстта й. Плътта, която бе вкусвал безброй пъти. - Знаеш ли защо?

Тя не му отговори и Дориан заби върха на един от невидимите си нокти в кожата й.

Манон пак преглътна, но не от страх.

Той се приведе към нея, килвайки глава назад, за да я погледне в очите, и измърка:

- Защото може да имаш много повече години зад гърба си, да си смъртоносна по хиляди начини, но дълбоко в себе си се боиш. Не знаеш как да ме помолиш да остана, защото се боиш да признаеш пред себе си, че го искаш. Боиш се. От себе си повече, отколкото от всеки друг на света. Боиш се.

Тя се взря безмълвно в него за няколко секунди.

После изръмжа насреща му:

- Не знаеш какво приказваш.

И си тръгна.

Той я изпрати с гърлен смях. Гръбнакът й се скова.

Но Манон не се обърна.

***

Бояла се. Бояла се да признае, че чувствала привързаност към него.

Пълна нелепица.

И вероятно самата истина.

Но това не биваше да я тревожи. Не и точно сега.

Манон закрачи бясно през лагера, из който вещиците вече сгъваха палатки и приготвяха огнищата за път. Тринайсетте чакаха при уивърните, заредили дисагите им с провизии.

Някои от крочанките я гледаха свъсено. Не с гняв, а с нещо като разочарование. Недоволство. Сякаш не мислеха, че е разумно да се разделят.

Манон се въздържаше да го потвърди. Но дори Тринайсетте да тръгнеха след тях, крочанките щяха да намерят начин да им се изплъзнат. Да използват силата си да задържат уивърните достатъчно дълго на земята, че да съумеят да изчезнат в небето.

А тя нямаше намерение да принизява нито себе си, нито Тринайсетте до нивото на кучета, преследващи стопаните си. Въпреки отчаяната им потребност от помощ, въпреки обещанието им към съюзниците, нямаше да се унижава повече.

Манон спря при лагера на Тление, единственото още пламтящо огнище. Огънят в него никога не угасваше.

Като напомняне за обещанието й да почита кралицата на Терасен. Самотен пламък сред зимния мраз.

Манон потри лицето си и седна уморено на един от камъните около огнището.

Топла, лека ръка кацна върху рамото й. Тя не си даде труд да я отмести.

Гленис каза:

- Тръгваме до няколко минути. Дойдох да се сбогуваме.

Манон вдигна очи към старата вещица.

- Лек полет!

Нямаше друго за изричане. Провалът й не се дължеше на Тление, единствено себе си можеше да вини за него.

Боиш се.

Самата истина. Макар че опита да привлече крочанките на тяхна страна, не вложи всичко от себе си. Не им се разкри напълно. Не им показа какво й костваше да научи, че е имала сестра, която е убила. Не знаеше как да разбулва душата си, така и не се бе научила.

Боиш се.

Вярно беше. Боеше се от всичко.

Тление свали ръка от рамото й.

- Дано пътят ви преведе невредими през войната и обратно у дома.

Не виждаше смисъл да казва на старицата, че вече нямаше дом нито за нея, нито за Тринайсетте.

Гленис извърна лице към небето и въздъхна.

После свъси белите си вежди. Ноздрите й се разшириха.

Манон скочи на крака.

- Бягай - пророни Гленис. - Бягай веДнага.

Манон извади Ветросеч, без да мръдне от мястото си.

- Какво има?

- Тук са.

Как ги бе надушила по вятъра?

Три уивърна пронизаха облаците, устремени към лагера им. Манон ги познаваше. Познаваше и трите ездачки, които накараха крочанките да се спуснат трескаво към оръжията си.

Матроните на вещерските кланове на Железни зъби ги бяха открили. И пристигаха да довършат започнатото от Манон онзи ден в Морат.

56

Трите Върховни вещици идваха сами.

Въпреки това крочанките се приготвиха за бой и излетяха на метлите си - няколко дори трепереха, навярно разпознали ездачките.

Манон стисна по-здраво Ветросеч, за да възпре едва доловимото потръпване в собствената си ръка, когато трите вещици кацнаха до огнището на Гленис, смазвайки няколко палатки под краката на уивърните си.

Астерин и Сорел светкавично се озоваха до нея и шепотът на Втората й едва се чу сред трясъка от смачканите палатки:

- Сенките отлетяха, но засега не дават знак за друг отряд.

- Идват без сестринствата си?

- Да. Искра и Петра също ги няма.

Манон преглътна сухо. Матроните наистина идваха сами. И незнайно как бяха успели да ги намерят.

Или да ги проследят.

Манон не позволи на мисълта да се загнезди в съзнанието й - че можеше да е довела трите матрони право до крочанския лагер. Спотаеното ръмжене на вещиците, насочено към нея, говореше достатъчно за мнението им.

Уивърните се надигнаха, извили дълги опашки около телата си в готовност да сеят смърт с отровните шипове по върховете им.

Нечии припрени стъпки по хрущящия вледенен сняг спряха до Манон и мирисът на Дориан я обгърна.

- Това...

- Да - потвърди тихо тя. Матроните слязоха от уивърните си, без да разперват ръце в настояване за мирни преговори. Не, просто тръгнаха към огнището, към единствения пламък в целия лагер. - Не атакувайте! - Предупреди Манон всички около себе си и закрачи към трите вещици.

Тази битка не беше на краля, колкото и мощ да кипеше във вените му.

Гленис вече държеше древен меч в сбръчканите си ръце. Макар и стара колкото Майка Жълтонога, тя стоеше с гордо вдигната глава пред трите Върховни вещици.

Кресеида Синьокръвна проговори първа, а очите й бяха студени като короната с железни шипове върху луничавото й чело.

- Не сме се виждали цяла вечност, Гленис.

Гленис обаче не гледаше матроната на Синьокръвните. Нито бабата на Манон, приковала злобни очи в нея с разпиляна от вятъра черна роба.

Гледаше Майка Жълтонога, прегърбената, ненавистна старица между тях. И короната със звезди върху оредялата й бяла коса.

Мечът потрепери в ръката на Гленис. И в мига, в който Манон проумя с чия корона идваше в лагера им Майка Жълтонога, Бронуен се появи до Гленис и прошепна:

- Короната на Рианон.

Носеше я, за да се подиграе на крочанките. Сякаш плюеше в лицата им.

Мийте на Манон се изпълниха с глух тътен.

- Вече май не пробираш с кого да дружиш, внучке - отбеляза баба й, чиято прошарена тъмна коса бе прибрана в плитка.

Плитка, която й подсказваше с какво намерение пристигаха в лагера им.

Битка. Унищожение.

Вниманието на трите Върховни вещици сякаш я похлупи с тежестта си. Крочанките зад нея запристьпваха нервно, очаквайки отговора й.

Но Гленис проговори вместо нея с гърлен глас, какъвто Манон за пръв път чуваше от старицата.

- Какво искате?

Бабата на Манон се усмихна, разкривайки ръждясали железни зъби. Най-достоверният белег за възрастта й.

- Допусна жестока грешка, Манон Родопредателке, когато се помъчи да обърнеш собствените ни сили срещу нас. Когато пося сред вещиците ни такива лъжи относно плановете ни. Моите планове.

Манон остана с гордо вирната брадичка.

- Казах им истината. И явно те е уплашила доста, щом веднага си извикала тези двете и си хукнала подире ми да доказваш невинността си в заговори срещу тях.

Другите две матрони дори не мигнаха. Изглежда, че ноктите на баба й бяха забити някак надълбоко. Или просто не ги беше грижа.

- Идваме - процеди гневно Кресеида, пълната противоположност на дъщеря си, която бе дала на Манон шанс да се изкаже, - за да се отървем най-сетне от тръна в очите ни.

Дали бяха наказали Петра, задето бе пуснала Манон да си тръгне жива от Омега? Дали не я бяха убили? Онзи път, когато Петра полетя към смъртта си, Кресеида изпищя с майчински ужас. Но дали тази любов, толкова чужда и странна, още съществуваше? Или дългът и древната омраза я бяха надвили?

Подобна мисъл съумя да влее мъничко стомана в гръбнака на Манон.

- Идвате, защото представляваме заплаха.

Заплаха срещу чуДовището, което наричаш своя баба.

- Идвате - допълни Манон, вдигайки леко Ветросеч, - защото сте уплашени.

И тя подмина Гленис, повдигайки меча си още малко.

- Идвате - поде наново, - защото не владеете друга сила, освен тази, която ние ви даваме. И сте уплашени до смърт, че скоро ще ви я отнемем. - Манон завъртя Ветросеч в ръката си, насочвайки острието му надолу, и начерта линия в снега помежду им. -Затова идвате сами. За да не видят другите на какво сме способни. Истината, която открай време криете.

Баба й изцъка с език.

- Чуй се само! Звучиш точно като крочанка с тези проповеднически речи.

Манон не я удостои с внимание. Вместо това посочи с Ветросеч Майка Жълтонога и възнегодува:

- Тази корона не е твоя!

Нещо като колебание пробяга по лицето на Кресеида Синьокръвна. Но Майка Жълтонога махна на Манон с железни нокти, толкова дълги, че се извиваха надолу.

- Тогава ела да си я вземеш, предателко.

Манон прекрачи линията, която бе начертала в снега.

Никоя от вещиците зад нея не проговори. Чудеше се дали изобщо дишаха още.

Не беше спечелила в битката срещу баба си. Едва бе оцеляла, и то единствено благодарение на късмета си.

Но тогава бе готова да посрещне края си. Да се сбогува със света на живите.

Манон разпери Ветросеч. Сърцето й биеше в непоклатим, яростен ритъм.

Днес нямаше да прегърне Мрака.

Ала на тях трите им предстоеше точно това.

- Тази сценка ми се струва позната - провлачи баба й, заемайки бойна позиция. Другите две матрони последваха примера й. - Последната крочанска кралица. В битка срещу нас.

Манон изпука челюст и железните й зъби се показаха. Сви пръсти и извади железните си нокти.

- Този път не съм просто крочанска кралица.

В сините очи на Кресеида пак се мярна колебание. Като че бе осъзнала онова, което убягваше на двете й спътници.

Ето къде трябваше да атакува първо Манон. Вещицата, която вече се питаше дали не бяха допуснали смъртоносна грешка.

И дали тя нямаше да им коства именно онова, което бяха дошли да защитят.

Заедно с цялата война.

И с живота им.

Кресеида виждаше увереното й дишане. Бистрата решимост в очите й. Липсата на страх в сърцето й.

Манон пристъпи напред.

И се усмихна утвърдително на Майка Синьокръвна.

- Онзи ден не успя да ме убиеш - каза Манон на баба си. - Едва ли и днес ще успееш.

- Ще проверим това - изсъска й тя и се впусна в атака.

Манон беше готова.

С един замах на Ветросеч парира първите два удара на баба си, а от третия се изплъзна. Обърна се към Майка Жълтонога тъкмо когато я връхлиташе с неестествена скорост, сякаш краката й се носеха над снега, и замахваше към незащитения й гръб.

Манон съумя да отблъсне старицата. А след миг й налетя и Кресеида.

Кресеида не бе опитен боец. Не и като матроните на Черноклюните и Жълтоногите. Прекалено много години беше пропиляла, издирвайки отговорите на загадките на Триликата богиня в животински вътрешности и сред звездите.

Манон само приклекна наляво и с лекота се измъкна от ноктите й, после заби лакът в носа на Майка Синьокръвна.

Кресеида залитна назад. Майка Жълтонога и баба й атакуваха отново.

Всичко се разиграваше неимоверно бързо. Трите им нападателни хода отнеха броени секунди.

Манон обаче не загуби равновесие. Забелязваше, че щом едната вещица атакува, другите не смогваха веднага да заемат стабилни бойни позиции.

А тя не беше Водачка на Крилото с прекършен дух, несигурна за мястото, отредено й в света.

Не се срамуваше от истината пред себе си.

Не се боеше.

Баба й поведе следващото нападение, а движенията й бяха най-смъртоносни от тези на трите.

И тя й нанесе първия болезнен удар. Раздра с железни нокти рамото й.

Но Манон замахна с меча си - отново, и отново. Сблъсъкът на желязо и стомана отекваше сред ледовитите върхове наоколо.

Не. Не се боеше.

***

Дориан за пръв път ставаше свидетел на подобна битка. Толкова скоротечна, толкова гибелна.За пръв път виждаше някой да се движи като Манон - същинска вихрушка от стомана и желязо.

Три срещу една - шансът не беше на нейна страна. Преди няколко месеца едва не бе загинала в схватка, възправена единствено срещу баба си.

Ала накъдето и да замахнеха с нокти трите й противнички, нея вече я нямаше. Вече парираше ударите им.

Не играеше в офанзива, а ги държеше на разстояние.

И те почти не успяваха да я докоснат.

Магията на Дориан се гърчеше във вените му, търсеше отдушник, начин да ги спре. Но тя му бе наредила да не се намесва. И той се подчиняваше.

Около него крочанките трепереха от страх и ужас. Или заради свирепия бой, или задето трите матрони ги бяха намерили.

Гленис обаче не трепереше. А до нея Бронуен кипеше от енергия, нетърпелива да се втурне презглава в касапницата.

Манон и Върховните вещици отскочиха задъхано една от друга. По рамото на Манон се стичаше синя кръв, а трите матрони бяха белязани от малки порезни рани.

Манон още стоеше отвъд линията, която бе начертала. Опазваше границата.

Тъмнокосата вещица с широка черна роба изплю синя кръв в снега. Бабата на Манон.

- Жалка си. Жалка като майка си. - Тя стрелна презрително Гленис. - И като баща си. Ръмженето на Манон проехтя над планината.

Баба й изграчи насмешливо:

- Толкова ли можеш? Да ръмжиш като куче и да размахваш меч като човешката измет? Рано или късно, ще те изтощим. По-добре се преклони още сега и умри с поне малко достойнство.

Манон протегна разперена ръка зад гърба си, без да откъсва очи от Върховните вещици.

Дориан посегна към Дамарис, но Бронуен го изпревари.

Крочанката й хвърли меча си и стоманеното му острие проблесна на зимното слънце.

Манон го хвана за дръжката и острието изсвистя, когато го насочи към матроните.

- Рианон Крочан е удържала портите три дни и три нощи и не е коленичила пред вас дори накрая. - Режеща усмивка. - Смятам да сторя същото.

Дориан можеше да се закълне, че свещеният пламък отляво лумна по-ярко. Гленис вдиша рязко. Заедно с всички останали крочанки.

Манон сви леко колене и вдигна двата меча.

- Да довършим и онова, което е започнало тогава!

Тя се устреми в атака с проблясващи остриета. Баба й заотстъпва, докато другите две матрони напразно се мъчеха да пробият гарда й.

Нямаше я вече вещицата, която се бе молила смъртта да я вземе, която се беше бунтувала срещу истината, разкъсала я на парчета.

А на нейно място като вятъра вилнееше непреклонна стихия, съвършено непозната дори и за Дориан.

Кралица на два народа.

Майка Жълтонога предприе нападателен ход, който принуди Манон да отстъпи крачка назад, и още една, вдигайки мечове срещу всеки пронизващ замах.

Но само толкова поддаде - броени стъпки.

Защото онази Манон, решена да възтържествува, обладана от съвършено безстрашие, беше неудържима.

Майка Жълтонога я избута толкова близо до линията в снега, че токовете на ботушите й почти я докоснаха. Другите две вещици останаха назад, сякаш чакаха да видят какво ще се случи.

Макар и прегърбена старица, Върховната вещица на ълтоногите беше същинско олицетворение на кошмарите. По-жестока дори от Баба Жълтонога. Краката й сякаш не допираха земята, а извитите й железни нокти пускаха кръв там, където уязвяваха плътта на Манон.

Манон блокираше удар след удар с мечовете си, но не се впускаше в атака. Не изтласкваше опонентката си, независимо че Дориан съзря няколко възможности, при които можеше да го направи.

Манон поемаше ударите, понасяше нови и нови кървящи рани по лявата си ръка и лявата страна на тялото си. Ала не отстъпваше нито крачка повече назад. Беше като непробиваема стена. Старицата изръмжа и продължи да напада, обезумяла от ярост.

Дориан зърна капана в мига, в който щракна.

Видя как Манон отпуска левия си гард, като че й сервираше стръвта на сребърен поднос.

Умопомрачена от бойна злоба, Майка Жълтонога дори не се замисли, преди да й връхлети с нокти.

Манон това и чакаше.

Кръвожадното лице на старицата се озари от триумф и тя замахна с нокти да изтръгне сърцето на Манон - наглед лесен и смъртоносен удар.

Майка Черноклюна изрева предупредително, но Манон вече атакуваше.

В секундата, в която извитите нокти на вещицата раздраха дрехата и кожата й, Манон се извъртя встрани и заби Ветросеч във врата на Майка Жълтонога.

Синя кръв плисна по снега.

Този път Дориан не извърна очи, когато отсечената глава тупна на земята. Когато тялото в кафява роба я последва.

Другите две матрони застинаха. Крочанките зад Дориан мълчаха, докато Манон се взираше без капчица милост в кървящия труп на Майка Жълтонога.

И като че ли всички спряха да дишат, когато заби меча на Бронуен в замръзналата земя и се наведе да вземе короната със звезди от търкулналата се глава на Върховната вещица.

Никога досега Дориан не бе виждал такава корона.

Проблясваше като жива в ръката й. Сякаш някой бе свалил девет звезди от небето и ги беше наредил да сияят върху сребърната диадема.

Светлината на короната танцуваше по лицето на Манон. Тя я вдигна над главата си и я сложи върху разпуснатата си бяла коса.

Дори планинският вятър секна.

Друг, призрачен полъх развя сребристите й кичури, а короната засия още по-ярко. Сърцевините на белите звезди грейнаха в кобалтово, рубинено и аметистово.

Като че бе спала дълго, дълго време. И сега се пробуждаше.

Призрачният вятър отметна косата на Манон от едното й рамо, оставяйки само няколко искрящи кичура пред лицето й.

А до Дориан Тринайсетте докоснаха с два пръста челата си в знак на почит.

На вярност към кралицата, която впери взор в двете живи Върховни вещици.

Крочанскага кралица, коронована отново.

Свещеният огън затанцува буйно, сякаш я приветстваше радушно.

Манон взе меча на Бронуен, вдигна го заедно с Ветросеч и каза на Майка Синьокръвна, наглед едва с няколко години по-възрастна от нея:

- Върви си.

Вещицата примигна с изцъклени от ужас очи.

Манон посочи с брадичка към уивърна, който я чакаше отзад.

- Кажи на дъщеря си, че всички дългове помежду ни са изплатени. Тя да решава какво ще предприеме с теб. Вземи и другия уивърн.

Баба й се наежи и оголи железни зъби, сякаш се канеше да излае друга заповед на Майка Синьокръвна, но вещицата вече тичаше към уивърна си.

Пощадена от крочанската кралица благодарение на жеста, който дъщеря й бе направила, давайки на Манон възможност да говори пред Железни зъби.

Матроната мълниеносно излетя в небето заедно с уивърна на Майка Жълтонога.

И бабата на Манон се озова сама. Срещу двата меча и сияйната корона със звезди на своята внучка.

Манон цялата искреше, като че звездите на главата й излъчваха светлина надолу по тялото й. Приказна, могъща красота, несъществувала досега на света. Неповторима.

Бавно, наслаждавайки се на всяка стъпка, тя закрачи към баба си.

***

Устните на Манон се извиха в лека усмивка, докато вървеше към Върховната вещица.

Топла, жива светлина се разливаше по тялото й, изпълваше я с още от онази увереност, която бе нахлула в сърцето й през последните кървави минути.

Не чувстваше никакво колебание. Никакъв страх.

Короната почти не тежеше на главата й, сякаш сътворена от лунна светлина. Но триумфалната й сила беше като песен, нестихваща пред единствената останала Върховна вещица насреща й.

Ето защо Манон продължи напред към нея.

Остави меча на Бронуен на няколко стъпки встрани. Остави и Ветросеч още няколко стъпки по-натам.

Накрая спря пред баба си с извадени железни нокти и зъби.

Отровно, проядено парче жива материя. Това представляваше вещицата пред нея.

Манон за пръв път осъзнаваше колко по-ниска е баба й. Колко тесни са раменете й, как я бяха сбръчкали годините на гняв и омраза.

Усмивката й се разшири. И можеше да се закълне, че чувства родителите си от двете си страни.

Знаеше, че ако погледне, няма да ги види, че никой друг не ги виждаше, нито усещаше до* нея. Застанали до дъщеря си в сетната й битка срещу вещицата, която ги бе унищожила.

Баба й се изплю на земята и оголи ръждиви зъби.

Но тази смърт...

Тази смърт не й принадлежеше.

Не принадлежеше дори на родителите й, чиито духове витаеха сега около нея и навярно я бяха водили през цялото време. Не я изоставяха дори от Отвъдното.

Ала тази смърт не принадлежеше и на тях самите.

Тя надникна зад себе си. Към Втората й, изправила се до Дориан.

По лицето на Астерин се търкаляха сълзи. На гордост - гордост и облекчение.

Манон й махна с железни нокти.

Снегът захрущя и Манон се завъртя, готова да посрещне атаката.

Но баба й не я нападаше.

Не. Майка Черноклюна хукна към уивърна си. Бягаше.

Крочанките се напрегнаха и страхът им бе заменен от ярост, докато наблюдаваха как баба й се качва на седлото.

Манон вдигна ръка.

- Пуснете я да си върви!

Баба й грабна поводите и след миг големият уивърн излетя, помитайки ги със зловонния вятър, причинен от гигантските му криле.

Манон го погледа как се издига в небето.

Баба й дори не надзърна назад, преди да изчезне сред облаците.

Когато от Върховните вещици не остана друга следа, освен синята кръв и обезглавения труп в снега, Манон се обърна към крочанките.

Гледаха я с опулени очи, но никоя не понечи да помръдне.

Дори Тринайсетте и Дориан.

Манон събра двата меча, пъхна Ветросеч в ножницата през гърба си и тръгна към Гленис и Бронуен, вперили взор в нея.

Без нито дума подаде меча на Бронуен и само й кимна с признателност.

После свали короната със звезди и я поднесе на Гленис.

- Твоя е - каза с гърлен глас.

Сред крочанките се разнесе шепот.

Гленис прие короната и звездите угаснаха. Лека усмивка осени лицето на старицата.

- Не - отвърна тя. - Не е моя.

Манон не помръдна, когато Гленис вдигна короната и пак я сложи на главата й.

След това древната вещица коленичи в снега.

- Отнетото е върнато, загубеното е отново на мястото си. Приветствам те, Манон Крочан, Кралице на вещиците!

Манон устоя на трепета, който заплашваше да подкоси краката й.

Устоя му дори когато крочанките, и Бронуен сред тях, паднаха на коляно пред нея. Дориан, изправен сред тях, й се усмихна някак по-ведро и непринудено отпреди.

Накрая коленичиха и Тринайсетте, долепили по два пръста в челата на сведените си глави. Огнена гордост озаряваше лицата им.

- Кралица на вещиците - изрекоха крочанки и Черноклюни в един глас.

Като един народ.

57

Час преди съмване крепостта и двете армии отвъд стените й се разбуждаха.

Роуан почти не мигна цяла нощ. Лежа буден до Елин, заслушан в дишането й. Това, че останалите спяха дълбоко, беше доказателство за умората им. Само Лоркан не се върна в стаята. Навярно по свой избор.

Не от страх, нито от напрежение покрай предстоящата битка будуваше Роуан - все пак сънят му не се беше влошил по време на толкова много войни. Но този път умът му го тласна към безкраен цикъл от мисли.

Зърнал бе армията отвън. Валги, човеци, предани на Ераван, пъклени зверове, които обаче не можеха да се мерят с илкените, Копоите на Уирда и дори с вещиците.

Елин можеше да ги унищожи още преди слънцето да се е издигнало над хоризонта. Няколко удара на силата й и вражеската армия нямаше да съществува вече.

Ала тя не предложи помощта си в снощното им военно съвещание.

Роуан виждаше надеждата в очите на хората в крепостта, възхищението на децата, докато минаваше покрай тях. Носителката на огъня - шушукаха си те. - Елин Дивия огън.

Колко ли бързо щяха да спихнат надеждата и възхищението днес, когато не пламнеше нито искра от магическия й огън? Колко ли бързо страхът на войниците щеше да загние в душите им, когато кралицата на Терасен не унищожеше моратските легиони?

През последните седмици не намираше упование в себе си да я попита. Повтаряше си, крещеше си, че трябва да я попита, изумен, че дори по време на тренировките им не лумваше нито въглен.

Просто сърце не му даваше да я разпитва защо не искаше или не можеше да използва магията си, защо нито съзираха, нито долавяха дори частица от нея, откакто беше на свобода. Какво й бяха причинили Майев и Каирн, за да я накарат толкова да намрази и да се уплаши от собствената си сила, че да не я докосва...

Разяждан от тревога и страх, Роуан се измъкна безшумно от стаята. Глъчката от трескавата подготовка за сражението го посрещна още в коридора. Едва след миг вратата зад него се отвори и нечии стъпки го настигнаха заедно с онзи познат, дяволски мирис.

- Изгаряха плътта й.

Роуан погледна косо Фенрис.

- Какво?

Фенрис кимна на една минаваща лечителка.

- Каирн. По заповед на Майев.

- Защо ми го казваш?

Фенрис, независимо от кръвната клетва, независимо от жертвата му към Елин, нямаше право да се меси в тези неща. Това беше единствено между него и вречената му.

Фенрис го удостои с безрадостна усмивка.

- Взираше се в нея през половината нощ. Пък и е изписано на лицето ти. Всички си го мислите: защо просто не изпепели врага?

Роуан тръгна към умивалниците в дъното на коридора. Неколцина войници и лечителки стояха покрай някакво метално корито и миеха лицата си, за да разсеят съня или нервността си.

Фенрис продължи:

- Сложи й онези метални ръкавици. Един път ги нажежи над открития огън на мангала. Беше... - Той се запъна, а Роуан вече едва дишаше. - Лечителните се трудиха цели две седмици над обезобразените й ръце и китки. А щом се събуди, кожата им беше съвършено нова. Не можеше да си обясни какво й се бе случило наистина и какво се бе оказало просто кошмар.

Роуан взе една от каните, които децата пълнеха през няколко минути, и я изсипа върху главата си. Водата впи ледени зъби в кожата му и заглуши грохота в ушите му.

- Какво ли не й причини Каирн. - Фенрис също грабна една кана, сипа малко вода в шепите си и наплиска лицето си. Роуан гледаше с разтреперани ръце как водата се стича в легена под коритото. - А твоите белези... - Фенрис пак потри лицето си. -Каквото и да й правеха, те си оставаха. Задържаха се най-дълго от всичките й други белези.

Но кожата по шията й беше съвършено гладка, когато я откриха...

Прочел мисълта му, Фенрис обясни:

- Изчезнаха чак при последното изцеляване, точно преди да избяга. След като Майев й каза, че ти си заминал за Терасен.

Думите го повалиха като удар. Вречената му бе загубила надежда, че ще й се притече на помощ. Дори най-великите лечителни на света не бяха съумели да й я отнемат преди това.

Роуан избърса лице в ръкава на жакета си.

- Защо ми разказваш всичко това? - попита отново.

Фенрис се надигна, подсушавайки лицето си със същия нехаен жест.

- За да спреш да се чудиш какво й се е случило. Да се съсредоточиш върху днешната ни задача. - Воинът тръгна с него към мястото, където им бяха казали, че ще ги очаква скромна закуска. - И да й позволиш сама да дойде при теб, когато се почувства готова.

- Тя ми е вречена - изръмжа му Роуан. - Смяташ ли, че не знам как трябва да постъпя?

Песът му с пес, можеше да отиде да вре муцуната си в нечии чужди отношения! Фенрис разпери ръце.

- Способен си да си доста безцеремонен, когато си наумиш нещо.

- Не бих я принудил да ми каже нещо, което не е готова да сподели.

Имаха такава уговорка още от самото начало. Това бе и една от причините да се влюби в нея.

Трябваше да се досети още тогава, по време на престоя им в Мъглив рид, когато започна да й доверява неща за себе си, от миналото си, за които никога не беше продумвал пред друг. Когато усети онази потребност да й се разкрие, макар и малко по малко. Искаше да й каже всичко. А Елин искаше да го изслуша.

Ето че намериха Елин и Елида край масата с храна. Двете пълнеха свъсено чинии с хляб, сирене и сушени плодове. Гавриел и Лоркан не се мяркаха наоколо.

Роуан пристъпи зад вречената си и я целуна по шията. Точно върху новите й белези.

Тя измърка и му даде да си отхапе от хляба, който вече беше наченала, докато си сипваше храна. Вкусвайки плътния, ароматен къшей, той каза:

- Уж спеше, като излязох от стаята преди няколко минути, а някак смогна . да се появиш първа на масата. - Пак я целуна. - Защо ли не се учудвам?

Елида се засмя до Елин, продължавайки да трупа храна в чинията си. Елин само го сръчка с лакът и той се нареди пред масата до нея.

Четиримата се нахраниха бързо, наляха кожените си мехове с вода от чешмичката в един от вътрешните дворове и тръгнаха да си търсят брони. По горните етажи не бяха останали особено приемливи на вид, затова започнаха да се спускат все по-надолу и по-надолу в крепостта, докато не попаднаха на някаква заключена стая.

- Да проникнем ли с взлом, или ще е прекалено нагло? - подвоуми се Елин, гледайки дървената врата.

Роуан изпрати струя от вятъра си в ключалката и тя се пръсна на парчета.

- Всъщност се оказва, че е отключено - подхвърли невинно. Елин му се ухили дяволито, а Фенрис взе факела от близката желязна стойка в тесния каменен коридор, за да освети стаята.

- Е, вече знаем защо другата част от замъка е същинска развалина - рече Елин, оглеждайки съкровищницата. - Господарят крие тук цялото злато и най-забавните си джунджурии.

Явно представите им за забавни джунджурии съвпадаха: брони и мечове, копия и древни боздугани.

- Защо не ги е раздал на войниците? - свъси вежди Елида, местейки поглед по рафтовете с мечове и кинжали.

- Това са семейни реликви - каза Фенрис, докато разглеждаше дръжката на един меч върху близкия рафт. - Стари са, но още си ги бива. Много даже... - Добави и извади острието от ножницата му. После надникна към Роуан. - Този е творение на астерионски ковач.

- От друга епоха - отвърна умислено Роуан, възхитен от съвършеното острие, непокътнато от вековете. - Когато хората не смятаха елфите за страшилища.

- И просто ще ги вземем? Без да поискаме разрешение дори от Каол? - прехапа устна Елида.

Елин се подсмихна.

- Ако приемем, че сме наемни бойци, някой трябва да ни плати. - Тя вдигна един позлатен щит с разкошна гравюра на вълни по краищата. Астерионско произведение, ако съдеше по майсторската изработка. Вероятно поръчано за господаря на Аниел, господаря на Сребърното езеро. - Та ще вземем онова, което ни се дължи за днешната битка, и така ще спестим на Негова светлост усилието да слиза чак дотук.

Свещени богове, колко я обичаше!

Фенрис намигна на Елида.

- Аз ще си мълча, ако и вие си мълчите, милейди.

Тя се изчерви и им махна да продължават.

- Вземете си печалбата тогава.

Роуан така и стори. Двамата с Фенрис откриха брони, които им пасваха - поне на някои части от тялото. Нямаше как да ги нахлузят целите, но поне можеха да защитят раменете, предмишниците и пищялите си. Роуан тъкмо пристягаше каишите на подколенниците си, когато Фенрис предложи:

- Трябва да занесем от тези на Лоркан и Гавриел.

Вярно. Роуан се зае да събира още кинжали, мечове и парчета от броня, които щяха да станат на Лоркан, а Фенрис се спусна да издирва Гавриел.

- Явно услугите ви струват скъпо - измърмори Елида, въпреки че и тя самата бе запасала няколко кинжала в колана си.

- Все някак трябва да поддържам разточителния си начин на живот, нали? -провлачи Елин, претегляйки един боен нож в ръцете си.

Но още не беше надянала бронята и когато Роуан я погледна въпросително, тя посочи с брадичка към него.

- Тръгвайте нагоре да търсите Лоркан и Гавриел. Аз ще дойда след малко.

Този път лицето й беше съвършено неразгадаемо. Може би й трябваше момент на усамотение преди битката. А когато Роуан опита да разчете нещо в очите й, тя ги обърна към щита, който си беше присвоила. Сякаш го преценяваше.

Ето защо той тръгна с Фенрис към горните етажи, а Елида ги последва, за да им помогне с откраднатото въоръжение. Никой не ги спря. Небето вече посивяваше и войниците бързаха да заемат постовете си по парапетите.

Роуан и Фенрис бяха разпределени до портата на долното ниво, която приклещената моратска армия можеше да атакува с тарани.

Каол бе заел позиция на парапета над тях, яхнал внушителната си черна кобила, от чиито ноздри се виеха бели струйки пара. Роуан му вдигна ръка за поздрав и Каол отвърна със същото, преди наново да оправи поглед към вражеската армия.

Хаганската войска щеше да предприеме началния ход - първа да тласне Морат към крепостните стени.

- Все забравям колко мразя тази част - процеди Фенрис. - Чакането преди битка.

Роуан изсумтя в знак на съгласие.

Гавриел се появи, следван от Лоркан, напомнящ на тъмен буреносен облак. Роуан даде на Лоркан частите от броня, които беше събрал за него.

- Подарък от господаря на Аниел.

Елфът го изгледа недоверчиво, но се зае да нахлузва парчетата метал. Гавриел се залови със същото. Войниците наоколо, както и Каол навярно разпознаха реликвите, но не казаха нищо.

Сивкавото небе се проясняваше все повече и повече откъм далечния хоризонт и моратската войска започна да се разбужда, откривайки златната армия на хаганата в пълна бойна готовност.

И когато един рук нададе войнствен крясък, хаганското мнозинство поде офанзивата.

Пехотинци маршируваха в симетрични редици с извадени копия и щитове, сключени ръб до ръб. Дарганската кавалерия ги ограждаше откъм двата фланга, същинска природна стихия, устремена да притисне Морат в стената. А над сухопътното войнство рукините вече се прицелваха с лъкове, набелязвайки си мишени сред врага.

- Подгответе се! - извика Каол на войниците в крепостта.

Мъжете заеха позиции сред дрънчене на брони и мирисът на страха им нахлу в ноздрите на Роуан.

Днес щеше да се състои финалната битка. Независимо дали надеждата още съществуваше, или се пропукваше.

Изсветляващото небе вече разкриваше две обсадни кули, теглени към крепостта. Право към стената. Намираха се доста по-близо, отколкото Роуан ги бе видял при разузнавателния си полет вечерта. Изглежда, че и воините на Морат не бяха спали.

Руките щяха да останат при собствената си армия, с която щяха да изтласкват врага към крепостта. Право към тукашната войска.

- Първата кула ще стигне стената до минути - отбеляза Гавриел.

Роуан огледа парапетите, войниците по тях, но не откри Елин.

Лоркан промърмори:

- Някой трябва да й каже да престане да се кипри и да дойде тук.

Роуан изръмжа предупредително.

Дрънченето на щитове и на покрити в брони нозе му беше познато до болка. Най-предно разположените войници на моратската армия маршируваха към крепостната стена с извадени копия. Тези отзад гледаха в противоположната посока, за да посрещнат с копия и пики хаганската армия.

Отнякъде надълбоко в редиците на хаганата проехтя боен рог. Стрелите полетяха.

Повечето моратски войници дори не трепнаха, не надзърнаха, за да проследят съдбата на задните редици.

- Стълби - обяви приглушено Фенрис и посочи с брадичка вълнението сред вражеската войска.

Гигантски обсадни стълби от желязо разцепваха множеството.

- Значи и за тях това ще е битка до предела на силите - каза също толкова тихо Лоркан. Всички внимаваха да не ги чуят мъжете наоколо. - Ще се помъчат да проникнат в крепостта, преди хаганската армия да ги е притиснала към стените.

- Стрелци! - провикна се Каол.

Зад тях, надолу по парапетите, простенаха обтегнати тетиви.

Фенрис свали лъка от гърба си и го зареди.

Роуан не докосна нито лъка, нито колчана си. Гавриел и Лоркан последваха примера му. Нямаше смисъл да пилеят стрелите си по шепа войници, при положение че можеше да потрябват за по-опасни мишени по-натам в битката.

Важно беше обаче войниците наоколо да се уверят, че поне един от тях атакува врага. За да повдигне духа им. Фенрис, не по-лош стрелец от Роуан, готов беше да си признае той, щеше да се заеме с тази роля.

Роуан забеляза, че се прицелва към един от носачите на най-близката обсадна стълба.

- Гледай да е впечатляващо - прошушна му той.

- Гледай си работата! - отвърна Фенрис, следейки целта си с върха на стрелата в очакване на заповед от Каол.

Ако Елин не пристигнеше до секунди, на Роуан щеше да му се наложи да напусне поста си, за да я търси. Какво толкова вършеше, по дяволите?

Лоркан извади древния си меч, с който го беше виждал да покосява войници от далечни кралства, и то във войни, много по-дълги от тази.

- Когато докарат обсадната кула до стената, ще се отправят към портата -предупреди Лоркан, стрелвайки очи от парапета към портата на долното ниво и шепата войници отпред.

Повалили бяха няколко дървета, за да подпрат с тях металните врати, но ако достатъчно солидна вражеска група ги натегнеше от другата страна и подпорите, и масивните ключалки можеше да подцадат без време. Отваряйки портите за черното пълчище отвъд.

- Няма да ги допуснем дотам - каза Роуан, взрян в титаничната кула, трополяща към стената. Зад нея се трупаха множество войници, готови да се изкачат по вътрешните й стълби. - Онзи ден Каол е свалил едната кула без наша помощ. И този път ще успее.

- Стрелба! - отекна ревът на Каол между камъните и стрелите засвистяха.

Връхлетяха маршируващите войници като рояк скакалци. Стрелата на Фенрис попадна в целта си със смъртоносна точност.

След част от секундата подир нея вече летеше втора. Един войник при обсадната стълба се строполи мъртъв.

Защо се бавеше Елин, по Дяволите...

Морат не спря настъплението си. Армията прегази падналите войници.

Страхът на човеците край парапетите обливаше като вълна кожата му. Елфическият кадър трябваше да удари светкавично и мощно, за да го разсее.

Обсадната кула пъплеше към стената. Само с поглед Роуан даде заповед на приятелите си да го последват към мястото на каменните зъбци, където стратегически щеше да удари първо - възможно най-близо до стълбището към портата.

Някои от войниците, покрай които минаха, вече се молеха с треперливи гласове в мразовития утринен въздух.

Лоркан каза на единия:

- Пази си дъха за битката, не го пилей по боговете.

Роуан го изгледа предупредително, но мъжът вторачи очи в Лоркан и замлъкна.

Каол нареди втори залп и стрелите пак полетяха. Фенрис стреля в движение. Като че това далеч не го затрудняваше.

Надолу по парапетите тихите молитви продължаваха, мечовете трепереха в ръцете на войниците.

Мъжете около Каол стояха непоколебими, с решителни, каменни лица.

Но тук, на този етаж... лицата бледнееха. Очите бяха изцъклени от ужас.

- Някой да каже нещо окуражително! - подкани през стиснати зъби Фенрис, стреляйки наново. - Иначе тези мъже всеки момент ще се напикаят от страх.

Момент - едва него имаха, защото обсадната кула наближаваше неумолимо.

- Ти си красавецът - отвърна Лоркан. - Ти ще се справиш най-подобаващо.

- Твърде късно е за речи - намеси се Роуан. - По-добре да им покажем на какво сме способни.

И те заеха позиции покрай парапета. Точно на пътя на моста, който врагът щеше да спусне от обсадната кула.

Роуан извади меча си и откопча с палец брадвата на хълбока си. Гавриел взе двата меча от ножниците през гърба си и застана отдясно на Роуан. Лоркан стъпи уверено от лявата му страна. Фенрис се разположи зад тях, за да улови всеки вражески войник, успял да мине през мрежата им.

Простосмъртните се струпаха зад кадъра. Портите вече се тресяха от напора на Морат.

Роуан укроти дишането си и приготви магията си така, че да разкъсва валгски бели дробове. Но първо щеше да повали неколцина Валги с оръжията си. За да демонстрира колко е лесно, както и че моратската войска е отчаяна и победата наистина ще е тяхна. Магията щеше да запази за по-късно.

Обсадната кула простена, намалявайки скоростта си.

Щом стената под тях се разтресе от удара й, Фенрис прошепна:

- Свещени богове!

Не заради моста, който се стовари върху парапета, и гъмжилото от войници, чакащи в тъмните недра на кулата.

А заради онова, което се появи под каменната арка зад тях.

Роуан не знаеше накъде да гледа. Към войниците, изливащи се от дълбините на обсадната кула, или към Елин.

Кралицата на Терасен.

Открила бе броня в подземията на крепостта. Изящна златна броня, сияйна като лятна зора. Красива диадема придържаше сплетената й коса. Не диадема - част от броня. От бойните доспехи на някоя древна, отдавна погребана героична жена.

Корона за война, корона за битка. Корона на военачалник.

С неустрашимо, уверено изражение Елин вдигна щита си и завъртя Голдрин в ръката си миг преди първите моратски войници да й налетят.

Със светкавичен замах нагоре разсече най-близкия Валг от пъпа до брадичката. Още преди да плисне черната му кръв, тя се устреми към следващия с движения, плавни като водата в планински поток.

Роуан се впусна в атака, колейки враг след враг, без да откъсва взор от нея.

Елин отблъсна с щита си някакъв връхлитащ я воин и посече с Голдрин друг, преди да забие острието му в първия.

И отново, и отново.

Придвижвайки се към обсадната кула. Невъзпрепятствана. Неудържима.

Надолу по редиците им проехтя вик. Кралицата ДойДе!

Войниците, очакващи схватка с врага, се завъртяха към нея.

Елин повали трима Валги, зарязвайки ги да гинат върху каменния под.

Застана право пред зейналата паст на обсадната кула, на пътя на яростния поток от войници по моста. Всяко движение по време на тренировките й на кораба, всеки нов мазол - всичко я бе изграждало и подготвяло за тази битка.

Кралицата ДойДе!

Голдрин не трепваше в едната й ръка, щитът бе като продължение на другата. И Елин сияеше като слънцето, изгряващо над хаганската армия, погубвайки всеки атакувал я враг.

Петима, десетима - кралицата вилнееше, приклякваше, замахваше и блъскаше, пръскайки черна кръв навсякъде, с лице, застинало в маска на мрачна, непоклатима решимост.

- Кралицата! - викаха мъжете. - Бягайте към кралицата!

И докато Роуан си прочистваше с меч път към нея, докато вестта се разпространяваше по парапетите и войниците на Аниел се спускаха към нея, той осъзна, че Елин не се нуждаеше от магическия си пламък, за да вдъхновява поданиците си. Както и че нарочно го сдържаше, дърпаше юздите му, за да им покаже на какво бе способна без дарбата си, без божествената си сила.

За пръв път ставаше свидетел на толкова величествена гледка. В нито една битка, в ничия земя не бе съзирал нещо по-величаво от Елин, възправена пред черната паст на обсадната кула.

Докато зората се разливаше край тях, Роуан нададе боен рев и връхлетя с цялата си мощ врага.

***

Първата битка щеше да определи тона.

И да изпрати послание. Не до Морат.

Впечатли ни!, беше я предизвикала Хасар.

Така и щеше да стори. . Затова взе златната броня и бойната си корона. Изчака зората, изчака обсадната кула да се блъсне в крепостната стена и чак тогава се развихри.

За да запази духа на войниците, да заличи страха, надничащ от очите им.

Да покаже на хаганските наследници способностите си. Не като заплаха, а като напомняне.

Тя не беше просто беззащитна принцеса. Никога не се бе чувствала така.

Гоодрин пееше с всеки размах, умът й бе студен и режещ като острието му, преценявайки всеки вражески войник, оръжието му, за да го надвие възможно най-ефективно. Съзнаваше смътно, че Роуан се бие до нея, а Гавриел и Фенрис поддържат левия й фланг.

Но съвсем ясно виждаше как простосмъртните войници скачат с яростни викове в боя. Бяха оцелели досега. И в тази битка нямаше да загинат. А хаганските наследници щяха да разберат на какво са способни.

Тропот на препускащи копита заглуши шумотевицата на сражението и мечът на Каол проблесна в мелето, насочен право към безкрайния поток войници откъм изхода на обсадната кула.

- Бранете лорД Каол! Бранете кралицата!

Колко далеч бяха и двамата от Рифтхолд. От наемната убийца и капитана.

Рояк стрели излетяха от армията отвъд стената, но вълна от ледовит вятър ги пръсна на парчета, преди да достигнат целта си.

Тъмна сянка прелетя край тях и Лоркан се озова пред гърлото на обсадната кула, размахвайки меча си толкова мълниеносно, че Елин почти не го виждаше. Той си проправи път надолу по металния мост, до стълбището отвъд него. Като че възнамеряваше да слезе до бойното поле през гъмжилото от войници по вътрешните рампи на кулата.

Долу отекна зловещ грохот. Морат бяха докарали тарана си.

Елин се усмихна мрачно. Щеше да ги срази до един. После щеше да унищожи Ераван. А накрая щеше да отприщи цялата си сила върху Майев.

От отсрещния край на полето хаганската армия продължаваше да тласка врага към крепостните стени. Стъпка по стъпка.

Повече никога нямаше да се чувства беззащитна. В плен.

Смъртта звучеше като мелодия в кръвта й, всяко нейно движение бе танц, докато потокът войници откъм кулата стихваше малко по малко. Сякаш Лоркан наистина се спускаше през вътрешността й. Валгите, които успяваха да минат покрай него, срещаха острието й и това на Роуан. Златистата коса и двата меча на Гавриел проблеснаха сред касапницата по моста и той също си проправи път до кулата.

Елин нямаше представа как Лоркан и Пумата смятаха да я обезвредят. Не си позволи да се замисля върху това.

Не и в този вихър на сеч, кръв и парещ дъх. На свобода.

Дълги, дълги години смъртта бе нейно проклятие, дарование и приятел. Радваше се да я посрещне отново под златното утринно слънце.

58

Елида не искаше и да види друга война през живота си, а дори не беше на парапетите...

Войниците, които носеха в залата, раните им... Не разбираше как лечителките запазваха подобно самообладание. Как Ирен Уестфол работеше толкова спокойно, докато пациентът й пищеше, пищеше, пищеше с изскочили от раната в корема му вътрешни органи.

Крепостта се разтрисаше от време на време и Елида се хулеше, задето предпочиташе да не знае какво означава това. Макар и да се тревожеше за приятелите си. Да се чудеше дали хаганската армия е достатъчно близо, за да сложи край на този кошмар.

Битката обаче щяла да продължи още часове, уверила я беше тъмнокожата лечителка с пронизителен поглед на име Еретия, когато Елида повърна, зървайки някакъв войник с щръкнал през плътта на крака му пищял. Още часове, смъмрила я бе строгата лечителка, така че трябвало по-бързичко да приключи с повръщането и да се залавя за работа.

Не че можеше да помага особено. Въпреки множеството свръхестествени дарби на рода Локан тя самата не притежаваше магически сили, нито пък други умения, освен да чете хората, сякаш бяха отворени книги, както и да лъже добре. Но все пак помагаше на лечителките да удържат мятащите се в агония пациенти, носеше превръзки, топла вода и каквито билки и мехлеми й поискаха с типичния си кротък тон.

Никоя от тях не викаше. Повишаваха глас, оградени от сияйна аура, единствено когато някой войник крещеше прекалено силно, за да се чуят думите им.

Слънцето едва бе изплувало над хоризонта, ако съдеше по светлината през прозорците високо в стените на тържествената зала, а наоколо лежаха толкова много ранени. Толкова много.

И прииждаха нови и нови, докато Елида кръжеше насам-натам и тъпата болка в крака й се изостряше постепенно. Ала тя беше нищо в сравнение с агонията на войниците. С ужаса, пред който се изправяха по парапетите.

Не си позволяваше да се замисля за приятелите си. За Лоркан, който не дойде в общата им стая миналата вечер и не ги потърси сутринта. Като че нарочно странеше от нея. Навярно дълбоко засегнат от ненавистните й думи.

Ето защо Елида помагаше на хладнокръвните лечителки, държеше стенещите, умоляващи мъже и не си даваше нито миг почивка.

***

Фараша не се страхуваше от моратските войници, стигнали до парапета. Нито от онези, които слязоха от втората обсадна кула, спряла по-надолу по крепостната стена, и които успяха да се изкачат по обсадните стълби.

Не, величественият кон ги стъпкваше безстрашно и свирепо, както бе очаквал Каол. Кон, чието име значеше „пеперуда“, мачкаше под копитата си валгски воини.

Ако дъхът не прогаряше гърдите му, сигурно щеше да се усмихне. Ако навсякъде около него не измираха хора, можеше дори да се посмее.

Но моратската армия атакуваше стените и портите с невиждана ярост. Вероятно знаеха кой е дошъл в Аниел, кой ги посичаше безмилостно. Елин и Роуан се биеха гръб в гръб, а Фенрис си беше проправил път надолу по парапета, за да му помогне с втората обсадна кула.

Ръката, с която въртеше меча, не трепваше независимо от умората, прокрадваща се все повече в костите му, докато се изнизваше първият, сетне и вторият час. Надалеч, отвъд морето от вражески войници, рукините и дарганската армия притискаха Морат помежду си, продължавайки да ги тласкат към крепостните стени.

Но моратската войска явно нямаше намерение да се предава, а единствено да сее разруха, прониквайки в крепостта и взимайки възможно най-много жертви, преди да срещне собствения си край.

С окървавен и вдлъбнат от ударите щит, с коня си - същински разярен демон, Каол не спираше да върти меча си. Съпругата му беше в крепостта зад него. Нямаше да я предаде.

***

Стрелите на Несрин свършиха твърде бързо.

Морат не отстъпваше дори под могъщия натиск на дарганската кавалерия и пехотинците. Вражеската армия напредваше бавно, оставяйки тела в черни и златни брони след себе си. Моратските трупове бяха повече от техните, но беше трудно - почти непоносимо - да гледа как загиват толкова от войниците им. Да гледа красивите даргански коне без ездачи. Или посечени от врага.

Рукините също търпяха загуби, но не така многобройни. Не и когато цяла армия се биеше под тях.

Сартак водеше централните им сили, а Несрин наблюдаваше двама им с Кадара от своя команден пост в левия фланг. Наблюдаваше и Борте и Йеран, които се разпореждаха с десния фланг в далечния западен край на битката, придружавани от Фалкан Енар в облика на рук. Може би си въобразяваше, но й се струваше, че хамелеонът се бие с нови сили. Сякаш възвърнатите години му бяха върнали и младежката енергия.

Несрин побутна Салки и той пак се устреми към земята, следван от руките зад тях. Посрещнаха ги стрели и копия, но някои от моратските войници се разпръснаха уплашени. Несрин и Салки се издигнаха в небето, облени в още черна кръв.

Високо над тях двама рукини разузнавачи следяха битката.

Докато Несрин бършеше черната кръв от лицето си, единият се спусна от висините -право към Сартак.

След миг Сартак полетя нанякъде.

Макар и да знаеше, че после ще я нахока, Несрин извика на рукинския капитан зад себе си да поеме командването и насочи Салки подир принца.

- Върни се във формацията - надвика Сартак вятъра с посивяло лице.

- Какво е станало? - отвърна му тя.

Салки размаха криле по-отривисто и се изравни с рука на принца.

Сартак посочи напред. Към стената от планини отвъд езерото и града.

Към бента, за който небрежно бе споменал, че може да срути, за да отнесе моратската армия.

С всеки размах на крилете си Салки все повече й разкриваше защо принцът се е втурнал така трескаво натам.

Група моратски войници бяха използвали нощта не за отмора, а за да се прокраднат в изоставения град. И да изкачат планинската стена. Озовавайки се право при бента.

Който сега блъскаха с тарани. Коварен план.

Салки се спусна към тях. Несрин се пресегна за стрела. Но пръстите й напипаха единствено въздух.

Сартак имаше две стрели и ги изпрати по трийсетте моратски войници, засилващи гигантския таран към центъра на язовирната стена, изградена от дърво, камък и желязо - древна и внушителна. Нужни бяха едва няколко пукнатини, за да рухне.

И тогава езерото и реката зад нея щяха да пометат равнината.

Морат не страдаше за собствената си войска. Тя и бездруго щеше да загуби днешната битка.

Но щеше да повлече и хаганската армия със себе си.

Двете стрели на Сартак попаднаха в целта си, само че убитите войници не накараха останалите да пуснат тарана. Отново го засилиха и го забиха в стената.

Сблъсъкът на дърво в дърво отекна чак до небесата.

Несрин и Сартак се спуснаха достатъчно близо, че да зърнат железния връх на тарана. Бойният му край беше покрит с желязо, оборудвано с разрушителни шипове. Ако Салки и Кадара смогнеха да го достигнат, можеше да изтръгнат тарана от ръцете на войниците...

Простена метал и предупредителният рев на Сартак раздра въздуха.

Салки направи инстинктивен вираж, забелязал огромната желязна стрела преди Несрин. Изстреляли я бяха от масивно оръдие, което явно бяха докарали на колела дотук. За да се бранят от руките.

Стрелата пропусна целта си и се заби в някаква планинска скала.

Ако беше улучила Салки, щеше да го прониже чак до сърцето.

Коремът й се преобърна от ужас и Несрин се издигна, за да отгледа отвисоко войниците.

Сартак й даде сигнал: Спускаме се в зигзагообразен полет от Двете посоки и се срещаме по средата.

Вятърът пищеше в ушите й, но тя дръпна поводите и Салки предприе широк завой в небето. Сартак обърна Кадара - огледален образ на маневрата на Несрин.

- Лети като вятъра, Салки! - извика Несрин на рука си.

В стремглав полет към бента и войниците пред него Салки и Кадара се насочиха един към друг, разминаха се и пак обърнаха посоката в огледална широка дъга. Криволичейки скоростно във въздуха, бяха трудна мишена за стрелците отдолу.

Една желязна стрела изсвистя опасно близо до главата на Сартак.

Таранът отново се блъсна в дървената стена.

Този път се чу пропукване. Дълбок стон, като че някой страховит звяр се пробуждаше от дълъг сън.

Поредна стрела полетя към тях, без да ги уцели. Несрин и Сартак наново се разминаха в толкова шеметно бърз полет, че очите й се насълзиха. Вятърът пееше в ушите й, пропит с гласовете на ранените и умиращите.

Със следващия размах на крилете си Салки връхлетя желязното оръдие, забивайки остри нокти в него. Войниците наоколо запищяха, преди рукът да нападне и тях.

Онези покрай тарана съумяха да ударят бента още веднъж, преди Сартак и Кадара да ги достигнат. Разхвърчаха се тела - някои се блъснаха в стената, други се строполиха разчленени на земята.

Кадара засили тарана към близкия планински склон и солидното дърво се пръсна на трески. Претърколи се надолу по скалата и изчезна.

С уши, тътнещи от грохота на собственото й сърце и битката отдолу, Несрин обърна Салки и огледа язовирната стена. Сартак се изравни с нея.

Гледката ги накара да отлетят светкавично обратно към крепостта.

***

Лоркан си проправи път през сумрачната, претъпкана с войници вътрешност на първата обсадна кула, колейки наред. Гавриел го настигна, когато вече бранеше входа й от безкрайния поток Валги, напиращи да влязат вътре.

Двамата заедно успяха да го пресекат, въпреки че шепа моратски войници извадиха късмета да минат покрай мечовете им. Белия трън и кралицата щяха да се справят с тях.

Лоркан вече не знаеше колко време държаха с Гавриел входа на обсадната кула -колко време им отне на войниците отгоре да я откъснат от крепостната стена.

Магията им бе безполезна срещу нея. Цялата беше изкована от желязо. Дори стълбите. Сякаш Морат бе очаквал появата им.

Единствено стонът на рухващ метал ги предупреди, че кулата пада, и ги подтикна да хукнат към бойното поле.

Така се бяха озовали пред портите. А Фенрис и лорд Каол бяха изникнали на парапета със стрелците, атакувайки войниците, спуснали се към Лоркан и Гавриел.

Но с Пумата вече бяха набелязали следващата си цел - тарана, който продължаваше да блъска все по-уязвимите порти. И докато стрелците ги прикриваха от парапета, двамата си запроправяха път с мечове към него. А после изклаха войниците от двете му страни, докато той не се стовари на земята, погълнат от вълната Валги, които им налетяха.

Дъхът на Лоркан беше монотонен ритъм в тялото му, държеше го нащрек сред нарастващата планина от трупове наоколо.

Трябваше да удържат портата само докато хаганската армия надвиеше моратската.

Свиреп вятър се спусна откъм парапетите, присъединявайки се към танца на смъртта, изтръгвайки въздуха от дробовете на атакуващите ги войници, въпреки че Белия трън несъмнено продължаваше да се бие в крепостта.

Лоркан отново загуби представа за времето. Съвсем смътно съзнаваше, че слънцето се издига все по-нависоко в небето.

А хаганската армия напредваше сантиметър по сантиметър през равнината.

Неудържимата й мощ помогна на руките да издърпат обсадните стълби от крепостната стена. Лорд Каол се провикна към него и Гавриел да се доберат до някоя от малкото останали прави стълби и веднага Да се качват горе.

Гавриел се подчини, съзирайки желязната стълба, разчистена от моратски войници, която им държаха, за да се изкачат до най-близкия парапет.

Ала хаганските сили наближаваха. И нещо нашепваше на Лоркан да се бие, не да бяга.

Той се вслуша в гласа. Дори не извика на Гавриел, стигнал до средата на стълбата, преди да се хвърли в боя.

Роден бе да воюва. Независимо на каква кралица служеше - била тя елфическа, валгска или човешка, - за това беше обучен. И една част от него вечно го тласкаше към битки.

Започна да си разчиства пътека към прииждащата хаганска войска. Някои моратски войници бягаха от меча му, други падаха още преди да го достигнат, погубени от магията му.

Скоро. Съвсем скоро щяха да възтържествуват и бойната песен в кръвта му щеше да стихне.

Част от него не искаше разиграващото се наоколо да свършва, макар и тялото му вече да плачеше за почивка.

Само че какво щеше да му остане след битката?

Нищо. Елида му го беше изяснила. Обичаше го, ала се мразеше заради това.

Лоркан и бездруго не я заслужаваше.

А тя заслужаваше мирен, щастлив живот. Нещо напълно непознато за него самия. Стори му се, че го бе зърнал през месеците, докато пътуваха заедно, преди всичко да отиде по дяволите, но вече знаеше, че не му е писано да живее така.

Ето защо бойното поле, тази гибелна песен... Единствено те му оставаха. Само на тях можеше да се радва.

Златните шлемове на хаганската армия се избистряха все повече и повече пред погледа му, огнените им коне препускаха неустрашимо. С по-внушителен легион не бе воювал в никоя земя на простосмъртни. И на безсмъртни дори.

Заслушан в гибелната песен, Лоркан спусна магическите си щитове. Не искаше да му е лесно. Искаше да усети всеки удар, да гледа как животът на врага се изцежда под меча му.

Не го интересуваше как ще приключи. Така или иначе, никой не го бе грижа дали ще се върне жив в крепостта. Затова, без да трепне, той посрещна атаката на десетината войници, които му се нахвърлиха.

И навярно заслужаваше онова, което го сполетя. Заслужаваше го заради жалките си мисли, заради безразсъдството да свали щитовете си.

Както умело изпращаше моратската паплач при злия им създател, ухилен, макар и да вкусваше гнусната им кръв, плиснала във въздуха, иззад гърба му проблесна метал.

Лоркан се завъртя с вдигнат меч, но твърде късно.

Валгският войник вече замахваше със своя. Лоркан се изви и изрева от болка, когато острието разсече плътта по продължение на гръбнака му. Не носеше броня - не бяха намерили размер, подходящ за едрите им тела.

Валгът атакува отново, по-сръчен от събратята си. Навярно мъжът, чието тяло бе обсебил, имаше добри бойни умения и демонът се възползваше от тях.

Лоркан дори не съумя да вдигне меча си, преди войникът да забие своя в корема му.

Лоркан се стовари на земята и мечът му издрънча до него. Мразовита кал засмука лицето му, сякаш щеше да го погълне целия. Да го завлече надълбоко в тъмните недра на кралството на Хелас, където му беше мястото.

Земята се разтресе под яростно препускащи копита, а във въздуха засвистяха стрели. Сетне се разнесе тътен. И накрая го обгърна мрак.

59

Хаганската армия не взимаше пленници.

Малка част от моратските войници опитаха да избягат в града. Застанал до Елин на един от крепостните парапети, Роуан гледаше как руките ги избиват със смъртоносна умелост.

Ушите му още бучаха от шумотевицата на сражението, а дъхът дращеше гърлото му в съзвучие с този на Елин. Нищожните рани по тялото му вече зарастваха и гъделичкаха кожата му под окървавените дрехи. Дълбоката рана на крака му обаче щеше да отнеме повече време.

По полето, ширнало се чак до хоризонта, хаганската армия се уверяваше, че всичките им жертви ще останат на земята. Мечове и копия проблясваха на следобедното слънце, издигаха се и падаха, отсичайки валгски глави. Роуан никога не забравяше хаоса и тръпката от боя, но този... този сюрреалистичен финален аспект от него някак винаги убягваше на паметта му.

Лечителките вече се пръсваха по бойното поле и белите им знамена искряха сред морето от черни и златни брони. Руките отнасяха по-тежко ранените войници право в суматохата на тържествената зала.

Докато стояха пред обления в кръв парапет, обградени от съюзници и приятели, Роуан подаде безмълвно на Елин мяха с вода. Тя отпи голяма глътка, след което го даде на Фенрис.

Освобождаване, отдушник... Това бе намерила в боя вречената му.

- Минимални загуби - обяви принцеса Хасар, опряла ръка в една малка част от близкия зъбец, неопръскана с черна или червена кръв. - Пехотинците получиха най-тежък удар, дарганските сили са почти незасегнати.

Роуан кимна. Впечатляващо - повече от впечатляващо. Хаганската армия се бе сражавала с изумителна координация, покосявайки враговете подобно на фермери, справящи се с житни класове. Ако той самият не се вихреше в танца на войната, сигурно щеше да ги погледа с възхищение.

Принцесата се извърна към Каол, седнал с мрачно лице в количката си.

- Каква е равносметката при вас?

Той надникна към баща си, който съзерцаваше бойното поле със скръстени ръце. Без да ги погледне, баща му отговори:

- Загинаха много. Друго няма да казвам.

Очите на кучия син тъмнееха от мъка, но наистина не отрони и дума повече.

Каол стрелна извинително Хасар, стиснал страничните облегалки на количката си. Войниците на Аниел, колкото и храбро да се хвърлиха в боя, не бяха получили подобаващо военно обучение. Повечето оцелели бяха воини, калени в битки срещу диваците от Белия зъб, беше обяснил по-рано Каол на Роуан. Повечето мъртви не бяха имали дори такъв опит.

Хасар плъзна очи към Елин.

- Разбрах, че си изнесла добро представление днес.

Роуан се приготви за предстоящото.

Елин се обърна от парапета и килна глава.

- Като гледам, и ти си се постарала.

Изящната броня на Хасар действително бе оплискана с черна кръв. Впуснала се беше в боя с величествения си кон порода муники, стигайки чак до портата на крепостта. Принцесата обаче не отвърна нищо.

Раздразнение, дълбоко и едва прикрито, просветна в погледа на Елин. Въпреки това не каза нищо повече - не притисна принцесата да разкрие плановете си. Просто върна взор към бойното поле, прехапала устна.

Почти не си пое дъх през цялата битка, спирайки едва когато не се мяркаха Валги за избиване. А в минутите след победата над врага стоеше безмълвно на парапета - сякаш на километри от тях. Сякаш още се мъчеше да напусне онова отчуждено, пресметливо състояние на духа, в което бе потънала по време на боя. Не беше съблякла бронята си. Бронзовата бойна корона и косата й бяха окъпани в кръв.

Съзирайки нейната броня и тази на Роуан, бащата на Каол беше пребледнял от ярост. Но Каол отиде при него с количката си и му изръмжа нещо, което съумя да го укроти.

Засега. Така или иначе, имаха по-сериозни въпроси за обсъждане. Въпроси, които караха вречената му да дъвче тревожно устна. Кога щеше да пристигне армията на принц Кашин, щяха ли да тръгнат с тях на север към Терасен. Дали днешната битка се бе оказала достатъчна, за да ги спечелят на своя страна.

Две фигури изплуваха в небето. Кадара и Салки летяха към крепостта с неудържима скорост.

Хората по парапета се пръснаха да им направят място за кацане. Сартак и Несрин слязоха от седлата и закрачиха припряно към тях.

- Имаме проблем - обяви Несрин с посивяло лице.

Устните на Сартак бяха почти безкръвни. Мирисът и на двамата беше пропит със страх.

Каол тръгна с количката си към тях, разплисквайки локви кръв.

- Какво има?

Елин изопна гръб, а Гавриел и Фенрис застинаха. Несрин посочи отвъд града към стената от планини.

- Към края на битката засякохме група моратски войници пред онзи бент. Мъчеха се да го срутят.

Роуан изруга и Каол повтори вулгарните му думи.

- Предполагам, че сте им попречили... - обади се Елин, отправяйки поглед към масивната стена, удържаща буйните води на езерото и реката.

- Донякъде - рече Сартак. Обтегнат мускул потрепваше по челюстта му. - Но когато се натъкнахме на тях, вече бяха причинили сериозни щети.

- Изплюй камъчето! - изсъска Хасар.

Тъмните очи на Сартак проблеснаха.

- Трябва да изведем армията от полето. Веднага.

- Няма ли да издържи стената? - включи се бащата на Каол. Несрин изтръпна.

- Едва ли.

- Може да се спука всеки момент. - Сартак махна към хаганската армия, пръсната по равнината. - Трябва да евакуираме войниците.

- Няма къде да отидат - каза господарят на Аниел. - Водата ще се разлее на километри, а тази крепост няма да побере цялата ви войска.

Роуан му повярва. В крепостта нямаше как да се вместят толкова войници. А само тя, благодарение на високото си разположение, щеше да устои на приливната вълна от ледена вода, която щеше да се спусне от планината. Помитайки всичко по пътя си.

Хасар впи огнен поглед в Каол.

- Накъде да им кажем да бягат?

- Свикайте руките - каза Каол. - Нека вземат колкото могат повече войници и да ги отнесат на онзи връх зад нас. - Той показа ниската планина, в чиито склонове беше вградена крепостта. - Да ги оставят по скалите... където намерят.

- А онези, които не стигнат до руките? - упорстваше принцесата и нещо като паника пропука свирепото й лице.

Сърцето на Роуан блъскаше в гърдите му. Спечелили бяха битката, но накрая врагът се сдобиваше с последната дума.

Морат бе сторил така, че хаганската армия да не си тръгне от бойното поле.

Щеше да унищожи цялата войска, сетното зрънце надежда, и то с един простичък, гибелен удар.

- Дали е било капан от самото начало? - потри умислено челюст Каол. - Ераван е знаел, че ще доведа армия. Затова ли е избрал да обсади Аниел? За да я унищожи с водите зад бента?

- По-късно ще разсъждаваме върху това - предупреди го Елин с мрачно изражение, след което огледа равнината. - Нареди им да бягат. Който не се качи на рук, да бяга. Стигнат ли до Оуквалд, смогнат ли да се изкатерят по дърветата, може би имат шанс.

Вречената му обаче не спомена, че гигантската вълна навярно щеше да потопи дърветата. Дори да ги изтръгне от земята.

Гавриел попита:

- Няма ли начин да закрепим стената?

- Проверихме - преглътна сухо Сартак. - Знаели са точно къде да я атакуват.

-Ас твоята магия? - обърна се Фенрис към Роуан. - Няма ли как да замразиш реката?

Вече му беше хрумнало, ала той поклати глава.

- Прекалено дълбока и буйна е.

Може би с помощта на всичките му братовчеди... Но Енда и Селен бяха на север с братята, сестрите и роднините си.

- Отворете портите - каза приглушено Каол. - Пуснете близките войници. На далечните ще се наложи да бягат към гората.

Роуан срещна погледа на Елин.

Ръцете й трепереха.

Това не може да е краят, казваше му сякаш. Паника - в очите й гореше паника. Роуан стисна разтрепераната й ръка.

Само че нямаше с какво да я утеши - нито с истина, нито с лъжа.

Никоя истина или лъжа не можеше да спаси армията в равнината.

***

Елида намери приятелите си и съюзниците им не в някогашната съвещателна зала, а на крепостния парапет. Като че телата и кръвта наоколо не ги смущаваха.

Тя настръхваше при всяка стъпка през кървавите локви, стараейки се да избягва незрящите погледи на загиналите войници. Ирен я бе пратила да провери как е Каол -молба на задъхана, разтревожена съпруга, която не беше чувала нищо за съдбата на съпруга си от началото на битката.

След дългите часове на работа сред лечителките Елида с радост напусна залата, смърдяща на кръв и нечистотии. Но облекчението, което й донесоха свежият въздух и краят на битката, мълниеносно избледня, когато зърна окървавените парапети и пребледнелите лица на приятелите си. Когато чу напрегнатите им думи. Всички гледаха към близката планина и равнината под нея.

Нещо се беше объркало. Нещо не беше наред.

Бойното поле се простираше чак до хоризонта. Лечителките сновяха между ранените, вдигнали белите си знамена, за да се забелязват отдалеч. Толкова много трупове и ранени. Цяло море.

Елида стигна до Каол тъкмо когато Несрин Фалик яхваше красивия си рук, политайки с него към армията под крепостта. Не - към другите руки.

Тя сложи ръка върху рамото на лорд Каол, който откъсна взор от излитащия рук. Опръскани с кръв, бронзовите му очи бяха ясни.

И изпълнени с ужас.

Посланието на Ирен към съпруга й мигновено се изпари от паметта на Елида.

- Какво е станало?

Отговори й Елин, покрита в странна, древна броня, оплискана с кръв. Същинско видение от античността.

- Бентът ще се пръсне - рече дрезгаво кралицата. - И вълната ще помете всички на бойното поле.

О, богове! О, богове!

Елида се озърна наоколо и израженията по всички лица й отговориха още преди да зададе следващия си въпрос: Може ли Да се преДприеме нещо?

Не.

Руки излитаха от полето към тях, носейки войници в ноктите си или на гърбовете си.

- Някой предупредил ли е лечителните? - Елида посочи белите знамена, развяващи се надалеч в равнината. - Върховната лечителна?

Ирен й беше казала, че Хафиза е някъде долу.

Мълчание. Принц Сартак изруга на своя език и хукна към златния си рук. След броени секунди вече летеше към бойното поле и виковете му огласяха въздуха. Кадара се спусна към земята няколко пъти, извисявайки се нагоре с миниатюрни фигури в ноктите си. Лечителки. Спасяваше колкото можеше повече.

Войниците по бойното поле се затичаха към крепостта през трупове и ранени. Проехтяха заповеди на езика на Южния континент и още войници побягнаха към спасението.

- Какво друго? Какво друго можем да сторим? - завъртя се към приятелите си Елида.

Елин и Роуан просто се взираха в бойното поле, гледайки с Фенрис и Гавриел как руните избавят още и още войници. Зад тях принцеса Хасар крачеше нервно, а Каол и баща му . обсъждаха тихо къде биха могли да съберат толкова хора в крепостта. Поне онези, които оцелееха.

Елида пак плъзна поглед по приятелите си. По всеки от тях.

И попита едва доловимо:

- Къде е Лоркан?

Никой не се обърна към нея.

Тогава тя попита по-силно:

- Къде е Лоркан?

Кехлибарените очи на Гавриел отвърнаха на погледа й, пропити с объркване.

- Той... излезе на бойното поле по време на битката. Видях го тъкмо преди хаганската войска да го достигне.

- И къде е? - Този път гласът й пресекна. Фенрис извърна лице към нея. Роуан и Елин също. Тя повтори умолително: - КъДе е Лоркан?

Смаяното им мълчание й подсказа, че чак сега се сещаха за него.

Елида се завъртя към бойното поле. Към безкрайната шир от посечени тела. И бягащи войници. Изоставяха толкова много от ранените в калта.

Колко трупове имаше! Колко много войници препускаха към крепостта!

- Къде. - Никой не й отговори. Елида посочи бойното поле и изръмжа на Гавриел: -КъДе го видя да посреща хаганската армия?

- Почти в другия край на полето - каза Гавриел с напрегнат глас и посочи отвъд равнината. - После... после не го видях повече.

- Мамка му! - процеди Фенрис.

Роуан се обърна към него:

- Използвай магията си. Прехвърли се на полето, открий го и го доведи.

Облекчение натежа върху гърдите на Елида.

Докато Фенрис не каза:

- Не мога.

- Не използва магията си нито веднъж по време на сражението - предизвика го Роуан. - Силите ти би трябвало да са непокътнати.

Кръвта се оттегли от лицето на Фенрис и той впери молещ за снизхождение поглед в Елида.

- Не мога.

Зад парапета се настани мълчание.

Накрая Роуан изръмжа:

- Не искаш. - Той посочи с окървавен пръст към бойното поле. - Ще го зарежеш да умре. И защо? Елин му прости. - Роуан се озъби и татуировката по лицето му се набърчи.

- Спаси го!

Фенрис преглътна сухо.

- Остави го, Роуан - обади се Елин.

Роуан изръмжа и към нея.

Тя му отвърна със същото.

- Остави го.

Двамата проведоха безгласен разговор и когато Роуан отстъпи, надеждата, пламнала в гърдите на Елида, угасна. Принцът кимна на Фенрис. Фенрис, който изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне, просто обърна лице към бойното поле.

Елида стори крачка назад. И още една.

Лоркан не можеше да е мъртъв.

Щеше да почувства смъртта му. Щеше да почувства в сърцето си, в душата си, ако вече го нямаше.

Някъде долу беше. Долу, сред армията, може би ранен и кървящ...

Никой не я спря, когато влезе с отривисти стъпки в крепостта. Куцаше силно и жестока болка прорязваше крака й, но тя заслиза стремглаво по вътрешното стълбище - право към хаоса.

Беше му дала обещание.

Беше му се врекла още преди месеци.

Винаги ще те намирам.

Войници и лечителки тичаха нагоре по стълбището, изблъсквайки я от пътя си. Крясъците, отекващи между древните камъни, бяха почти оглушителни. Тя продължи надолу, макар и вече да стенеше през зъби.

Винаги ще те намирам.

Буташе с лакти, викаше по хората, тичащи панически покрай нея, бореше се за всяка стъпка надолу. Към портите.

Безспирен поток от страх и ужасени викове бушуваше по стълбището. Но Елида тласкаше тялото си надолу, пропускайки стъпала тук-там. Никой дори не я поглеждаше, не й даваше път във всеобщия устрем нагоре. Ала когато нозете й пропуснаха поредното стъпало, тя изрева:

- Направете път на кралицата!

Никой не я послуша, ето защо повтори. Превърна гласа си в заповеднически, изпълни го със силата, която елфите използваха, за да всеят страх в сърцето на противника.

- Направете път на кралицата!

Този път хората от едната й страна се притиснаха към стената. Елида се възползва от тясната пролука, повтаряйки заповедта

си отново и отново, въпреки че глезенът й пищеше от болка с всяка стъпка надолу.

Накрая успя. Стигна до потъналия в смут долен етаж, до отворените порти, задръстени от войници. Отвъд тях се простираше море от мъртъвци. Воини, лечителки и носачи на ранени хора търчаха трескаво към стълбищата.

Елида стори едва пет накуцващи крачки към отворената порта, преди да осъзнае, че ще е невъзможно да излезе през нея. Да прекоси полето, да го намери сред необятното пространство, и то преди бентът да се пръсне и водата да го отнесе. Преди да го загуби завинаги.

Но той не беше мъртъв.

Не беше мъртъв.

Винаги ще те намирам.

Тя огледа входа към крепостта и небето за някой рук, който можеше да я пренесе. Ала големите птици прелитаха до горните етажи, вече претъпкани с войници и лечителки. Някои дори оставяха товара си по планинските склонове отзад. Никой нямаше да чуе виковете й от най-долния етаж на крепостта.

А и войниците нямаше да спрат.

Елида се надигна на пръсти, за да надзърне отвъд портите.

Паникьосани войници водеха конете от конюшните нагоре по недостъпните рампи и животните се мятаха, подплашени от суматохата наоколо.

Някаква черна кобила се изправи на задните си копита и изцвили пронизително, замахвайки с предните към водача си. Конят на лорд Каол. Мъжът изкрещя, залитна назад и с мъка смогна да удържи поводите. Животното затропа нервно с копита, прилепило уши към главата си.

Елида дори не се замисли. Не се разубеди. Закуцука решително към конюшнята.

Щом стигна до уплашения водач, още отстъпващ от подивялата кобила, му каза:

- Аз ще я поема.

Пребледнелият мъж й хвърли поводите.

- Успех!

Сетне побягна.

Кобилата - Фараша - дръпна толкова мощно поводите, че едва не стовари Елида върху каменните плочи по земята. Тя обаче стъпи здраво напук на острата болка в крака си и каза на животното:

- Нужна си ми, свирепо сърце. - И погледна Фараша в тъмните й, яростни очи. - Нужна си ми. - Повтори с пресекващ глас. - Моля те!

И слава на боговете, конят се укроти. Примигна насреща й.

Други коне и водачите им бързаха покрай тях, но Елида не помръдна от мястото си. Изчака Фараша да сведе глава в знак на позволение.

Тъй като лорд Каол беше дългокрак, стремената се спускаха достатъчно ниско, за да може да ги достигне. И все пак с усилие възпря болезнения си рев, когато прехвърли цялата си тежест върху изстрадалия си глезен и се набра, за да преметне другия си крак през красивото седло. Благодарна беше, че на конярите не им бе останало време да разседлаят конете след битката. От двете страни на седлото висяха странни приспособления, навярно предвидени да стабилизират лорд Каол върху гърба на Фараша. Елида ги откачи - излишният товар само щеше да я забавя.

Накрая хвана юздите.

- Към бойното поле, Фараша.

Кобилата изцвили и се втурна към хаоса.

Войниците отскачаха от пътя им, но Елида не се извиняваше, не спираше заради никого, докато препускаше с черния кон към портите. И през тях.

Право към полето.

60

Роуан знаеше, че магията му само ще забави неизбежното. Беше му хрумнало да отлети до бента, да опита да го задържи поне известно време, ако не можеше да възпре цялата река, но силата на водата от другата му страна... тя беше неусмирима.

Войници и лечителки препускаха към крепостта, а руките се стрелкаха над полето, пренасяйки към парапетите първите по пътя на водната стихия. Ала не се справяха задоволително бързо. Въпреки че не знаеха кога точно ще се пръсне язовирната стена, евакуирането на равнината нямаше да е достатъчно бързо.

Дали Лоркан бе сред бягащите, или беше съумял да се качи на някой рук?

- Магията - зашепна му Фенрис, вкопчен в окъпаната в кръв стена - беше единственото нещо, което споделяхме с Конал.

- Знам - увери го Роуан. Не биваше да го притиска. - Съжалявам.

Фенрис кимна.

- Оттогава не намирам упование да я използвам. Дори... дори не знам дали мога да я използвам отново - отбеляза той и на свой ред каза: - Съжалявам.

Роуан го перна по рамото. Поредното нещо, за което щеше да накара Майев да си плати.

- И бездруго можеше изобщо да не го откриеш.

Фенрис сключи челюсти.

- Кой знае къде е.

- Нищо чудно да е мъртъв - подхвърли принцеса Хасар.

- Или ранен - намеси се Каол, придвижвайки се с количката до ръба на стената, за да погледне бойното поле отдолу и далечния бент.

Елин, изправена на няколко крачки от него, също гледаше натам, докато суровият вятър изтръгваше окървавени кичури коса от плитката й. Развяваше ги към планината, към източника на предстоящото опустошение.

Не изричаше нито дума. Не правеше нищо, откакто Несрин и Сартак бяха донесли лошата новина. Изживяваше най-големия си кошмар, осъзна Роуан - да е неспособна да помогне, да е принудена да наблюдава как други хора страдат. С нищо не можеше да я утеши, да предотврати този ад. Да го спре.

- Мога да опитам да го проследя - предложи Гавриел.

Роуан се отърси от пропилия се в кожата му ужас.

- Аз ще покръжа над полето и ако го забележа, ще ви дам сигнал...

- Не си прави труда - обади се принцеса Хасар и Роуан тъкмо се канеше да й се озъби, когато тя посочи към бойното поле. - Тя те е изпреварила.

Роуан се завъртя и другите последваха погледа му.

- Не - пророни Фенрис.

Елида препускаше през равнината с познат черен кон.

- Фараша - прошепна Каол.

- Ще я убият - каза Гавриел, обтегнал мускули, сякаш възнамеряваше да скочи от парапета и да хукне след нея. - Ще я...

Фараша прескачаше труповете, заобикаляше ранените и мъртвите, а Елида се въртеше във всички посоки върху седлото. Дори от подобно разстояние Роуан разчете едничката дума на устата й. Повтаряше едно име наново и наново. Лоркан.

- Ако някой от вас слезе там - предупреди ги Хасар, - и той ще умре.

Думите й се противопоставяха на всеки негов инстинкт, на вековете, прекарани в обучение, на битките, водени рамо до рамо с Лоркан, само че принцесата беше права. Загубата на един живот бе по-поносима от тази на още няколко. Особено като се имаше предвид, че кадърът щеше да му е толкова потребен до края на войната.

Лоркан би се съгласил - той самият бе учил Роуан да взима такива трудни решения.

Елин продължаваше да мълчи, като че съзерцаваше бойното поле от някаква точка дълбоко в себе си.

Бойното поле, през което препускаше дребничка фигура, яхнала величествен кон.

***

Фараша бе същинска стихия под нея, но не защото се стремеше да изхвърли Елида от седлото, докато се носеха през осеяната с трупове равнина.

- Лоркан!

Виковете й мигновено се губеха сред воя на вятъра, паническото бягство на хората и крясъците на руките над тях.

- Лоркан!

Вглеждаше се във всеки труп по пътя им за лъскавата черна коса, суровото лице... А бяха толкова много. Полето от мъртъвци, проснати един върху друг, се простираше до безкрая.

Фараша ги прескачаше, заобикаляше ги с остри завои, докато Елида се въртеше върху седлото и гледаше, гледаше, гледаше.

Разминаваха се с множество даргански конници. Някои препускаха към крепостта, други - към далечната гора на хоризонта. Фараша хвърчеше между тях и хапеше онези, изпречили се на пътя й.

- Лоркан!

Колко тъничък беше гласът й, крехък.

Но бентът още се държеше.

Винаги ще те намирам.

А думите й, глупавите й, омразни думи към него... Заради тях ли бе постъпил така безразсъдно? Тя ли му беше навлякла такава участ? Дали не бе помолила някой бог да му я донесе?

Ненавистните й думи се размиха в секундата, в която осъзна, че Лоркан го няма на парапета. Заедно със спомените й от последните няколко месеца.

- Лоркан!

Фараша препускаше стремително напред и вятърът брулеше черната й грива.

Бентът трябваше да удържи. Щеше да удържи. Поне докато върнеше Лоркан в крепостта.

Ето защо Елида не спираше, не поглеждаше към надвисналата гибел, готова да се отприщи насреща й.

Само яздеше, яздеше, яздеше.

***

Каол не знаеше какво да гледа от парапета: бента, хората, бягащи от унищожителната сила, която всеки момент щеше да се освободи, или младата господарка на Перант, препускаща през бойното поле на гърба на неговата кобила.

Топла ръка кацна на рамото му и той позна, че е на Ирен, без дори да се обръща.

- Току-що научих за бента. Изпратих Елида да провери дали си...

Думите на съпругата му секнаха, когато съзря самотния ездач, устремил се в обратната посока на масовото бягство към крепостта.

- Силба да я опази! - промълви Ирен.

- Лоркан е някъде долу - вметна Каол.

Елфите наблюдаваха с обтегнати като тетиви нерви как момичето прекосява бойното поле. Шансът да открие Лоркан, и то преди язовирната стена да се пръсне...

Елида обаче не се отказваше. Летеше с всички сили към смъртта.

Принцеса Хасар процеди:

- Това момиче е кръгла глупачка. Най-смелата, която някога съм срещала, но все пак глупачка.

Елин не продумваше, отправила унесен поглед към равнината. Сякаш се бе гмурнала надълбоко в себе си с прозрението, че и това късче надежда ще бъде пометено от лицето на земята. Заедно с приятелите й.

- Хелас брани Лоркан - пророни Фенрис. - А Анийт, съпругата му, закриля Елида. Може би ще се намерят.

- Конят на Хелас - обади се Каол.

Всички се обърнаха към него, откъсвайки очи от бойното поле.

Каол поклати глава и посочи към черната кобила и ездачката й.

- Наричам Фараша коня на Хелас. Още от първата ни среща.

Като че неслучайно се бе натъкнал на буйната кобила, неслучайно я бе довел тук -именно заради тази отчаяна надпревара с времето през необятното бойно поле.

Ирен го стисна за ръката, навярно прочела мислите му.

Сред приятелите им се спусна мълчание. Нямаше какво друго да си кажат.

***

-Лоркан!

Гласът й пресекваше. Вече не знаеше колко пъти е извикала името му.

А от него нямаше и следа.

Отправи се към езерото. Към бента. Той би заел позиция до езерото заради отбранителните преимущества, който предлагаше.

Труповете под тях, около тях вече се размиваха пред очите й. Толкова много Валги осейваха полето. Някои протягаха немощни ръце към Фараша. Сякаш искаха да я сграбчат, да я разкъсат, да й се примолят за помощ.

Кобилата ги тъпчеше в калта, трошеше с копита кости и черепи.

Лоркан трябваше да е тук някъде. Трябваше. Жив - ранен, но жив.

Сигурна беше.

Сивото езеро се простираше от лявата й страна като притихнала насмешка за унищожението, което щеше да ги връхлети всеки миг.

-Лоркан!

Достигнаха сърцето на бойното поле и Елида накара Фараша да забави темпо, колкото да се изправи на стремената, потискайки агонията в глезена си. За пръв път се чувстваше толкова малка, незначителна. Едно нищожество сред море от обреченост.

Настани се отново в седлото, притисна Фараша с пети и я насочи с юздите към блещукащата сребриста шир. Трябваше да е край езерото.

Кобилата пак препусна и гърдите й се заиздуваха като огромна гайда.

Продължиха през черни и златни брони, през кръв, сняг и кал. А стената още удържаше напора на водната стихия.

Но край брега на езерото...

Елида дръпна юздите, усмирявайки галопиращия кон.

Край брега на езерото лежаха група изклани моратски войници. Цяло петно. И сред тях не се мяркаше нито една златна броня. Дори могъщата хаганска армия бе изгубила много от войниците си. Числеността им по бойното поле далеч не достигаше тази на Валгите, но сред множеството черни брони тук-там проблясваха и златни.

На онова място обаче нямаше нито една. Нямаше дори стрели и копия, обясняващи смъртта на толкова врагове.

Валгските трупове образуваха същински път.

Елида тръгна по него, оглеждайки с пресъхнала уста всеки труп, всяко скрито под шлем лице. Дирята на изтреблението се проточваше напред, и още по-напред.

Толкова много. Избил бе толкова много.

Щом достигнаха края на следата от смърт, дъхът вече дращеше гърлото й. Тук наново започваха да се появяват златни брони.

Ала не виждаше нищо друго. Елида спря Фараша. Гавриел бе казал, че на това място го е забелязал за последно. Дали не се беше гмурнал в съюзническата им войска, излизайки от единия й край?

Можеше дори да е напуснал равнината. Можеше вече да се е върнал в крепостта или да се е укрил в Оуквалд, а тя напразно да е яздила дотук...

- Лоркан! - изкрещя толкова силно, че очакваше гърлото й да прокърви. - Лоркан!

Бентът още беше цял. Но коя ли глътка въздух щеше да й е последна?

- ЛОРКАН!

Измъчен стон й отвърна някъде зад гърба й.

Елида се завъртя в седлото и плъзна очи по пътеката от валгски трупове.

Изпод една купчина от тях изникна широка бронзова ръка и опита да се хване за нагръдника на някакъв войник. Беше на едва пет метра от нея.

В гърдите й се надигна вопъл и тя насочи Фараша в лек галоп към протегнатата окървавена ръка. Като я стигна, конят заби копита в кървавата кал. Елида скочи от седлото и се втурна към него.

Прескачаше запъхтяно демонски трупове, брони и остриета се забиваха в нея, мъртва плът се притискаше към кожата й. Лоркан се отблъскваше от телата, струпани около него, докато ръката му не се показа до лакътя, а след нея - и другата.

Елида го достигна тъкмо когато успя да отмести войника, проснат отгоре му.

А като зърна раната в корема му, с мъка се възпря да не падне на колене.

Кървеше обилно, защото плътта не се беше затворила - не я бе излекувал с елфическата си дарба. Раната явно беше страшно дълбока, щом с цялата си сила бе съумял да я затвори едва толкова.

Елида обаче не му го каза. Единствените й думи бяха:

- Бентът ще се пръсне всеки момент.

Черна кръв обливаше посивялото лице на Лоркан, а тъмните му очи изглеждаха замъглени от агония. Елида стъпи здраво на земята, преглътна писъка си на болка и го хвана под раменете.

- Трябва да те измъкнем оттук.

Докато се суетеше да го вдигне, дъхът му излизаше на влажни хрипове. Тежеше като гигантска скала, неподвижен като самата крепост.

- Лоркан - примоли му се с крехък глас. - Трябва да те измъкнем оттук.

Краката му се размърдаха, предизвиквайки измъчения му стон. Досега не го бе чувала дори да изпъшка. Не го бе виждала неспособен да се изправи.

- Ставай! - нареди му. - Ставай!

Лоркан я прихвана през кръста и Елида не смогна да удържи болезнения си вик, когато тежестта му притисна едни към други костите на стъпалото и глезена й. Не успявайки дори да се надигне на колене, Лоркан спря.

- ХайДе! - подкани го тя. - Ставай!

Но тъмните му очи се отместиха към коня.

Фараша вървеше към тях, стъпвайки нестабилно през труповете. Дори не трепна, когато Лоркан се хвана с една ръка за долните каиши на седлото, а с другата за рамото на Елида и отново размести краката си.

Дишаше насечено. От корема му шурна прясна кръв и се стече по засъхналата върху жакета и панталона му.

Като се понадигна, Елида видя раната от лявата страна на гръбнака му.

Плътта се бе отворила толкова, че се показваха кости.

О, богове! О, богове!

Тя се наведе повече, за да му позволи да преметне ръка през раменете й. И започна да се надига въпреки паренето, което долавяше в бедрата си, и болката, разрязваща глезена й.

Лоркан напрегна сили, използвайки здравата опора на Фараша. Простена отново, тялото му залитна...

- Не спирай! - изсъска му Елида. - Да не си посмял Да спреш!

Макар и останал без въздух, Лоркан успя да се изправи на нозе сантиметър по сантиметър. Изхлузи ръка от раменете на Елида и се вкопчи в седлото.

Толкова се задъхваше, че от раната на гърба му също потече прясна кръв.

Ездата до крепостта щеше да е изтезание. Ала нямаха избор.

- Давай! - Тя понечи да прикрие ужаса и отчаянието си. - Качвай се на седлото.

Той облегна чело в тъмното тяло на Фараша. Залюля се и Елида внимателно преметна ръка през кръста му.

- Не можаха да те убият, дявол да го вземе! - процеди през зъби. - И още не си мъртъв. Нито ти, нито аз. Така че се качвай на сеДлото!

Вместо да й се подчини, Лоркан само продължи да диша тежко.

- Зарекох се винаги да те намирам - каза Елида. - Обещах ти, и ти ми обеща същото. Затова идвам; затова съм тук. Тук съм заради теб, разбираш ли? И ако не се качим на коня веднага, нямаме шанс срещу бента. Ще загинем.

Лоркан си пое поредна глътка въздух. И още една. Сетне стисна зъби, кокалчетата на ръцете му побеляха върху седлото и той вдигна крак до стремето.

Предстоеше му най-голямото изпитание: големият напън да се набере нагоре и да преметне крак през тялото на Фараша от другата страна на седлото.

Елида застана зад гърба му, стараейки се да не докосва кошмарната рана. Краката й затънаха до глезените в ледена кал. Не смееше дори да надникне към бента. Още не.

- Качвай се! - Заповедта й проехтя над паническите викове на бягащите войници. -Качвай се на седлото веднага!

Лоркан не помръдна. Цялото му тялото трепереше.

Елида изкрещя:

- Качвай се веДнага!

И го забута нагоре.

Ревът на Лоркан проглуши ушите й. Седлото изскърца от тежестта му, а от раните му рукна нова кръв, но поне вече се надигаше към гърба на кобилата.

Елида свика всички сили и нещо изпука в глезена й. Болката бе толкова жестока, че й причерня и се задъха. Залитна и изпусна тялото на Лоркан. Но той вече беше на седлото, преметнал крак от другата страна на коня. Преви се напред, притиснал корема си, и тъмната му коса провисна чак до гърба на Фараша.

Елида стисна зъби срещу болката в глезена си, поизправи се и впери поглед в далечината.

Дълга, окървавена ръка се спусна пред очите й. Покана да се качи на коня.

Тя не я прие. Беше го качила на седлото. Не искаше да рискува да го бутне оттам.

Затова отстъпи, куцукайки назад.

Потисна някак болката, пробяга няколкото стъпки до Фараша и скочи.

Блъсна корема си толкова мощно в твърдия ръб на седлото, че си изкара дъха, но Лоркан я сграбчи за гърба на жакета и тя смогна да се хване.

Учудващо силната му ръка я издърпа почти в скута му. Той изпъшка, докато Елида се наместваше в седлото.

Накрая успя. Преметна крак през гърба на Фараша и улови поводите й. Лоркан я стисна през кръста, опрял едрото си, посечено тяло в нейното.

Чак сега Елида се престраши да надникне към бента. Един рук отлиташе трескаво от него, стиснал златен флаг в ноктите си.

Скоро. Щеше да поддаде съвсем скоро.

- Към крепостта, приятелко - каза Елида и заби пети в ребрата на Фараша. - По-бързо от вятъра.

Кобилата се подчини. Когато препусна в галоп, Елида се люшна назад към Лоркан и той пак простена. Но се задържа върху седлото, въпреки че грохотният бяг на коня го караше да се задъхва от болка.

- По-бързо, Фараша! - извика й Елида, насочвайки я към крепостта, към планината, в която бе вградена.

Нищо никога не й се бе струвало толкова далечно.

Дори не виждаше дали долната порта на крепостта е още отворена. Дали някой ги чака.

Дръжте портата.

Дръжте портата.

Тътнещият тропот на копита по осеяната с трупове земя отекваше в ритъм с безмълвните молитви на Елида, докато препускаха през необятната равнина.

Дръжте портата.

61

Агонията беше песен в кръвта, костите и дъха му.

Всяка стъпка на коня, всеки скок през трупове и отломки й вдъхваше нова, и нова сила. Нямаше край, нямаше милост. Лоркан едва се задържаше на седлото, едва запазваше съзнание.

Макар и само за да остане ръката му през тялото на Елида.

Беше дошла за него. Намерила го беше сред това безпределно поле.

Името му, изречено от нейната уста, бе зов, на който за нищо на света не можеше да се противопостави... дори когато смъртта го прегръщаше нежно, сгушен под телата на собствените си жертви в очакване на сетната глътка въздух.

А сега, докато препускаха към далечната крепост, изостанали от тълпите войници и ездачи, устремени към портите, Лоркан се питаше дали това нямаше да са последните му минути. И нейните.

Беше дошла за него.

Той се насили да обърне поглед надясно към бента. Към рукина, сигнализиращ, че всеки момент ще се отприщи същински ад на полето.

Не знаеше как са го повредили. Не го интересуваше.

Фараша прескочи купчина валгски тела и Лоркан не можа да сдържи вопъла си. Топла кръв потече по корема и гърба му.

Но Елида не спря да пришпорва коня, да поддържа възможно най-прав курс към далечната крепост.

Не биваше да се надява, че някой рук ще ги вдигне в небесата. Късметът му се бе изчерпал с това, че оцеля дотолкова, че Елида да го открие. А и магията му беше безсилна срещу водната стихия.

Стигнаха до най-задните редици от паникьосани войници и Фараша прелетя покрай тях.

Елида въздъхна и той проследи погледа й.

До портата. Още беше отворена.

- По-бързо, Фараша!

Вече не прикриваше суровия ужас в гласа си, отчаянието си.

Пръснеше ли се бентът, приливната вълна щеше да ги помете за по-малко от минута. А тя беше дошла за него. Намерила го беше.

Светът утихна. Болката в тялото му избледня. Изчезна на заден план.

Лоркан прегърна Елида и с другата си ръка, доближи уста до ухото й и прошепна:

- Трябва да ме оставиш тук.

Думите му звучаха сипкаво, гласът му бе почти безполезен, колкото и да го напрягаше.

Елида не отмести взор от крепостта пред тях.

- Не.

Ласкавата тишина се стелеше ефирно край него, прогонваше мъглата на болката и военната ярост.

- Трябва. Трябва, Елида. Прекалено тежък съм. А без моето тегло имаш възможност да достигнеш крепостта навреме.

- Не.

Соленият мирис на сълзите й изпълни ноздрите му.

Лоркан докосна с устни влажната й буза, без да отдава внимание на огнените спазми в тялото си. Конят препускаше неудържимо, като че искаше да надбяга смъртта.

- Обичам те - промълви в ухото й. - Обикнах те в мига, в който грабна брадвата, за да убиеш онзи илкен. - Вятърът брулеше сълзите й, запращайки ги към него. - И ще остана с теб... - Гласът му пресекна, но той се насили да изрече думите, да излее истината от сърцето си. - Винаги ще бъда с теб.

Не се боеше от съдбата си, след като паднеше от коня. Само така можеше да й спечели шанс да стигне крепостта.

Затова я целуна отново по бузата и вдиша за последно аромата й.

- Обичам те - повтори и понечи да свали ръце от кръста й.

Елида го сграбчи за предмишницата. Свирепа като рук, тя впи нокти в кожата му.

- Не.

Този път гласът й не се давеше в сълзи. Беше солиден, непоклатим като стомана.

- Не - повтори.

Гласът на господарката на Перант.

Лоркан се помъчи да изтръгне ръката си, но тя отказа да го пусне.

Хвърлеше ли се от коня, щеше да повлече и нея.

ЗаеДно. Щяха или да избягат от гибелта, или да погинат заедно.

- Елида...

Но Елида заби пети в ребрата на кобилата.

Заби ги яростно и изрева:

- ЛЕТИ, ФАРАША! - Изплющя с юздите. - ЛЕТИ, ЛЕТИ, ЛЕТИ! И кобилата я послуша.

Сякаш творецът й бе изпълнил дробовете й със собствения си дъх.

Фараша препусна още по-бързо. По-бързо от вятъра. От смъртта.

Подмина първата редица на дарганската кавалерия. Отчаяните коне и ездачи, галопиращи към портите.

Могъщото й сърце не се предаде, макар че беше на ръба да се пръсне.

Вече едва километър ги делеше от крепостта.

Ала в тази секунда оглушителен, тътнещ пукот разцепи света и отекна между езерото и планината.

И нито Лоркан, нито храбрият, буен кон можеха да сторят нещо, когато бентът се пръсна.

***

Роуан започна да се моли за войниците на полето, за цялата армия, която вълната щеше да помете.

На няколко крачки от него Ирен също шепнеше молитвите си. Към Силба, богинята на милостивия край. Нека загинат бързо, без болка...

Водна стена, голяма колкото планина, се разля по равнината към града, сякаш бе трупала ярост през хилядолетния си плен.

- Няма да успеят - изсъска Фенрис, гледайки как Лоркан и Елида препускат към портите.

Толкова близо бяха - но вълната щеше да ги настигне за секунди.

Роуан се насили да остане на парапета, да види последните мигове от живота на господарката на Перант и някогашния си командир. Само това можеше да им даде: да се превърне в свидетел на смъртта им, за да разказва историята им. За да се помнят вечно.

Бумтежът на прииждащата вълна стана пронизителен - макар и от километри разстояние.

Елида и Лоркан продължаваха да се надбягват с времето, а Фараша подминаваше кон след кон, след кон.

Но дали дори в крепостта щяха да се спасят от вълната? Роуан се осмели да огледа назъбените парапети, за да прецени дали не трябва да качи Елин и другите на по-високо място.

Елин обаче я нямаше до него.

Не я забеляза никъде по протежение на целия парапет.

Сърцето му спря. Просто спря да бие, когато един червеникавокафяв рук се спусна от небето, устремен към центъра на бойното поле.

Аркас, рукът на Борте. В ноктите си носеше златокоса жена. Елин. Елин беше...

Като наближи земята, Аркас разтвори нокти. Елин се претърколи и се изправи на крака.

Точно на пътя на вълната.

- О, богове! - пророни Фенрис, съзрял я в същия момент. Всички я бяха видели. Кралицата насред полето.

Пред гигантската водна стена.

Камъните на крепостта затрепериха. Роуан се хвана за парапета, обзет от страх, какъвто никога досега не бе изпитвал.

Елин изпъна ръце над главата си.

Огнен стълб се издигна от земята около нея, повличайки косата й със себе си. Вълната настъпваше с унищожителна мощ към нея, към армията зад гърба й.

Но каменните стени не трепереха от водната стихия.

Земята се пропука, нацепи се. Пукнатините запълзяха от Елин към вълната.

- Горещите извори - прошепна Каол. - Пресичат цялата долина като вени.

Вени, извиращи от сърцевината на света.

Крепостта се разтърси още по-мощно.

Огненият стълб се просмука обратно в Елин. Тя протегна ръка пред себе си и я сви в юмрук.

Като че силата в него можеше да удържи вълната.

Тогава Роуан проумя. Като неин вречен, или каранам, проумя случващото се.

- Три месеца - каза едва доловимо.

Приятелите му надникнаха към него мълчаливо.

- Три месеца - повтори той с разтреперани колене. - Спуска се в магията си от три месеца.

През всеки един от дните, прекарани в плен на Майев, в железните й окови, Елин се бе спускала все по-надълбоко и по-надълбоко. А откакто я бяха освободили, почти не черпеше от силата си, защото бе продължила да се спуска в недрата й.

Да събира цялото й могъщество. Не за Ключалката, не за Ераван.

А за фаталния си удар срещу Майев.

Няколко седмици спускане в бездънната пещера на тази сила я бяха сдобили с гибелна мощ. А няколко месеца...

Свещени богове! Свещени, прокълнати богове!

Когато огънят й се сблъскаше с водната стена, извисяваща се над нея...

- ЗАЛЕГНЕТЕ! - изрева Роуан, надвиквайки разярения вой на водата. - ЗАЛЕГНЕТЕ ВЕДНАГА!

Приятелите му легнаха върху каменния под и всички наоколо последваха примера им.

Роуан се гмурна в силата си. Гмурна се с цялата си мощ и изтръгна последните остатъци от магията си.

Елида и Лоркан още бяха твърде далеч от портите. Хиляди войници бяха твърде далеч, когато вълната се изви над тях.

Елин отвори ръка към нея.

И от дланта й изригна пламък.

Кобалтовосин пламък. Бушуващата душа на огъня.

Приливна вълна от кобалтовосин пламък.

Извиси се дори над водната стена, лумна нашироко.

Водата се блъсна в нея. И там, където стаяваната хиляда години свирепост срещна онази, събирана три месеца, светът избухна.

Нажежена пара, способна да стопи плътта до кост, изригна към полето.

С неукротим рев Роуан запрати остатъка от магията си към унищожителната пара под формата на вятър, който я отнесе към езерото и планината.

Но водата не спираше с настъплението си, преваляше стената от пламъци, която не поддаваше дори със сантиметър.

Силата за фаталния удар на Майев. Вложена тук, за избавлението на армията, която можеше да спаси Терасен. За пощада на безчетните животи по равнината.

Роуан стисна зъби, задъхан под напора на чезнещата си магия. Съвсем скоро щеше да прегори, да изцеди енергията му до смърт.

Гибелната вълна се блъскаше и блъскаше в огнената стена.

Той не видя дали Елида и Лоркан са съумели да влязат в крепостта. Дали другите войници и ездачи на полето са се приковали на място, вцепенени от зрелището.

Принцеса Хасар се изправи до него и заяви:

- Тази сила не е дар.

- Кажи го на войниците си - изръмжа й Фенрис, надигайки се от пода.

- Не ме разбра правилно - озъби му се Хасар.

По лицето й наистина се четеше неподправено страхопочитание.

Роуан се облегна на парапета, запъхтян от напъна да удържи смъртоносната пара надалеч от армията. Да я охлади и разсее.

Здрави ръце се пъхнаха под мишниците му и Фенрис и Гавриел го подпряха между телата си.

Мина една минута. Сетне и втора.

Вълната започна да се снижава. А огънят не преставаше да гори.

Главата на Роуан пулсираше, устата му пресъхваше.

Времето започваше да му се изплъзва. Усещаше металически вкус върху езика си.

Вълната спадаше все повече и повече, бушуващите й води стихваха.

Грохотът се превръщаше в плисък, бързеите - във въртопи.

Накрая и огнената стена започна да спада. Следваше водата надолу, надолу, надолу. Оставяше я да се просмуче в земните пукнатини.

Коленете на Роуан се подкосиха, но той удържа магията, докато парата не се поразсея. Докато и тя не се укроти.

Накрая й позволи да плъзне по равнината, да обгърне света в стелеща се мъгла.

Забулвайки кралицата в средата.

Спусна се тишина. Абсолютна тишина.

Пламъците замъждукаха сред мъглата, синьото започна да се прелива в златисто и червено. Смътно, пулсиращо сияние.

Роуан изплю кръв върху каменната стена пред себе си. Дъхът режеше гърлото му като парчета стъкло.

Меките пламъци гаснеха, обвити в пара. Накрая сред мъглявото поле остана само тъничка огнена колона.

Не огнена колона.

Това беше Елин.

Нажежена до бяло. Сякаш се бе отдала на пламъците дотолкова, че тя самата се беше превърнала в огън.

Носителката на огъня, прошепна някой надолу по парапета.

Парата се усукваше около нея, преобразявайки я в идол от светлина.

Мълчанието се изпълни с благоговение.

От север се спусна нежен ветрец. Булото на мъглата се отдръпна и Елин изплува сред полето.

Цялата сияеше. Сияеше в златисто, а косите й се развяваха от призрачен полъх.

- Наследницата на Мала - пророни Ирен.

Елида и Лоркан бяха спрели насред равнината.

Вятърът разсейваше постепенно мъглата, разкривайки света отвъд Елин.

Там, където се бе възвисявала гигантската смъртоносна вълна, откъдето ги бе връхлитала гибелта, сега нямаше нищо.

***

Три месеца бе припявала на мрака и огъня, а те й бяха припявали в отговор.

Три месеца бе дълбала толкова навътре в магията си, че всеки път достигаше неподозирани дълбини. Докато Майев и Каирн се трудеха над нея, тя дълбаеше. Но никога не им позволяваше да разберат какво извлича от недрата си, какво трупа ден след ден, след ден.

Сила за фаталния удар. Удар, с който щеше да заличи злата кралица от лицето на земята.

Спотайваше тази сила в себе си дори след като се освободи от железните окови. През изминалите седмици неуморно се бореше да я задържи. В някои от дните й бе по-лесно да не проговаря. В други успяваше да я загърби единствено с помощта на някогашната си нахаканост.

Но като зърна унищожителната вълна, Елида и Лоркан, избрали да умрат заедно, армията, способна да избави Терасен, разбра какво трябва да направи. Почувства огъня, дремещ под града, и се досети, че съдбата ненапразно ги водеше тук.

За това ги беше довела.

От пръснатия бент вече течеше само мъничка безобидна река, лъкатушеща към езерото.

Нищо повече.

Елин вдигна сияеща ръка пред себе си. Най-сетне я изпълваше единствено блажена, прохладна празнота.

Сиянието бавно гаснеше, започвайки от пръстите на ръцете й.

Сякаш бе изкована наново, върната в собственото си тяло. В Елин.

В съзнанието й се раздипляше бистрота, пронизителна и кристална. Позволяваше й да вижда наново, да диша.

Сантиметър по сантиметър златистото сияние се просмукваше в кожата и костите й. И оставяше след себе си някогашното й тяло.

Един белоопашат ястреб вече се издигаше в небето.

Когато сиянието угасна напълно, попивайки между пръстите на краката й, Елин се свлече на колене.

Коленичи сред съвършената тишина на света, после падна настрани и се сви на кълбо.

Долови смътно как силни и познати ръце я вдигат от земята. Как отлита върху широк пернат гръб, все още притисната в тези обятия.

Как се носи през небето, докато последните остатъци от мъглата се разсейват под следобедното слънце.

Накрая я погълна ласкавата тъмнина.

62

Крочанките не ги напуснаха.

Полетяха с Тринайсетте на югозапад към подножието на Белия зъб. Към нов таен лагер, тъй като местоположението на последния бе разкрито. Отдалечаваха се от Терасен, но пък се приближаваха към . Морат.

И това го устройваше, мислеше си Дориан, като намериха безопасно място, където да пренощуват. Уивърните може и да имаха сили да продължат, но крочанките не можеха да летят толкова дълго на метлите си. Затова, когато нощният мрак им отне зрението и след като Сенките и крочанките избраха заедно удачен пристан за лагеруване, всички кацнаха.

Разпределиха наблюдателни постове на земята и във въздуха. Ако двете оцелели матрони възнамеряваха да отмъстят за унизителното си поражение, щяха да го сторят сега. Крочанките и Астерин цял ден бяха оставяли подвеждащи следи, но само времето щеше да покаже дали бяха успели да се прикрият добре.

Нощта бе мразовита, ето защо се наеха да опънат палатки. Уивърните се сгушиха един в друг до една от близките скали. И макар че беше най-разумно да не палят огньове, студът заплашваше да стане толкова смъртоносен в сърцето на нощта, че Тление запали своето огнище със свещения пламък от стъклената сфера, в която го пренасяха. И други последваха примера й. Но въпреки че укриваха с магия лагера и огньовете от вражески очи, Дориан не можеше да забрави, че Върховните вещици от Железни зъби все пак бяха смогнали да ги намерят веднъж.

Не говореха за следващия си ход. Дали щяха да се разделят, или да останат като обединена група.

Манон нито ги молеше, нито ги притискаше да се съюзят, да воюват рамо до рамо. В такъв устрем бяха отлетели от лагера сутринта, че Манон дори не ги бе попитала накъде отиват.

Но утре, мислеше си Дориан, докато се завиваше върху шалтето си, затопляйки тясното пространство с огнената си магия, утре трябваше да се изправят лице в лице с някои неща.

Капнал от умора, премръзнал независимо от магическия пламък, той отпусна глава върху раницата с провизии, която използваше за възглавница.

Сънят почти го бе превзел, когато в палатката се промъкна студен полъх, който светкавично изчезна. Позна кой е влязъл, преди Манон да седне до шалтето му, а като отвори очи, я видя да притиска колене към тялото си.

Взираше се в сумрака, смътно озарен от сребристата светлина на звездите по короната й.

- Не е необходимо да я носиш през цялото време - каза й той. - Позволено ни е да ги сваляме.

Две златисти очи се плъзнаха към него.

- Никога не съм те зървала с корона.

- През изминалите месеци нямах свободен достъп до кралската колекция. - Той седна върху шалтето си. - Пък и бездруго мразя да слагам корона. Впива се в главата ми.

Манон се поусмихна.

- Тази не е особено тежка.

- Така и предполагах; все пак е направена от светлина. Макар че несъмнено щеше да й тежи по други начини.

- Значи вече ми говориш - отбеляза безцеремонно тя.

- И преди ти говорех.

- Защото станах кралица ли?

- И преди беше кралица.

Манон присви златисти очи и сама потърси отговора по лицето му. Дориан й позволи, връщайки й услугата. Дишането й бе спокойно и като че поне веднъж я виждаше да стои отпуснато.

- Очаквах позорното й бягство да ми донесе повече удовлетворение. - Баба й. - Ти какво почувства, когато уби баща си?

- Гняв. Омраза.

Грозната истина в думите му не го уплаши.

Тя прехапа долната си устна. Беше прибрала железните си зъби.

- Според теб трябваше ли да я убия? - попита го с тих, нечувано колеблив глас.

- Някои биха казали - да. Ала унижението - продължи вглъбено той - вероятно ще отслаби силите на Железни зъби повече от смъртта й. Всъщност убийството й можеше да обедини клана срещу теб.

- Убих Майка Жълтонога.

- Да, нея я уби, вещицата от Синьокръвните пощади, а на баба си позволи да избяга. Подобно поражение сломява духа. Ако ги беше избила всичките, дори само баба ти и Майка Жълтонога, смъртта им можеше да се възприеме като доблестна саможертва в името на клановете.

Тя кимна и златистите й очи пак се вторачиха в него с онази свръхестествена проницателност.

- Съжалявам. За думите си, когато разбрах, че смяташ да отидеш в Морат.

Извинението й толкова го смая, че съумя единствено да примигне насреща й. Хуморът се оказа единствената му защитна реакция:

- Струва ми се, че започваш да прихващаш от крочанската добронамереност.

Тя му отвърна с половинчата усмивка.

- Майката да ми е на помощ, ако някога стана толкова скучна! Ала шеговитостта се изпари от изражението на Дориан.

- Приемам извинението ти.

Той задържа погледа й, за да прочете сама истината в неговия.

Отговорът му явно й стигаше. Отговор и последна улика към онова, което издирваше.

Златистите й очи притъмняха.

- Заминаваш - пророни тя. - Утре.

Дориан реши, че няма смисъл да лъже.

- Да.

Време беше. Тя се бе опълчила на баба си, на онова, което бе сътворила. Време беше и той да стори същото. Нямаше потребност да търси потвърждение от Дамарис или духовете на мъртвите.

- Как?

- Вие, вещиците, си имате метли и уивърни. Аз се научих да използвам свои криле. Тя се умълча за няколко секунди. После свали колене и се извъртя с лице към него.

- Морат е капан.

- Знам.

- А аз... ние не можем да дойдем с теб.

- Знам.

Можеше да се закълне, че в очите й изплува страх. Въпреки това не му се развика - не му се озъби дори. Само попита:

- И не се боиш да идеш сам?

- Боя се, естествено. Всеки с капка разум би се страхувал. Но мисията ми е толкова важна, че страхът бледнее пред нея.

По лицето й пробяга гняв, раменете й се напрегнаха.

И в следващия миг напрежението отстъпи място на нещо, което бе виждал само веднъж, по-рано днес - изражението на кралица. Хладнокръвно и мъдро, докоснато от тъга и грейнало от бистър разум. Тя сведе очи към шалтето, а след това пак ги вдигна към неговите.

- А ако те помоля да останеш?

Въпросът й също го изненада. Затова премерено обмисли отговора си.

- Ще ми е нужна доста основателна причина.

Пръстите й намериха токите и копчетата на кожените й дрехи и се заеха да ги разкопчават.

- Защото не искам да заминаваш - беше едничкият й коментар.

Сърцето му туптеше все по-силно и по-силно, докато разкриваше сантиметър след сантиметър гола копринена кожа. Но Манон не се събличаше изкусително, а така, сякаш му разгалваше душата си.

Пръстите й затрепериха и Дориан се спусна да й помогне с ботушите и с портупея. Не свали жакета й, под чиито ревери се виждаха извивките на гърдите й, надигащи се и спускащи се в неравномерен ритъм. Дишането й се учести още повече, когато протегна ръце помежду им да съблече неговия жакет.

Дориан й позволи. Позволи й да свали жакета му, после и ризата под него.

Навън вятърът виеше свирепо.

Когато коленичиха един пред друг, голи от кръста нагоре, Манон поде приглушено, оставила короната със звезди върху главата си:

- Бихме могли да сключим съюз. Между Адарлан и крочанките. И всички вещици от Железни зъби, които решат да ме последват.

Това беше отговорът й, осъзна Дориан. На настояването му за основателна причина да остане с тях.

Тя взе ръката му и преплете пръсти с неговите.

Жестът й бе по-интимен от всеки, който бяха споделяли досега. Показваше я по-уязвима, отколкото някога си бе позволявала да бъде.

- Съюз - допълни, преглъщайки - между нас двамата.

Златистите й очи се вдигнаха към неговите. Предложението й сияеше дори в тях.

Брак. Да обединят народите си по най-мощния и неразрушим начин.

- Не го желаеш наистина - пророни Дориан със също толкова тих глас. - Не би искала да се оковеш с който и да било мъж.

Той съзря истината в красивото й лице. Съгласна беше с него. Въпреки това поклати глава и светлината на звездите затанцува в косата й.

- Крочанките още не са предложили да полетят с нас към войната. А аз не смея да ги попитам. Но ако силата на Адарлан застане до мен, може най-сетне да склонят.

Ако не ги бе склонил днешният им триумф, нищо нямаше да ги накара да размислят.

Дори раздялата на кралицата им със скъпата й свобода.

Но фактът, че Манон изобщо бе готова на подобна жертва...

Дориан заусуква кичур от сребристата й коса около пръста си. Даде си секунда да я изпие с поглед.

Тя можеше да е негова съпруга, негова кралица. Вече и бездруго му беше равна, вречена по душа, огледален образ в толкова много отношения. А официалният им съюз би разкрил тази връзка пред целия свят.

Но той виждаше решетките на клетката, която щеше да се стеснява все повече и повече с всеки изминал ден. Да пречупи духа й или да я превърне в нещо, което никой от двама им не искаше да познава.

- Би се омъжила за мен, само и само да помогнем на Терасен във войната?

- Елин е готова да умре, за да сложи край на конфликта. Нима е справедливо само тя да се жертва?

Това беше отговорът й. Макар и несъзнателно поднесен. Жертва.

Другата ръка на Дориан намери копчетата на панталона й и ги разкопча с няколко ловки движения. Разкривайки дългия, дебел белег през корема й.

Дали той самият щеше да успее да се въздържи като Манон, ако се изправеше срещу баба й?

Изключено.

Прокара пръсти по белега й. И нагоре по корема й. И още по-нагоре, карайки кожата й да настръхне. Спря точно над сърцето й. И долепи длан до него. Гърдите й се издигаха към ръката му с всяка насечена глътка въздух.

- Прав беше - промълви Манон. - Боя се. - Тя сложи ръка върху неговата. - Боя се, че ще влезеш в Морат и няма да се върнеш същият. А аз ще трябва да те убия.

- Знам.

Подобен страх преследваше и него самия.

Тя сключи пръсти около неговите. Сякаш се мъчеше да отпечата ръката му върху препускащото си сърце.

- Би ли останал с мен, ако скрепим този съюз?

Дориан чу всяка неизречена дума.

И докосна с устни нейните. Манон простена тихо.

Той я целуна отново и този път езикът й посрещна неговия, гладен и търсещ. Сетне зарови пръсти в косата му и двамата се надигнаха на колене, за да долепят телата си.

Тя пак простена и плъзна ръце надолу по гърдите му, към панталона му. Докосна го през материята и стонът му стопли устата й.

Времето се завъртя бясно и на света остана само Манон - живо острие в ръцете му. Панталоните им мълниеносно се озоваха при другите им дрехи на земята и той я сложи да легне върху шалтето му.

Манон откъсна ръце от него, за да свали лъскавата корона от главата си, но той я възпря с призрачния си допир.

- Недей - процеди с гърлен глас. - Задръж я.

Очите й се превърнаха в разтопено злато, клепачите й натежаха и тя се загьрчи под него, отмятайки глава назад.

Устата му пресъхна от красотата, която заплаши да отнеме разума му, от изкушението, към което всеки инстинкт в тялото му се устреми. Не плътта й, а предложението й.

В този миг едва не се съгласи.

Обзе го такава ненаситност, такава алчност да я има цялата, че едва не се съгласи. Да, щеше да я вземе за своя кралица. За да не се сбогува никога с това, за да запази до края на дните си тази величествена, свирепа вещица.

Манон се пресегна към него, вкопчи пръсти в раменете му и Дориан се наведе над нея, превземайки устата й с хищна целувка.

Едно движение на бедрата й, и той се озова в нея, сред копринената й топлина, която го накара да забрави за лагера около тях, за кралствата, осланящи се на помощта им.

Този път не желаеше да я докосва с призрачни ръце. Искаше я за себе си, плът до плът.

Манон отговаряше на всеки негов тласък със свой - буен и жаден. Остани, сякаш шепнеше с всеки дъх.

Дориан вдигна единия й крак, притискайки се още повече до нея, и простена от съвършенството, с което си пасваха телата им. Манон погълна звука с целувка и впи ръка в задните му части, за да му покаже, че иска по-силно, по-бързо.

Дориан й даде онова, което желаеше. Даде на себе си онова, което желаеше. Отново и отново, и отново.

Сякаш този миг можеше да се проточи вечно.

***

Когато накрая се откъснаха един от друг, и двамата бяха задъхани.

Манон едва движеше крайниците си, едва успяваше да си поеме въздух, забола поглед в тавана на палатката. Дориан, изцеден докрай като нея, дори не опита да проговори.

Пък и какво беше останало за казване?

Тя му беше разкрила каквото искаше. Изрекла бе от истината толкова, колкото се беше осмелила.

И сега на нейно място искреше чувство на доволство и яснота, каквото не бе изпитвала от дълго, дълго време.

Сапфирените му очи се застопориха върху лицето й и Манон се обърна към него. Свали бавно короната от звезди и я сложи настрана.

После издърпа одеялата върху двама им.

Дориан дори не трепна, когато се сгуши в него, в солидната стена от мускули на тялото му.

Просто преметна ръка през нея и я придърпа още по-плътно към себе си.

Манон се унесе в сън, заслушана в дишането му, стоплена от обятията му.

***

Призори се събуди в студено легло.

Щом видя, че мястото до нея е празно, че раницата с провизии и древния меч на краля ги няма, разбра какво е направил.

Заминал бе за Морат. С двата Ключа на Уирда.

63

Едион и Килиан поддържаха строя на уплашената си армия в похода й чак до бреговете на Флорин.

Нямаше смисъл да бягат на север. Костените барабани вече биеха. И тътенът им се приближаваше с всяка изминала минута, докато Едион подреждаше легиона си в бойна формация.

Като тръгна към фронтовата линия с броня, натежала така, сякаш беше изсечена от камък, и фантомна болка на мястото, където доскоро бе висял древният му меч, Едион попита Рен:

- Ще ми направиш ли една услуга?

Рен, който заканваше колчана със стрелите си, дори не вдигна поглед към него.

- Не ме карай да бягам.

- Никога.

Близо - бяха толкова близо до Тералис. Колко съдбовно бе да загине на бойното поле, където Терасен беше паднал преди десетилетие. Да се просмуче кръвта му в пръстта, погълнала костите на мнозина от близките му, оставени да гният в безименен масов гроб.

- Искам да извикаш помощ.

Този път Рен вдигна очи към него. Белязаното му лице беше изпосталяло през изминалите седмици. Кога за последно се бяха хранили нормално? Кога бяха спали цяла нощ? Едион нямаше представа къде е Лизандра, нито в какъв облик беше сега. Не я потърси предишната вечер, а тя странеше от него.

- Вече съм никой - обясни Едион, докато войниците им правеха път. Бойци от Гибелния легион, . Вендлин и Пустошта, елфи и Тихи асасини. - Но ти си господарят на Алсбрук. Разпрати послания по Нокс Оуен. Зов за помощ. Разпрати ги във всички посоки, до всеки, за когото се сетиш. Кажи на Нокс и другите вестоносци да се молят на колене, ако трябва, но да намерят помощ за Терасен.

Само Елин имаше такава власт, както и Дароу и съветът му, но Едион не го беше грижа.

Рен спря и той спря заедно с него, съзнавайки колко войници можеха да ги чуят насред армията. Колко от тях притежаваха елфически слух. Ендимион и Селен вече стояха на левия фланг с мрачни, изнурени лица. Бяха загубили дома си - и сега се бореха да си го върнат. Ако някой оцелееше след това сражение. Какво ли би казал баща му за него, задето най-сетне се биеше рамо до рамо с народа си?

- Ще се отзове ли някой? - попита Рен, също проумял колко уши ги слушаха, колко отчаяни лица ги гледаха, останали с тях въпреки смъртта, прииждаща откъм гърбовете им.

Едион си сложи шлема и студеният метал впи зъби в кожата му.

- Преди десет години никой не се притече. Този път някой може да благоволи.

Рен го сграбчи за ръката и го придърпа към себе си.

- Може и да няма на кого да помогнат, Едион.

- Независимо от това ги призови на бой. - Той посочи с брадичка към редиците, през които бяха минали. Илиас лъскаше мечовете си сред отряд от асасините на баща си, вперил поглед във вражеската войска. Гогов да посрещне смъртта на това снежно поле,толкова далеч от родната му пустиня. - Твърдиш, че още съм ти генерал? Ето я тогава последната ми заповед. Извикай помощ!

Нервен мускул потрепна по челюстта на Рен. Ала той отвърна:

- Разбрано.

И тръгна нанякъде.

Нямаше потребност от каквото и да било сбогуване. Така или иначе, късметът ги беше изоставил.

Едион продължи сам към фронтовата линия. Двама войници от Гибелния легион отстъпиха, за да му сторят място да мине, и Едион вдигна щита си между техните, затваряйки металната стена, която щеше да понесе първия и най-мощен удар на Морат.

Снежните вихрушки се извиваха, забулвайки в бяло всичко, намиращо се на трийсетина метра пред тях.

А костените барабани биеха още по-грохотно. Скоро земята се разтресе изпод маршируващи нозе.

Последната им битка щеше да се разиграе насред безименно поле край Флорин. Как въобще се бе стигнало дотук?

Едион извади меча си и другите войници предприеха същото. Металическият вой на остриетата се извиси над оглушителния вятър.

Моратската армия изплува като масивна черна линия сред снега.

С всяка стъпка на предните редици зад тях се показваха нови. Колко ли назад беше вещерската кула? Кога ли щяха да отприщят тъмната й мощ?

Молеше се войниците му да загинат бързо и относително безболезнено. Да не изпитат много страх, преди да ги изпепелят.

Този път Гибелният легион не заблъска с мечове по щитовете си.

Чуваше се единствено тропотът на моратските войници и този на бойните им барабани.

Ако бяха тръгнали към Оринт, когато Дароу бе заповядал, щяха да оцелеят. Щяха да имат време да прекосят моста или да поемат по северния маршрут.

Това поражение, всички жертви тегнеха единствено на неговите плещи.

Раздвижване привлече взора му надолу по редицата - голяма козинеста глава се показа между принц Галан и един от войниците. Призрачен леопард.

Зелени очи се плъзнаха към него - безжизнени и мрачни.

Едион пръв извърна поглед. Ситуацията беше достатъчно отчайваща и без знанието, че Лизандра е сред войската, че ще се бори с тях до смърт.

Молеше се той да загине пръв. За да не става свидетел на нейната гибел.

Морат вече ги доближаваше толкова, че Рен се провикна на стрелците.

Стрелите им полетяха и се загубиха в снега.

Врагът им отвърна със залп, който засенчи воднистата светлина.

Едион разпери щит над главата си и приклекна ниско. Всеки удар отекваше в костите му.

Стенания и викове озвучиха тяхната страна на бойното поле. Когато залпът секна и се изправиха, много от мъжете не станаха с тях.

Не само стрели обсипваха снега наоколо.

Човешки глави. Моратската армия ги бе обстреляла с човешки глави, някои още в шлемове. С озъбен вълк отпред - герба на Ансел от Брайърклиф.

Войската, която им бе обещала. Която очакваха.

Явно беше пресякла пътя на Морат - и Валгите я бяха посекли.

От армията зад него се надигнаха яростни викове. енски глас се извиси над шумотевицата и тъгата, съдържаща се в него, отекна в шлема на Едион.

Изцъклените млечнобели очи на отсечената глава, тупнала до ботушите му, се взираха в небето, устата бе занемяла в ужасен писък...

Колко ли от тях бе познавала Ансел? Колко ли приятели бе загубила?

Но сега не беше моментът да търси младата кралица, за да й поднесе съболезнованията си. Така или иначе, не се знаеше дали и те ще оцелеят. Дали нямаше да обстрелват с техните глави крепостните стени на Оринт.

Рен заповяда втори залп и стрелите им полетяха, значително по-малобройни от вражеските. Като лек дъждец на фона на силния порой. Много попаднаха в целта си, поваляйки войници в тъмни брони. Ала на тяхно място веднага пристъпваха нови войници - подобно на зъбци на кошмарна машина.

- Ще се бием като един - провикна се Едион надолу по редиците, мъчейки се да не поглежда разпилените по земята глави - и ще умрем като един!

Някъде от дълбините на вражеската армия прокънтя вой на рог. И Морат се хвърли в атака срещу фронтовата им линия.

Едион заби ботуши в калта и приготви щита си. Сякаш можеше да удържи с него напиращата черна мощ, ширнала се отвъд хоризонта.

Броеше всяка глътка въздух, съзнавайки, че можеше да му е последна. Призрачният леопард изръмжа стръвно срещу атакуващата армия.

Петнайсет метра. Стрелците на Рен изстрелваха все по-малко и по-малко стрели. Десет метра.

Мечът в ръката му не можеше да се мери с древното оръжие, което бе носил с такава гордост. Но и той щеше да свърши работа. Пет метра.

Едион вдиша рязко. Черните, бездънни очи на моратските войници вече се виждаха изпод шлемовете им.

Предната редица насочи мечове и копия към тях...

Буен огън лумна откъм левия фланг.

Неговия ляв фланг.

Едион не посмя да откъсне поглед от врага, но няколко моратски войници допуснаха тази грешка.

И той ги накара да платят. Изкла ги заедно с онези, които надникнаха към второто огнено кълбо.

Елин. Елин...

Войниците зад него нададоха триумфални, облекчени викове.

- Затворете пролуката след мен - изръмжа Едион на онези, намиращи се от двете му страни, и отстъпи назад, колкото да види собствената им спасителка - най-сетне свободна и невредима...

Само че не Елин бълваше огън откъм левия им фланг.

Не Елин се бе промъкнала по обгърнатата от снегове река.

Кораби изпълваха Флорин като призраци сред бялата вихрушка. Някои развяваха флаговете на обединената им флота.

Но още повече, безброй много от тях носеха кобалтовосин флаг със зелен морски дракон.

Флотата на Ролф. Мисенианците.

Ала от древните морски дракони, воювали някога с тях, нямаше и следа. Единствено човешки войници крачеха през снега с шалове върху устата, въоръжени с познати оръжия.

Огнени копия.

Откъм реката екна боен рог. В следващия миг огнените копия изстреляха залп от бели пламъци към моратските редици подобно на фойерверки от ада. Сякаш самите войници се бяха превърнали в дракони и сипеха огън по враговете си.

Пламъците им разтапяха броня и плът. И изгаряха демоните, ненавиждащи горещина и светлина.

Досущ като фермерите, обгарящи пожънатите си ниви в подготовка за зимата, мисенианците на Ролф настъпваха с огнените си копия, докато не образуваха солидна редица между Едион и врага.

Моратските войници се обърнаха и побягнаха.

Паническите им викове се издигнаха дори над тътнещите пламъци. Носителката на огъня ги е въоръжила! Възвърнала си е силата!

Глупците не проумяваха, че няма магия - само чист късмет, че подкрепленията идваха в правилния момент.

Тогава познат глас изрева:

- Бързо! Всички по корабите!

Ролф.

Корабите спираха по реката и спускаха пасарели, а лодките вече акостираха на брега.

Едион дори не се замисли.

- Към реката! Към флотата!

Войниците не се поколебаха. Хукнаха към чакащата армада, към най-близките кораби, скачайки в лодките. Хаотично, лишено от всякаква дисциплина бягство, но все пак само боговете знаеха колко ще трае отстъплението на Морат.

Едион се задържа на фронтовата линия, за да се увери, че нито един войник няма да изостане.

Надолу по редицата принц Галан и петнистата козинеста фигура до него постъпиха по същия начин. Вятърът брулеше червените коси на Ансел от Брайърклиф, която държеше меча си насочен към врага. По луничавите й бузи се търкаляха сълзи. Главите на войниците й лежаха разпръснати по снега.

А пред редицата им мисенианците сееха огън, печелейки им време за отстъпление.

Секундите се точеха протяжно, докато лодките се пълнеха. Армията им постепенно отплаваше от брега и нова лодка заемаше мястото на всяка потеглила към корабите. Мнозина от елфите се преобразяваха и хищни птици изпълваха сивото небе над реката.

А когато останаха едва броени лодки и красив кораб с мачта, резбована в облика на връхлитащ морски дракон, Ролф изрева иззад щурвала му:

- Отстъпвайте всички!

Мисенианците препуснаха обратно към лодките, връщащи се към брега.

Лизандра и Ансел се втурнаха с тях, Едион също. Това беше най-дългият бяг в живота му.

Съвсем скоро обаче вече тичаше по пасарела към кораба на Ролф, успял да се доближи достатъчно до брега благодарение на дълбоките води в тази част на реката. Лизандра, Галан и Ансел вече бяха на борда и пасарелът се вдигна веднага след като Едион стъпи на палубата. Под кораба и около него мисенианците скачаха по лодките и гребяха като полудели. На брега не се мяркаше нито един войник. Като се изключат мъртвите...

Проблесна ярка светлина и Едион се завъртя към носа тъкмо навреме, за да види как Лизандра си връща женския облик, гола като новородено.

Ролф почти не се изненада, когато скочи на врата му. Дори имаше благоприличието да я загърне с пелерината си, преди да отвърне на прегръдката й.

Едион стигна до тях задъхан и толкова облекчен, че очакваше всеки момент да повърне върху лъснатия дървен . под на палубата.

Господаря на пиратите пусна Лизандра и й отстъпи напълно пелерината си. Докато тя се увиваше в нея, Ролф отбеляза:

- Стори ми се, че имате нужда от помощ.

Едион просто го прегърна, сетне кимна към ръцете му, пъхнати в ръкавици.

- Предполагам, че трябва да сме благодарни за магическата ти карта.

- Оказва се, че е полезна и за други неща, освен за плячкосване - подсмихна се Ролф. -Рави и Сол от Сурия ни пресрещнаха при северната граница. - Поясни той. - Казаха, че вероятно сте в беда, и ни пратиха насам. - Ролф прокара ръка през косата си. - Те останаха при флотата ви, за да охраняват крайбрежието. Но ако Морат атакува по вода, няма да съумеят да се защитят с толкова малко кораби. Казах им го, а те въпреки това ме изпратиха насам. - Загарялото му от слънцето лице се напрегна. - И ето ме тук.

Едион почти не обърна внимание на моряците и войниците, плаващи стремглаво към отсрещния бряг на реката.

- Благодаря ти - рече задъхано.

Благодари и на боговете за Рави и Сол.

Ролф поклати глава, отправил поглед към отстъпващото моратско множество.

- Хванахме ги неподготвени, но бързо ще се окопитят.

Лизандра отиде до Ролф. Едион едва не изтръпна, съзирайки босите й крака и голи рамене, изложени на хапливия вятър откъм реката.

- Трябва само да стигнем зад крепостните стени на Оринт. Там ще се прегрупираме.

- Не мога да отведа цялата ви армия до Оринт - каза Ролф, махвайки към войниците, струпани на далечния бряг. - Но вас мога да заведа, ако желаете да пристигнете първи и да се подготвите. - Господарят на пиратите огледа брега, като че издирваше някого. -Тя не е тук, нали?

Лизандра поклати глава.

- Не.

- Тогава ще се справяме както можем - обобщи хладнокръвно Ролф.

Морскозелените му очи се плъзнаха към Ансел от Брайърклиф, която наблюдаваше от парапета заснеженото поле, осеяно с глави.

Никой от тях не продума, когато младата кралица се свлече на колене, издрънчавайки с бронята си по дървения под, и сведе глава.

Едион каза тихо:

- Нека изпратя заповед до войската ни да тръгне към Оринт, а после ще отплаваме към града.

- Аз ще го направя - обади се Лизандра, без да го поглежда.

След това тя пусна пелерината в краката си, преобрази се в сокол и полетя към Килиан, който тъкмо слизаше от една лодка. Размениха си няколко думи и Килиан се извърна към Едион, разпервайки ръка.

Едион му отвърна със същия жест и Лизандра наново се преобрази. Веднага щом кацна на кораба, придоби човешки облик, грабна пелерината и тръгна към Ансел.

Когато сложи мълчаливо ръка върху покритото с броня рамо на кралицата, Ансел дори не вдигна очи към нея.

Едион попита Ролф:

- Колко огнени копия имате?

Господаря на пиратите откъсна взор от Ансел и го отправи към отдалечаващото се черно множество.

- Не са достатъчно за цяла обсада.

Ала, така или иначе, огнените копия нямаше да помогнат с нищо, с абсолютно нищо, достигнеха ли вещерските кули стените на Оринт.

64

Ирен продължаваше да трепери дори часове по-късно.

Заради бедствието, с което се разминаха на косъм, заради цялата тази смърт още преди вълната да се надигне, заради силата, която кралицата бе призовала насред полето. И тази на принца, с чиято помощ огнената пара не свари живи всички по пътя си.

Ирен пак се впусна да съдейства на лечителките в хаоса, възцарил се след това. Остави военачалниците да се справят с последиците и се върна в тържествената зала. Множество лечителки излязоха на бойното поле, за да се погрижат за ранените.

Всички наоколо - и в крепостта, и в небето, и сред равнината - често надничаха към вече празното пространство между двата планински върха. Към наводнения, пометен град и граничната линия между живота и смъртта. Водата, завличаща всичко по пътя си, бе изравнила по-голямата част от Аниел със земята и сега се отцеждаше към Сребърното езеро.

Зловещата картина им показваше какво щеше да е останало от тях, ако Елин Галантиус не им се бе притекла на помощ.

Ирен коленичи до една ездачка от рукините, чиито гърди бяха разсечени с меч, и протегна окървавени, сияещи ръце над нея.

Чиста, светла магия се изля от дланите й, затваряйки разкъсаната кожа и мускули. На жената воин щеше да й отнеме известно време, за да се възстанови от кръвозагубата, но пък и не беше загубила толкова много кръв, че да се наложи на Ирен да влага ценна енергия в допълването й до необходимото ниво.

Трябваше да се почине скоро. Поне няколко часа.

Помолили я бяха да прегледа кралицата, когато принц Роуан я отнесе в стаята им, след като Несрин ги бе взела и двамата от полето с рука си. Ръцете на Ирен затрепериха неудържимо, като ги разпери над изпадналото в несвяст тяло на Елин.

Нямаше следи от други травми, освен няколкото вече зарастващи рани и драскотини от битката. Просто уморена, спяща жена.

С могъществото на богиня във вените си.

След нея Ирен прегледа и принц Роуан, който изглеждаше в доста по-тежко състояние, с дълбока рана по протежение на цялото му бедро. Той я отпрати, уверявайки я, че е изразходил почти докрай магията си и единствено има потребност от почивка.

Ирен ги остави и отиде да се погрижи за друг ранен.

За Лоркан, чиито травми... Нужно беше да извика Хафиза за някои от тях, за да помогне • със силата си, защото нейната собствена бе почти изцедена.

Воинът беше изпаднал в безсъзнание, свличайки се от Фараша, когато с Елида бяха минали през портите, и дори не помръдваше, докато Ирен и Хафиза лекуваха тялото му.

Случило се беше преди часове, а го чувстваше така, като че бяха минали цели дни...

Да, определено трябваше да си почине.

Ето защо тръгна към умивалниците в дъното на залата с пресъхнала уста. Всичко, от което се нуждаеше, бе мъничко вода, храна и дрямка. И отново щеше да е готова за работа.

Но ясният, пронизителен вой на боен рог огласи равнината.

Всички наоколо застинаха - после се спуснаха към прозорците. Намирайки местенце, от което да надзърне към бойното поле, Ирен се усмихна широко.

Другата част от хаганската армия, предвождана от принц Кашин, маршируваше към крепостта.

Слава на боговете! Всички в залата промърмориха подобни на нейните думи.

Приветственият вой на втори рог прозвуча откъм парапетите на крепостта.

Не само една армия бе спасена днес, осъзна Ирен, обръщайки се към умивалниците. Ако вълната беше достигнала Кашин...

Късмет. Извадили бяха голям, голям късмет.

И все пак тя се питаше кога ли късметът им щеше да се изчерпа.

Дали щеше да е с тях и в рамките на тежкия поход на север, както и при стените на Оринт.

***

Лоркан простена, изплувайки от топлата, солидна прегръдка на мрака.

- Голям късметлия се оказа.

Твърде скоро. Твърде скоро след срещата си със смъртта чуваше небрежния глас на Фенрис.

Лоркан открехна око и установи, че лежи на креват в тясна стая. Самотна свещ осветяваше пространството и отблясъците й танцуваха по златистата коса на елфическия воин, седящ на дървен стол при долния край на леглото.

Фенрис се подсмихна и белите му зъби прорязаха сумрака.

- В безсъзнание си цял ден. Аз изтеглих късата клечка и ме заточиха да те наглеждам.

Лъжа. Незнайно защо, но Фенрис сам бе избрал да стои до леглото му.

Лоркан размърда леко тялото си.

Не усети болка, само тъпо пулсиране по продължение на гърба и мощно пристягане през корема. Смогна да вдигне глава, колкото да отгърне дебелото вълнено одеяло, покриващо голото му тяло. На мястото на дълбоката рана, през която бе видял вътрешностите си, сега бе останал единствено плътен червен белег.

Той пак отпусна глава на възглавницата.

- Елида.

Името й се приплъзна като шкурка по езика му.

Последното, което си спомняше, е как Фараша ги прекарва през портите, след като неземната сила на Елин Галантиус се бе изцедила до сетната капка. После потъна в забвение.

- Помага на лечителните в тържествената зала - обясни Фенрис, изпъвайки крака пред себе си.

Лоркан затвори очи и напрежението в гърдите му се поразсея.

- Е, щом не си мъртъв... - поде Фенрис, но Лоркан вече се унасяше в сън.

***

Като се събуди, нямаше представа колко време е минало. Часове, дни.

Свещта върху тесния перваз на прозореца още гореше, разтопена почти до основата си. Часове, значи. Освен ако не спеше от толкова време, че да се бе наложило да подменят свещта.

Не го интересуваше. Защото смътната светлина разкриваше фината жена, отпуснала горната част на тялото си в дъното на кревата му, докато долната още седеше в дървения стол, където бе видял Фенрис, преди да заспи. Главата й лежеше върху ръцете й, а едната от тях беше протегната към него. Като че се опитваше да достигне неговата... едва на сантиметри разстояние.

Елида.

Тъмната й коса се разстилаше по одеялото, по нозете му, забулвайки съществена част от лицето й.

Въпреки леката остатъчна болка в тялото си Лоркан протегна ръка да докосне пръстите й.

Бяха студени и толкова по-малки от неговите. Свиха се от допира му и Елида вдиша рязко, пробуждайки се.

Той се полюбува на гримасата, която направи заради схванатия си врат. Очите й веднага го намериха.

И Елида застина, като го видя да я гледа, буден и в искрен възторг от жената, прекосила ада, за да го открие...

Изглеждаше толкова уморена, напълно изтощена, но брадичката й си беше все така гордо вдигната.

Лоркан беше напълно лишен от думи. Казал й беше всичко на гърба на коня.

Но Елида попита:

- Как се чувстваш?

Пребит. Уморен. Ала като я наблюдаваше седнала на леглото му...

- Жив - отвърна искрено.

Лицето й остана непроницаемо дори когато сведе очи към тялото му. Смъкнатото одеяло разкриваше значителна част от торса му, макар че пресният белег през корема му беше скрит. Въпреки това никога не се беше усещал по-гол.

Затрудняваше се да диша нормално под безпощадния й взор.

- Ирен каза, че си щял да умреш, ако те бяха намерили дори малко по-късно.

- Щях да умра - отговори й той с грапав като чакъл глас, - ако ти не беше минала през онзи кошмар, за да ме намериш.

Тя вдигна очи към неговите.

- Дала съм ти обещание.

- Да, каза ми го вече.

Поруменяваха ли бледите й бузи, или така му се струваше? Елида обаче не сведе очи.

- И ти каза някои интересни неща.

Лоркан се помъчи да се надигне, но тялото му възропта с остра болка.

- Ирен ме предупреди, че макар да са заздравели, раните ти ще болят известно време - разясни му тя.

Той стисна зъби заради нетърпимите бодежи в гърба и корема си. Все пак съумя да се понадигне на лакти и реши да не се напряга повече.

- От доста отдавна не са ме ранявали толкова тежко. Бях забравил колко е неприятно.

Едва доловима усмивка подръпна устните й.

Сърцето му спря. Това беше първата усмивка, с която го удостояваше от месеци насам. От онзи ден на кораба, когато докосна ръката й, докато се люлееха в хамаците.

Усмивката й помръкна, но руменината по бузите й остана.

- Действително ли го мислиш? Онова, което каза?

Той задържа погледа й. И срути една от вътрешните стени в себе си. Само за нея. За тази прозорлива, остроумна малка лъжкиня, успяла да се промъкне през всичките му защитни механизми и железни правила. Позволи й да прочете истината, изписана по лицето му. Разкри й всички свои помисли, нещо, което не бе правил за никого досега.

- Да.

Тя стисна устни, но не от недоволство.

Лоркан добави приглушено:

- Говорех напълно откровено. - Сърцето му блъскаше толкова силно, че нямаше да се учуди, ако и тя го чуваше. - И ще те обичам до деня, в който сляза в Отвъдното.

Дъхът му секна, когато Елида протегна нежно ръка. И преплете пръсти с неговите.

- И аз те обичам - промълви тя.

Той се зарадва, че е легнал, защото иначе думите й щяха да го повалят на колене. Дори сега почти му идеше да се преклони пред нея, пред истинската притежателка на древното му, зло сърце.

- Обикнах те - додаде тя - още когато дойде да ме защитиш от Върнън и илкените. -Светлината в очите й го остави без дъх. - И като чух, че си някъде из бойното поле, изпитах потребност единствено да ти го кажа. Само това ми се струваше важно на света.

Някога би й се присмял. Би заявил, че съществуват далеч по-важни неща, най-вече във време на война. Но ръката, сграбчила неговата... Никога не се бе докосвал до нещо толкова ценно.

Лоркан я погали с палец.

- Съжалявам, Елида. За всичко.

- Знам - отвърна тихо тя, без нито капка разкаяние и болка.

Само неподправено, непоколебимо спокойствие озаряваше лицето й. Лицето на могъщата господарка, в която се превръщаше - в която вече се бе превърнала. Жената, която щеше да управлява Перант с мъдрост в едната ръка и състрадание в другата.

Двамата се взираха един в друг минути наред. Цяла вечност.

Накрая Елида разплете пръсти от неговите и стана.

- Трябва да се върна, за да помагам на Ирен.

Лоркан хвана ръката й отново.

- Остани.

Тя вирна черната си вежда.

- Отивам просто в тържествената зала.

Той пак погали с палец опакото на ръката й.

- Остани - пророни.

За секунда реши, че Елида ще му откаже, и беше готов да го приеме, да приветства тези последни мигове с нея като дар, какъвто не заслужаваше.

Но тя седна на ръба на леглото, точно до рамото му, и прокара ръка през косата му. Лоркан затвори очи, притискайки се към допира й, неспособен да сдържи дълбокия стон на удоволствие, който отекна в гърдите му.

Тя издаде тихичък звук на почуда, може би и нещо повече, и отново го погали по косата.

- Кажи го - прошепна и пръстите й застинаха в косата му.

Лоркан отвори очи и срещна нейните.

- Обичам те!

Елида преглътна и той се надигна в леглото, стискайки зъби. Забравил бе колко се извисяваше над нея, окажеха ли се толкова близо. Яхнала онзи кон, тя беше същинска природна стихия, неукротима буря. Одеялото му се свлече опасно ниско, но той не го вдигна от скута си.

И забеляза как погледът й се спусна надолу. Как се плъзна нагоре по тялото му. Почти усещаше как спира на всеки мускул и белег.

От гърлото му се изтръгна притаен стон, докато Елида пълнеше очи... Пожелавайки неща, които не беше в състояние да й предложи точно сега. И които тя самата навярно не бе готова да му даде въпреки изповедта си.

Наложи му се да изпита собствената си непоклатимост, когато в следващия момент тя леко прокара пръсти по новия белег на корема му.

- Ирен твърди, че този белег вероятно ще ти остане завинаги - каза Елида и, за щастие, откъсна ръка от него.

- Тогава ще е любимият ми.

Фенрис би прихнал в смях до сълзи, ако го чуеше да говори така, но Лоркан не се интересуваше... Всички други можеха да вървят по дяволите.

Елида пак се усмихна и той стисна в юмруци чаршафа, за да се възпре да не вкуси усмивката й, за да не й се полюбува с устни.

Ала тази току-що родена, крехка искра, блещукаща помежду им... За нищо на света не би рискувал да я загуби.

Елида, слава на боговете, явно нямаше подобни терзания. Тя вдигна ръка и погали с палец бузата му. С всеки дъх, който поемаше, Лоркан се мъчеше да запази самообладание.

И не помръдна, когато тя се приведе и докосна устните му със своите.

А сетне се отдръпна.

- Почини си, Лоркан. Като се събудиш, пак ще съм тук.

Каквото и да поискаше от него, беше готов да й го даде. Всичко.

Твърде разтърсен от ласкавата й, красива целувка, за да свика думите в себе си, той просто се отпусна върху възглавницата.

Тя се засмя заради безропотното му подчинение и като че не съумя да се сдържи, защото наново се приведе към него.

Този път целувката й продължи по-дълго. Устата й се долепи до неговата и при ефирния натиск на устните й, при нежната им молба той й отвърна със своите.

Вкусът й заплаши да го унищожи напълно, а плахият допир на езика й до неговия изтръгна още един дълбок стон от гърдите му. Но той й позволи да го проучи с бавно, чувствено любопитство, поднасяйки й всичко, което пожелаеше.

А когато устата й стана още по-настойчива, когато дишането й се учести, той плъзна ръка около тила й. Тя се притисна към допира му и стонът й почти го накара да загуби разсъдъка си.

Ръката му се спусна надолу по гърба й, наслаждавайки се на топлото, неукротимо тяло изпод пластовете дрехи. Елида се изви под дланта му и от гърдите й пак се изниза един от онези тънички звуци. Сякаш тя бе копняла за него така, както и той за нея.

Лоркан обаче се насили да се отдръпне. Да откъсне ръка от кръста й. Леко задъхан, той прошепна в устата й:

- По-късно. Сега върви да помагаш на другите.

Тъмни очи, замъглени от желание, срещнаха неговите, и той събра още от одеялото в скута си.

- Върви да помагаш на другите - повтори. - Аз ще те чакам тук, когато решиш да поспиш.

Неизказаната молба се утаи в очите й, но Елида се отмести от него и пак впи поглед в лицето му.

- Само да поспиш - поясни Лоркан, без да прикрива горещината, напираща в очите му. - Засега.

Докато не я почувстваше готова. Докато тя самата не му кажеше, не му покажеше, че иска да сподели всичко с него. Да му се отдаде докрай.

Дотогава обаче я искаше до себе си. Да спи в леглото му, за да бди над нея. Както тя бдеше над него.

Елида се изправи с пламнало лице и разтреперани ръце. Не от страх, а от същото усилие, което и Лоркан влагаше да не я сграбчи.

На драго сърце би я подлудил. Би я научил бавно на всичко, което знаеше за удоволствието, за страстта. Не се съмняваше, че и той щеше да понаучи това-онова от нея.

Елида сякаш прочете мислите му и бузите й почервеняха още повече.

- Добре, по-късно - промълви и закуцука към вратата.

Той обви глезена й с малко от силата си. Куцукането изчезна. Тя му кимна с благодарност, хванала дръжката на вратата.

- Това ми липсваше - прошушна, излизайки в оживения коридор.

Лоркан долови недоизречените думи в гласа й.

Ти ми липсваше.

На лицето му изплува усмивка.

65

Дориан беше отишъл в Морат.

Отлетял бе от лагера със свои собствени криле. Най-вероятно беше избрал някоя мъничка, често срещана птица, на която дори Тринайсетте не биха обърнали внимание.

Манон стоеше на ръба на скалата, забола поглед на изток.

Хрущенето на сняг отзад я извести, че Астерин приближава.

- Тръгнал си е, нали?

Манон кимна, неспособна да намери думи. Предложила му беше всичко от себе си. И очакваше той да приеме. Дори си въобразяваше, че е приел, като се имаше предвид какво стори след това.

Явно това се бе оказала начинът му да се сбогува с нея. Последна интимност, преди да се хвърли в челюстите на смъртта. Нямаше да я затвори в клетка, да приеме онова, което му предлагаше.

Сякаш я познаваше по-добре, отколкото тя самата себе си.

- Да го догоним ли?

Лагерът се пробуждаше с първата светлина на утрото. Днес - днес щяха да решат накъде да отлетят. Днес щеше да се осмели да покани крочанките с тях. Но дали щяха да я изслушат?

Да тръгнат към Морат обаче, където щяха да ги разпознаят много преди да доближат крепостта, да се върнат в ада...

Слънцето се издигаше, голямо и златисто, приличащо на самотен тон от песен, огласяща света.

Манон отвори уста.

- Терасен иска подкрепления! - проехтя из лагера гласът на една млада крочанка.

Манон и Астерин се завъртяха към вещицата, препускаща към шатрата на Гленис. Старицата се показа на входа й и младата крочанка спря на място. Задъхана и с разпилени от вятъра коси, навярно беше част от патрулите.

- Терасен иска подкрепления - повтори тя и опря ръце на коленете си, докато се бореше да вземе глътка въздух. - Моратската армия е разгромила силите им първо при границата, после край Перант, а в момента напредва към Оринт. Ще завладеят града до седмица.

Макар и от дълго време да чакаше новини, Манон не бе предполагала, че ще са толкова лоши.

Тринайсетте се приближиха, следвани от Бронуен. Манон не смееше дори да си поеме дъх, когато Гленис впери поглед в неугасващия пламък в огнището на няколко крачки от шатрата й. Огънят на войната.

Накрая старицата се обърна към Манон.

- Ти как ще отговориш, Кралице на вещиците?

Изпитание и предизвикателство.

Манон вирна брадичка пред двата пътя пред себе си.

Единият водеше на изток, към Морат. Другият - на север, към Терасен и войната.

Вятърът запя, нашепвайки отговора в ушите й.

- Ще се отзова на повика на Терасен - каза Манон.

Астерин пристъпи до нея и стрелна безстрашен поглед към струпаните наоколо лица.

- Аз също.

Сорел застана от дясната страна на Манон.

- Тринайсетте също ще се отзоват.

Манон зачака. Не дръзваше дори да си помисли за нещото, което се разпалваше в гърдите й.

Бронуен излезе отпред с развяваща се от хладовития вятър тъмна коса.

- Огнище Ванора ще полети на север.

Друга вещица изопна рамене.

- Силиан също.

Последваха ги и други.

Докато не се събраха водачките и на седемте Върховни огнища.

Докато Гленис не каза на Манон:

- Преди много време Рианон Крочан тръгна на война заедно с крал Бранън. Днес тя е преродена и старите съюзи ще бъдат изковани наново. - Тя махна към вечния пламък. -Запали Огъня на войната, Кралице на вещиците, и призови воините си.

Сърцето на Манон запрепуска толкова диво, че усети пулса си в дланите си, ала въпреки това взе един брезов клон, оставен сред подпалките.

Никой не продума, когато го пъхна във вечния огън.

Червени, златисти и сини пламъци обгърнаха дървото и започнаха да го поглъщат лакомо. Манон извади клона от огъня чак когато се разпали напълно.

Дори вятърът не посмя да смути пламъците, когато го вдигна като факла в новия ден.

Тълпата от крочанки се раздели, отваряйки пътека към огнището на Бронуен. Вещицата вече я чакаше с цялото си сестринство.

Всяка нейна стъпка отекваше като тропот на боен барабан. Като отговор на древен въпрос.

Когато Манон спря, Бронуен впи искрящи очи в нея.

Манон каза само:

- Кралицата ви призовава на война.

И допря пламъка до този в огнището на Бронуен.

Избухна светлина - ярка и трепетна.

Бронуен също взе един клон, вече разпален в огъня.

- Ванора ще полети с теб.

После тръгна с факлата към съседното огнище, където пъхна частицата от свещения пламък. Отново изригна светлина и Бронуен обяви с гръмък, ясен глас в настъпващия ден:

- Кралицата ви призовава на война. Ванора ще полети с нея. А вие?

Водачката отвърна:

- Червена роза ще полети с нея.

И запали собствената си факла, отправяйки се към огнището на следващия клан.

И така огнище след огнище. Докато и седемте в лагера не приеха свещения пламък.

Тогава младата вещица от последния клан взе запалената факла, яхна метлата си и излетя в небето. За да открие по-далечните кланове, предавайки им призива на кралицата.

Манон и Тринайсетте, заобиколени от крочанките, я наблюдаваха, докато не се превърна в димяща точка, която изчезна безвъзвратно от полезрението им.

Манон се помоли безмълвно свещеният пламък в ръцете на младата вещица да гори силно по време на дългия й, опасен полет.

Чак до бойните полета на Терасен.

***

Огънят на войната стигаше до нови и нови огнища.

Пренасяха го през заснежени планини, през гъсти гори, скришом от враговете, дебнещи в небето. През протяжни, мразовити нощи, брулени от свирепия вятър, който сякаш се мъчеше да угаси пламъка до сетната искра.

Но не успяваше - нямаше шанс срещу огъня на кралицата.

Затова го пренасяха от огнище на огнище.

До откъснати от света селца, чиито жители се разпръскваха с ужасени писъци, когато младолика жена се спускаше с метлата си от небесата, стиснала свещената факла в ръка.

Сигнал не за тях, а за неколцината жени, които не побягваха, а тръгваха към пламъка, към ездачката, която викаше:

- Кралицата ви призовава на война. Ще полетите ли с нас?

Жените отваряха сандъци, отдавна скрити по тавански стаи. И вадеха от тях старателно сгънати червени пелерини. Вадеха метли, закътани в килери, зад врати, под легла, овързани със златни или сребърни нишки, или пък с прост канап.

И мечове - древни и красиви - излизаха изпод дъските на пода, от плевни, а остриетата им лъщяха ярко като в деня, когато ги бяха изковали в град, вече потънал в руини.

- Вещици - шепнеха стотици селяни с изцъклени, недоумяващи очи, когато жените ■ излитаха в небето с разпилени от вятъра червени пелерини. - Вещици са живели сред нас толкова време.

От село на село неугасващи огнища лумваха, подклаждани от призива. И неизменно една ездачка излиташе към следващото огнище, към следващия бастион на надеждата им.

- Вещици сред нас! Вещици, тръгнали на война!

Нарастваща вълна от вещици, излитащи с мечове и червени пелерини, с метли, сипещи дългогодишен прах с всеки километър на север.

Вещици, които се сбогуваха със семействата си, без да обяснят защо, които целуваха спящите си рожби и изчезваха сред звездната нощ.

Зовът летеше километър след километър в притъмняващото небе, неудържим и вечен като свещения пламък, предаван от огнище на огнище.

- Полетете, полетете, полетете! - призоваваха вещиците. - Към кралицата! Към войната!

И крочанките летяха през снегове, бури и опасности.

66

Елин се събуди сред аромата на заснежени борове и веднага разбра, че си е у дома.

Не в Терасен, още не, а по онзи начин, по който винаги щеше да си е у дома, щом Роуан беше до нея.

Равномерното му дишане изпълваше дясното й ухо със звука на дълбокия сън, а топлата му мускулеста ръка беше преметната през корема й. Мека светлина посребряваше древните камъни по тавана.

Утро - или облачен ден. Откъм коридорите около стаята долитаха откъслечни звуци, които разгадаваше малко по малко, сякаш сглобяваше счупено огледало, способно да й разкрие друг свят.

Съумя да разбере, че от битката бяха минали три дни. Както и че другата част от армията на хагана, предвождана от принц Кашин, третия му по големина син, бе пристигнала.

Именно тази информация избистри ума й и я накара да докосне ръката на Роуан. Съвсем леко, само за да провери доколко дълбок е възстановителният му сън. Цели три дни бяха спали тук в пълно неведение за околния свят. Опасно време за всеки, надарен с магия, когато тялото му изискваше пълна почивка, за да си възвърне изчерпаната сила.

Научи и още нещо, докато лежеше в леглото: Гавриел седеше пред вратата. В облика си на пума. Доближаха ли го, хората се умълчаваха, без да съзнават, че дори след като го подминеха, елфически уши улавяха прошушнатото: „Колко странна, страховита котка!“.

Елин проследи с пръст шева на ръкава на Роуан, усещайки възлестите мускули под плата. Чувстваше и главата, и тялото си някак чисти. Като първата студена глътка въздух в зимно утро.

По време на тридневния им сън не я бе разбудил нито един кошмар. Като че си бе заслужила кратката, блажена почивка от тях.

Елин преглътна през сухо гърло. Кое беше истина и кое посадено в съзнанието й от Майев... всъщност имаше ли значение дали болката е била истинска, или въображаема?

Измъкнала се беше на Майев и Каирн. По-късно щеше да скрепява всичко изпотрошено в себе си.

Засега просто се радваше, че си е върнала това чувство на кристална яснота. Макар и първоначално да не бе възнамерявала да изразходва дълго събираната си сила, могъщия си удар на това бойно поле.

Надзърна към Роуан. Сънят бе смекчил суровите черти на лицето му. На чистото му лице - кръвта, с която и двамата бяха оплискани, я нямаше. Явно някой я беше измил по време на съня им.

Сякаш доловил вниманието й, или просто ръката й върху своята, той открехна клепачи. Измери я от глава до пети и като се увери, че е добре, я погледна в очите.

- Фукла! - измърмори той.

Елин го перна по ръката.

- И вие спретнахте пищно зрелище, принце.

Роуан се усмихна, набръчквайки татуировката по лицето си.

- Това последната изненада ли ще е, или да очакваме още?

Тя се замисли - да му каже ли, да разкрие ли истината? Може би.

Той се наДигна в леглото и завивката се свлече надолу. Да не си ни поДготвила от онези изненаДи, от които сърцето ми спира?

Елин изсумтя и опря глава на юмрука си, рисувайки лениво с пръст по грубото одеяло.

- Когато бяхме на пристанището във Вендлин, изпратих едно писмо.

Роуан кимна.

- На Едион.

- На Едион - потвърди тя, но достатъчно тихо, че Гавриел да не ги чуе от поста си пред вратата. - И на чичо ти. И на Есар.

Роуан вирна вежди.

- И какво пишеше вътре?

Тя изхъмка.

- Пишеше, че действително съм била пленница на Майев, както и че през това време тя ми е споделила някои от своите нечестиви планове.

Вреченият й застина.

- И защо им писа?

Елин се поизправи в леглото и зачопли ноктите си.

- За да ги убедя да разпуснат армията й. Да започнат бунт в Доранел. Да свалят Майев от трона й. Сещаш се, дреболии разни...

Роуан просто продължи да се взира в нея. Накрая потри лицето си.

- И смяташ, че можеш да постигнеш подобно нещо с едно писмо?

- Бях много красноречива.

Устата му зейна леко.

- И за какви нечестиви планове им разказа?

- За желанието й да превземе целия свят, за пълната й незаинтересованост колко елфи ще загинат на бойното поле, както и за огромния й интерес към Валгите. - Елин преглътна. - Също така май им споменах, че самата тя е Валг.

Роуан подскочи.

Елин сви рамене.

- Просто сполучлива догадка. Най-сносните лъжи винаги са примесени с щипка истина.

- Твърдението, че Майев е Валг, е абсурдна лъжа дори по твоите стандарти. Дори и да се окаже истина!

Тя махна с ръка.

- Ще видим какво ще излезе.

- Ако се получи, ако решат да въстанат и армията й се обърне срещу нея... - Той поклати глава и се засмя приглушено. - Определено ще ни даде предимство във войната.

- Кроя толкова възхитителни планове, а ти дори не ми отчиташ заслугите, така ли?

Роуан я щипна по носа.

- Ще ти отчетем заслугите, ако армията й не се появи. Дотогава ще се готвим за битка. Която по всяка вероятност ще се състои. - Елин се намръщи и той добави: - Есар няма особено влияние, а чичо ми не обича да поема рискове. Не е като Енда и Селен. Ако те двамата успеят да детронират Майев... ще е направо впечатляващо. И ако оцелеят.

Стомахът й се преобърна.

- Те решават как ще постъпят. Аз само им предложих фактите.

Пресметливо формулирани факти и полудогадки. Чисти хипотези, ако трябваше да е откровена.

Роуан се подсмихна.

- Нещо друго освен опитите за детрониране на Майев? Други изненади?

Усмивката й помръкна и тя пак се отпусна върху възглавницата. Той легна до нея.

- Няма повече. - Вреченият й вдигна вежди и тя допълни: - Кълна се в трона си. Няма повече.

Шеговитостта в очите му угасна.

- Не знам дали да си отдъхна.

- Каквото аз знам, го знаеш и ти. Картите са на масата.

За армиите, събрани от всички посоки, за Ключалката, за плановете й.

- Дали ще съумееш отново да натрупаш толкова сила? - попита я той.

- Не знам. Не ми се вярва. Получи се, защото бях... окована. С желязо.

Тъмна сянка мина през лицето му и той се завъртя на една страна, облягайки глава на юмрука си.

- За пръв път виждам такова нещо.

- И повече няма да го видиш.

Съвършената истина.

- Ако цената на цялата тази сила е страданието ти, ще се радвам да не я видя никога повече.

Елин плъзна ръка надолу по здравите мускули на бедрото му и пръстите й се закачиха в дупка в плата малко над коляното му.

- Не усетих през свещената връзка, когато са те ранили тук - каза, проследявайки грапавата изпъкналост на пресния белег.

Трофей от битката. Тя вдигна очи, за да срещне пронизителния му поглед. Дали Майев не е разрушила тази част от нея? От нас?

- Не - пророни той и отмести с нежни пръсти косата от челото й. - Вече знам, че връзката предава болката само от най-тежките рани.

Елин докосна онова място на рамото му, където преди месеци го беше пробола стрелата на Астерин Черноклюна - мигът, в който бе проумяла какъв й е той.

- Затова не разбрах какво ти се случва на онзи плаж - рече дрезгаво Роуан.

Защото бичуването, колкото брутално и непоносимо да беше, не я бе докарало до прага на смъртта. Единствено до железния ковчег.

Тя свъси вежди.

- Ако ще ми казваш, че се чувстваш виновен за...

- И двамата имаме да се борим с разни неща от последните месеци.

Едва поглед към него й беше достатъчен да схване, че вреченият й знаеше какво тъмнее още в душата й.

И тъй като беше единственият на земята, който съзираше неподправената й същност и въпреки това не я изоставяше, Елин каза:

- Исках да използвам този огън за Майев.

- Знам.

Простичка дума, която обаче значеше толкова много - че я разбира истински и напълно.

- Исках с него да... превърна света в по-добро място. - Тя въздъхна дълбоко. - Да заличи всичкото зло.

Всички спомени, кошмари и лъжи.

- Ще отнеме време, Елин. Да се изправиш срещу всичко това, да го пребориш.

- Нямам време.

Той сключи челюсти.

- Още не се знае.

Тя се отказа да спори и вместо това си призна:

- Искам вече да е зад гърба ми.

Той застина, но й даде възможност да помисли, да се доизкаже.

- Искам да приключа с всичко - продължи сипкаво тя. - Войната, боговете, Портата на Уирда, Ключалката. Всичко. - Елин потри слепоочията си, потискайки онази тежест, чернилката, която дори огънят не можеше да пречисти. - Искам да отида в Терасен, да се бия, и всичко да приключи.

Копнееше за това още щом научи реалната цена за изковаването на Ключалката. Още докато Каирн я бичуваше на онзи плаж в Ейлве. И докато я изтезаваше след това. Копнееше за края на всичко, какъвто и да беше той.

Нямаше представа обаче в що за личност я превръщаше нещо подобно.

Роуан помълча още дълго, преди да каже:

- Тогава ще сторим всичко възможно хаганската армия да тръгне на север. Ще се върнем в Терасен и ще разгромим войската на Ераван. - Той вдигна ръцете й до устата си за бърза целувка. - А после, след като възтържествуваме, ще се погрижим за проклетата Ключалка.

Безкомпромисна решимост изпълваше всяка негова дума, въздуха около тях.

Елин осъзна, че е достатъчна и за двама им. Закъта надълбоко в себе си клетвата му, всички обещания помежду им и разтвори ръка с дланта нагоре.

Сетне призова водната си магия, наследена по майчина линия. От Маб.

Малка водна сферичка се оформи в дланта й. Над мазолите, които така старателно си бе възвърнала.

Тя позволи на нежната, прохладна сила да се излее в нея. Да заглади нащърбените места в нея, да ги успокои с приспивна песен. Дарбата на майка й.

Не се предавай!

Когато Ключалката й вземеше всичко, и тази част ли щеше да отнеме? Най-ценната частица от силата й?

Тя закъта и тези мисли.

Стисна съсредоточено зъби и заповяда на кълбото вода да се завърти в дланта й.

То обаче само потрепна.

Елин изсумтя.

- И това ми било Елфическа кралица на Запада!

Роуан се засмя.

- Продължавай да се упражняваш. След хиляда години може и да успееш.

Тя го плесна по ръката и капката вода се просмука в ръкава на ризата му.

- Цяло чудо е, че изобщо съм научила нещо от теб с това отношение.

И Елин изтръска задържалата се по ръката й вода. Право в лицето му.

Роуан я захапа леко за носа.

- Знайте, принцесо, че си водя списък с всички ужасни неща, които излизат от устата ви.

Пръстите на краката й се свиха и тя зарови пръсти в косата му, любувайки се на копринените кичури.

- Как да изкупя вината си за последното?

Можеше да се закълне, че от другата страна на вратата се чуха отдалечаващите се стъпки на голяма котка.

Роуан се подсмихна, навярно и той доловил светкавичното оттегляне на Гавриел. После долепи длан до корема й и погали с устни челюстта й.

- Хрумнаха ми няколко начина.

Но лекият натиск на ръката му беше достатъчен да й напомни, че е спала цели три дни и пикочният й мехур се е напълнил подобаващо. Тя изпъшка и скочи на крака. Олюля се и Роуан веднага се протегна да я хване.

- Преди да ме обезчестиш - заяви Елин, - трябва да намеря тоалетна.

Той се засмя и се наведе да вземе портупея си, оставен заедно с нейния до стената. Само Гавриел би ги подредил така старателно.

- Май тази нужда осуетява плановете ми.

***

Хората по коридорите ги зяпаха и някои шушукаха, докато минаваха покрай тях.

Кралицата и консортът й. КъДели са се крили през изминалите Дни?

Чух, че отишли в планината и довели диваците.

Аз пък чух, че обикаляли из граДа и правели магии, които Да го пазят от Морат.

Роуан още се подсмихваше, когато Елин излезе от общата дамска баня.

- Виждаш ли? - Тя тръгна с него, ала не към стаята им и евентуалното а към коридора, където изнасяха храната. - Известността започва да ти харесва.

Роуан вирна вежда.

- За твое сведение - където и да ходя през последните триста години, вечно плъзват слухове за мен. - Тя врътна очи, но се изкиска. - Тези са за предпочитане пред „безсърдечно копеле“ или „Чух, че убил човек с крак на маса“.

- Наистина ли си убил човек с крак на маса?

Усмивката му се разшири.

- И е вярно, че си безсърдечно копеле - подхвърли.

Роуан изсумтя.

- Не съм казал, че слуховете са лъжа.

Елин го хвана под ръка.

- В такъв случай мисля да пусна един. Нещо отвратително. Той простена.

- Направо се ужасявам, като си представя какво може да роди главата ти.

Тя продължи с пресилен шепот, докато минаваха покрай група човешки войници:

- Отлетял си обратно към бойното поле, за Да изкълвеш очите на враговете ни? - Елин ахна и звукът отекна между каменните стени. - И си изял очите им?

Един от войниците се препъна, а другите извърнаха глави към тях.

Роуан я ощипа по рамото.

- Благодаря ти за този жест.

Тя кимна.

- Пак заповядай!

И не слезе от лицето й, докато си сипваха храна и обядваха набързо - разбрали бяха току-що, че е пладне, - седнали един до друг на някакво прашно, полузабравено стълбище. Почти като през онези дни в Мъглив рид, когато слушаха историите на Емрис, седнали коляно до коляно и рамо до рамо в кухнята.

Ала за разлика от миналата пролет, този път, когато избута настрани чинията си, Елин преметна ръце през врата на Роуан и устата му мигом посрещна нейната.

Да, определено не беше като в Мъглив рид, особено като се настани в скута му, без да я е грижа, че някой може да се появи на стълбището, и го целува, докато не остана без дъх.

Спряха точно преди Елин да реши, че всъщност не би било толкова лоша идея да разкопчае панталона му насред стълбището, а ръката му, галеща дискретно онова проклето местенце между бедрата й, да проникне в нея.

Ако трябваше да е откровена, като тръгнаха да търсят приятелите си, още обмисляше дали да не го издърпа в най-близкия килер. Замъгленият поглед на Роуан й подсказа, че и той се двоумеше за същото.

Но дори желанието, нагорещило кръвта й, угасна, щом влязоха в древния кабинет на най-горния етаж на крепостта и видяха събраната група. Фенрис, Гавриел и Каол вече ги чакаха там, а Елида и Лоркан ги нямаше.

За жалост, бащата на Каол беше там и ги стрелна кръвнишки, когато се появиха на срещата, която явно бе започнала отдавна. Елин му се подсмихна подигравателно и отиде с небрежна крачка до огромното бюро.

Висок, широкоплещест мъж стоеше при Несрин, Сартак и Хасар, красив и преливащ от енергия. Кафявите му очи бяха приветливи, усмивката му - искрена. Хареса го от пръв поглед.

- Това е брат ми - представи го Хасар, махвайки с ръка към него, без дори да вдигне очи от картата. - Кашин.

Принцът се поклони грациозно на Елин.

Двамата с Роуан му отвърнаха със същото.

- За мен е чест - каза Елин. - Благодаря ви, че се отзовахте.

- Всъщност трябва да благодарите на баща ми. И на Ирен - отвърна Кашин, говорейки езика им със същата лекота като брат си и сестра си.

Елин наистина трябваше да е много благодарна на лечителката.

Несрин я измери проницателно от глава до пети.

- Добре ли се чувстваш?

- Просто имах потребност от почивка. - Тя посочи с брадичка към Роуан. - А този старец тук трябва честичко да подремва.

Сартак се покашля, без да вдига глава от картата пред себе си.

Фенрис направо се засмя.

- Май доброто ти настроение се е върнало.

Елин пак се подсмихна на скования баща на Каол.

- Ще видим докога.

Мъжът не отговори нищо.

Роуан посочи към бюрото и попита хаганските наследници:

- Решихте ли накъде ще тръгнете с войските си оттук?

Непридирчив, спокоен въпрос. Като че съдбата на Терасен не зависеше от отговора им.

Хасар отвори уста, но Сартак й отне думата:

- На север. Тръгваме на север с вас. Макар и само за да ви се отплатим, задето спасихте армията ни, хората ни.

Елин опита да не издава облекчението си.

- Благодарността настрана - намеси се Хасар без особена благодарност в гласа си, -разузнавачите на Кашин потвърдиха, че Морат е впрегнал всичките си сили към Терасен. Затова и ние се отправяме натам.

На Елин й се прииска да не беше яла толкова на обяд.

- Зле ли е положението?

Несрин поклати глава, отвръщайки вместо принц Кашин:

- Не знаем подробности. Уведомиха ни само, че войската се придвижвала на север и унищожавала всичко по пътя си.

Елин задържа ръцете си от двете страни на тялото си, полагайки усилия да не потрие лице.

Бащата на Каол каза:

- Надявам се, че отново ще можеш да използваш силата си. Елин позволи на едно въгленче от нея да затлее в очите й.

- Благодаря за бронята - подхвърли мило.

- Приеми я като подранил подарък по случай коронацията - рече с подигравателна усмивка господарят на Аниел.

Сартак се покашля.

- Ако с приятелите ти сте се възстановили, трябва да потеглим на север възможно най-скоро.

Хасар не възрази.

- Покрай планината? - включи се Роуан, вторачен в картата. Елин проследи маршрута, по който трябваше да поемат. - Така ще минем точно пред Ферианската падина. Още в другия край на езерото ще се озовем в нова битка.

- Тогава ще ги изиграем - каза Хасар. - Ще ги подмамим да източат силите си от падината и ще се промъкнем зад гърба им.

- Адарлан контролира цялата Ейвъри - обади се Каол и начерта невидима линия от Рифтхолд към вътрешността на континента. - По пътя на север, така или иначе, ще ни се наложи да прекосим реката. Ако изберем Ферианската падина за бойно поле, ще избегнем опасностите от сражение в Оуквалдския лес. Поне на открито руките ще могат да ни осигурят въздушно подкрепление. В гората ще са безпомощни.

Роуан кимна.

- Ще трябва да качим по-значителната част от войската в планината и да проникнем в падината от най-неочакваното място. Но теренът е труден. ' Налага се прецизно да изберем маршрута си.

Бащата на Каол изсумтя. Елин вирна вежди, но синът му отговори вместо него:

- Още в деня след битката изпратих наши хора в Белия зъб. Да намерят дивия планински народ, който го обитава, за да попитат за тайни пътеки към падината.

Диваците бяха отколешни врагове на Аниел.

- И?

- Искат да си платим за информацията.

- А това няма да стане - озъби се господарят на Аниел.

- Нека позная: искат територия - каза Елин.

Каол кимна. Ето защо в стаята се долавяше такова напрежение.

Тя впи поглед в баща му и потропа с крак.

- А ти не искаш да им отстъпиш нито парче земя?

Той просто продължи да се взира кръвнишки в нея.

- Очевидно не - заключи Фенрис.

Елин сви рамене и се обърна към Каол.

- Е, решено е тогава.

- Какво е решено? - процеди баща му.

Тя не го удостои с внимание, а намига на приятеля си.

- Ти си дясната ръка на краля на Адарлан. С други думи - превъзхождаш го по чин. Имаш право да действаш от името на Дориан. - Елин махна към картата. - Исканото парче земя може да е част от Аниел, но принадлежи на Адарлан. Така че ти можеш да го размениш за информация.

Баща му подскочи.

- Ах, ти...

- Тръгваме на север - каза Елин. - И ти няма да ни попречиш. - Отново допусна мъничко от огъня в очите си и златистите им ириси пламнаха. - Аз спрях вълната. Приеми съюза с планинците за отплата.

- Вълната унищожи половината ми град! - озъби й се мъжът.

Фенрис се изсмя учудено. Роуан изръмжа тихо.

- Неблагодарно копеле! - просъска гневно Каол.

- Мери си приказките, момче!

Елин кимна състрадателно на Каол.

- Напълно разбирам защо си напуснал това място.

Каол, за щастие, преглътна гнева си и върна очи към картата.

- Да кажем, че успеем да минем покрай Ферианската падина; оттам продължаваме на север.

Покрай Ендовиер. Този маршрут щеше да ги отведе право към Ендовиер. Стомахът на Елин се стегна. Роуан докосна успокоително ръката й.

- Бързо трябва да си съставим план - заяви Сартак. - В момента се намираме точно между падината и Морат. Ераван лесно ще изпрати войските си да ни сразят.

- Ирен приключва ли? - извърна се Хасар към Каол.

Той опря лакът в страничната облегалка на количката си.

- Въпреки че малцина оцеляха, пак има работа за седмици.

- Колко са ранените? - попита Роуан.

Каол поклати глава.

- Не са ранени. - Той сключи челюсти. - Валги са.

Елин свъси вежди.

- Ирен лекува Валги?

Хасар се ухили.

- Би могло да се каже.

Елин махна нетърпеливо с ръка.

- Може ли да видя?

***

Откриха Ирен не в крепостта, а в една шатра сред останките от бойното поле, наведена над легло, върху което се гърчеше някакъв мъж. Китките и глезените му бяха оковани във вериги, прикрепени към куки в пода.

Само като ги зърна, Елин преглътна сухо.

Роуан сложи ръка на кръста й, а Фенрис пристъпи по-близо до нея.

Ирен, чиито ръце бяха обгърнати в бяла светлина, спря работата си. Борте стоеше наблизо с меч в ръка.

- Какво е станало? - попита Ирен и сиянието около ръцете й започна да гасне.

Явно бе прекъснала атаката си върху демона в мъжа, защото той се отпусна в леглото, като че беше останал без кости.

Каол се придвижи до нея с количката си, пригодена за неравен терен.

- Елин и приятелите й искат да им направиш показно. Стига да си съгласна.

Ирен отметна назад косата, измъкнала се от плитката й.

- Всъщност нищо не се вижда. Действам на съзнанието му.

- Бориш се директно с валгски демони - каза впечатлено Фенрис.

- Те са противни, страхливи твари. - Ирен скръсти ръце и надникна намръщено към мъжа, прикован към леглото. - Направо са жалки! - Изплю към демона в него.

Мъжът изсъска. Тя само му се усмихна. Демонът изквича едва доловимо.

Елин примигна недоумяващо. Не знаеше дали да се разсмее, или да падне на колене.

- Покажи ми. Покажи ми как го правиш.

Лечителната се подчини. Ръцете й пак засияха и тя ги сложи върху гърдите на мъжа. Той запищя.

Ирен се задъха и сбърчи вежди. Писъците не секнаха няколко минути.

Борте каза:

- Не е особено вълнуващо, когато са оковани, нали?

Сартак я изгледа ядосано. Сякаш вече многократно бяха обсъждали този въпрос.

- Ако предпочиташ, иди да чистиш конюшнята.

Борте подбели очи, но се обърна към Елин и я огледа с искреност, каквато самата Елин не можеше да не оцени.

- Да имаш друга мисия за мен?

Елин се усмихна широко.

- Засега не. Може би скоро ще изскочи нещо.

Борте също й се усмихна.

- Моля те! Моля те, спаси ме от тази тегоба!

Елин надзърна към лечителката, озарена от светлина.

- Този кой е поред за днес?

- Десети - измърмори Борте.

Елин попита Каол:

- А върху колко смогва да работи на ден?

- Най-много петнайсет. Някои демони изцеждат повече енергия, така че през последните дни са по-малко.

Елин се помъчи да си спомни колко обсебени войници бяха останали на бойното поле.

- А след като ги излекува? Какво ги правите тогава?

- Подлагаме ги на разпит - уточни кисело Каол. - Проучваме миналото им, как са ги заловили. На кого служат.

- И им вярвате? - попита Фенрис.

Хасар потупа дръжката на изящния си меч.

- Разпитвачите ни са много опитни в извличането на истината.

Елин се постара да не отдава значение на бунта в стомаха си.

- Значи ги освобождавате - обади се Гавриел за пръв път от минути, - а сетне ги изтезавате?

- Във война сме - рече простичко Хасар. - Оставяме ги живи. Но и не рискуваме с онези, които могат да доведат нова армия зад гърбовете ни.

- Някои от тях доброволно са се били за Ераван - каза тихо Каол. - Приели са пръстена. Когато проникне в съзнанията им, Ирен разбира кои от тях му служат по своя воля. И не спасява онези, които на драго сърце са коленичили пред него. Така че повечето от спасените са или глупаци, или принудително обсебени.

- Някои пожелават да се бият на наша страна - каза Сартак. - На онези, които преминат проверката, им позволяваме да тренират с другите пехотинци. Не са много, но все пак има.

Хубаво. Хубаво, така да бъде.

Ирен ахна и светлината й лумна толкова ярко, че Елин примижа.

Мъжът, окован за леглото, се закашля и изопна гръб.

От гърлото му плисна черна смрадлива течност.

Борте сви лице в отвратена гримаса и замахна с ръка, за да прогони вонята. А после и черния пушек, който мъжът започна да бълва от устата си.

Ирен залитна назад и , Каол светкавично протегна ръка да я подпре. Лечителката приседна на страничната облегалка на количката му с ръка върху разтуптяното си сърце.

Елин й даде малко време да си поеме дъх. Сигурно й костваше много, а това, че го вършеше бременна... Елин поклати смаяно глава.

Накрая Ирен проговори сама:

- Демонът не искаше да напусне тялото му.

- Но вече го няма? - поинтересува се Елин.

Ирен посочи мъжа на леглото, който отваряше очи. Кафяви, не черни.

- Благодаря - пророни със сипкав глас.

И с човешки. Напълно човешки.

67

Роуан следваше Елин на обиколката й по бойното поле до брега на Сребърното езеро. Тя спираше тук-там да събира оръжия, останали от врага. Нямаше много.

Другите се бяха разпръснали по различни задачи. Гавриел се задържа при Ирен, за да му покаже как прогонва валгските демони; Фенрис и Каол отидоха да посрещнат пратениците, посетили планинците от Белия зъб; а хаганските наследници проверяваха войските си.

Ако времето се задържеше благоприятно, планираха да тръгнат на път до два дни. Едва два дни до тежкия преход на север.

Слава на боговете! Макар че точно на тях Роуан нямаше желание да благодари.

Елин спря на каменистия бряг и впери поглед в плоската като огледало повърхност, осеяна с отломки. Постави ръката си върху дръжката на Голдрин и по пръстите й затанцуваха пламъци, които сякаш проникваха дори в червения камък на меча.

- Ще отнеме години да спаси всички, обсебени от Валгите - каза тя.

- Всеки от тези войници си има семейство и приятели, които биха ни умолявали да опитаме.

- Знам.

Хладовитият вятър духаше на север, брулейки лицето й с разпилените й коси.

- Тогава защо идваме тук?

По време на срещата в шатрата беше сбърчила умислено чело.

- Дали Ирен не би мога да излекува Ераван и Майев? Не знам защо ми хрумва чак сега.

- Тялото на Ераван негово ли си е, или откраднато? А това на Майев? - Роуан поклати глава. - Техният случай може да е абсолютно различен.

- Не знам дали бих могла да поискам подобно нещо от Ирен. От Каол. - Елин преглътна. - Идеята дори да я доближа до Ераван и Майев... Не мога.

Роуан също нямаше да намери сили. Колкото и причини да имаше.

- Дали обаче не е грешно да поставяме безопасността на Ирен над спасението на целия свят? - заразсъждава на глас Елин, оглеждайки един от вражеските кинжали, който бе взела от бойното поле. С необичайно изящна изработка и навярно откраднат. - Тя е най-мощното ни оръжие, ако вече не можем да разчитаме на ключовете. Не е ли глупаво, че не смеем да го използваме?

Решението не беше негово. Но все пак можеше да обсъди въпроса с нея.

- Ще си способна ли да се погледнеш в огледалото, ако нещо се случи с Ирен, с нероденото й дете?

- Не. Но поне светът ще оцелее. Чувството ми за вина ще остане на заден план.

- А ако не изискаш Ирен да използва силите си срещу тях и Ераван или Майев ни надвият, тогава какво?

- Тогава ще имаме Ключалката. И мен.

Роуан преглътна. Вече проумяваше защо бе искала да се уедини, да се поразтъпче.

- Ирен е лъч надежда за теб. За нас. С нейна помощ може и да не ти се наложи да изковаваш Ключалката. Нито на теб, нито на Дориан.

- Боговете я искат.

- Боговете да вървят по дяволите!

Елин хвърли кинжала.

- Отвратително е. Наистина е отвратително.

Той преметна ръка през раменете й. Само така можеше да я успокои.

Беше му казала, че иска всичко да приключи. И той щеше да стори всичко по силите си да й помогне.

Елин отпусна глава на гърдите му и двамата мълчаливо насочиха погледи към студеното езеро.

- Ти щеше ли да ми го позволиш, ако аз бях на мястото на Ирен? Ако носех детето ни в утробата си?

В съзнанието му неканен изплува онзи сън - за Елин в напреднала бременност, заобиколена от децата им.

- Аз никога не ти позволявам или забранявам каквото и да било.

Тя махна с ръка.

- Знаеш какво искам да кажа.

Роуан се позамисли.

- Не. Дори светът да свършеше заради това, нямаше да го понеса.

А стигнеше ли се до Ключалката, вероятно щеше да се изправи пред същото решение.

Той погали с пръсти свещените белези по шията й.

- Казах ти, че любовта е слабост. Щеше да е далеч по-лесно, ако всички се мразехме. Елин изсумтя.

- След няколкоседмичен планински преход с армията може да не сме толкова приятелски настроени съюзници.

Той я целуна по главата.

- Боговете да са ни на помощ!

Ала думите му, неволно използваният израз я подтикна да се отдръпне от него, отправяйки свъсен взор към лагера.

- Какво има? - попита Роуан.

- Искам да видя книгите със Знаци на Уирда, които Каол и Ирен са донесли.

***

- Какво пише тук? - обърна се Елин към Борте, сочейки с пръст един ръкописен ред на халха, езика на Южния континент.

Седнала до нея на бюрото във военната шатра на принц Сартак, рукинката проточи врат да прочете бележката, надраскана до дълга колона от Знаци на Уирда.

- Подходящо заклинание за растеж на билките в градината.

Роуан изсумтя от отсрещния край на бюрото. И пред него имаше отворена книга, но я четеше далеч по-бавно, отколкото Елин своята.

Повечето книги бяха изписани изцяло със Знаци на Уирда, ала именно бележките в празните полета я бяха накарали да извика младата рукинка. Борте, крайно отегчена от работата с Ирен, веднага се вкопчи във възможността да им помогне, предавайки поста при Валгите на начупения си годеник.

В рамките на двата часа ровене из колекцията, която Каол и Ирен бяха донесли от тайната библиотека на Хафиза на върха на Tope, не изскачаше нищо полезно.

Елин въздъхна към платнения таван на просторната шатра. Радваше се, че Сартак е пренесъл сандъците с книги, вместо да ги зареже в армадата им, но... от умора оплетените символи върху пожълтелите страници вече се замъгляваха пред очите й.

Роуан изпъна гръб.

- Това тук отваря нещо - каза и обърна книгата към нея. - Не знам за другите символи, но този означава „отварям“.

Независимо от безкрайните уроци по време на плаването обратно към техния континент, Роуан и останалите не бяха усвоили напълно езика на полузабравените символи. Вреченият й обаче беше запомнил най-много от тях - сякаш се запечатваха в съзнанието му.

Елин прочете внимателно реда знаци. После и втори път.

- Не е онова, което търсим. - Тя подръпна с пръсти долната си устна. - Това е заклинание за отваряне на портал от едно място до друго, но само в нашия свят.

- Същото, което и Майев умее? - намеси се Борте.

Елин сви рамене.

- Да, но това е за пътуване на кратки разстояния. По-скоро като дарбата на Фенрис.

Която вече не използваше, откакто Майев му я бе отнела.

Борте кривна устни.

- Тогава какъв е смисълът?

- Да забавляваш хората по пиршества? - подхвърли Елин, връщайки книгата на Роуан.

Борте се засмя, облегна се назад в стола си и заусуква с пръсти крайчеца на дългата си плитка.

- Наистина ли вярваш, че съществува заклинание за затваряне на Портата на Уирда? - полюбопитства момичето шепнешком и Роуан му стрелна предупредителен поглед.

Борте просто му махна небрежно.

Не. Елена или Бранън щяха да са й казали, ако съществуваше.

Елин прокара ръка по сухата древна страница с размити символи.

- Струва си да потърсим, не смяташ ли?

Роуан продължи със старателното четене и превеждане. Елин не се и съмняваше, че би седял тук с часове. А ако накрая не намереха нищо, щеше да прочете всичко още веднъж, за да е сигурен.

Изход - друг вариант. За нея. И за Дориан. За онзи от двама им, който в крайна сметка платеше цената за изковаването на Ключалката и затварянето на портата. Отчаяна, наивна надежда.

Часовете минаваха и купчините с книги намаляваха. След известно време и Фенрис се присъедини към тях, необичайно сериозен, докато търсеха ли, търсеха... Безуспешно.

Когато преровиха всички книги в сандъка - Борте вече дремеше, а Роуан закрачи нервно из шатрата, - Елин реши да им направи услуга и им нареди да се върнат в крепостта.

Струваше си да опитат, напомняше си. Макар и оловната тежест в стомаха й да говореше друго.

***

Каол се натъкна на баща си там, където го остави - в кабинета му.

- Не можеш да отстъпиш нито акър от земите ни на онези диваци - изсъска му той яростно, когато Каол влезе с количката в стаята и затвори вратата.

Каол скръсти ръце. Нямаше никакво намерение да го успокоява.

- Мога и ще го сторя.

Баща му скочи на крака и опря ръце на бюрото си.

- И си готов да плюеш на съдбите на всички мъже от Аниел, които се биха и измираха, за да опазят земите ни от мръсните им ръце?

- Ако отстъпването на нищожна площ ще помогне бъдещите поколения мъже и жени от Аниел да не се бият и измират, вярвам, че предците ни биха одобрили.

- Те са зверове, не са достойни дори сами да си бъдат господари.

Каол въздъхна и се отпусна назад в количката си. Цял живот това го чакаше - ето с какво го беше натоварил Дориан. Като дясна ръка на краля трябваше да преговаря с лордове и господари точно като баща си. Ако изобщо оцелееха. Ако самият Дориан оцелееше. Тази мисъл го провокира да отвърне:

- Всички правят жертви в тази война. И мнозина жертват много повече от няколко километра земя. Благодари се, че искаме само толкова от теб.

Баща му се подсмихна злобно.

- А ако аз реша да се пазаря?

Каол врътна очи и понечи да обърне количката си към вратата.

Баща му вдигна лист хартия.

- Не ти ли е интересно какво послание ми е оставил брат ти?

- Не достатъчно, че да отменя съюза - каза Каол и завъртя количката си.

Баща му все пак разгърна писмото и прочете:

- Дано Аниел изгори. И ти с него. - По лицето му се изписа тъничка, омразна усмивка. -Само това ми е написал. Ето какво мисли за родния си град наследникът ми. Ако той не желае да брани Аниел, какво го очаква без теб?

Изпробваше нов подход. Да го разубеди, внушавайки му чувство на вина. Каол отвърна:

- Обзалагам се, че отношението на Терин към Аниел е тясно свързано с чувствата му към теб.

Възрастният владетел пак седна зад бюрото си.

- Просто искам да знаеш какво очаква Аниел, ако ти не успееш да го защитиш. Готов съм на преговори, момче. - Той се засмя. - Макар и да знам колко умело отстояваш своето.

Каол понесе удара.

- Аз съм богат човек, нищо не можеш да ми предложиш.

- Нищо ли? - Баща му посочи сандъка до прозореца. - А ако е нещо по-ценно от златото?

Когато Каол не отговори, баща му отиде до сандъка, отключи го с ключе от джоба си и надигна тежкия капак. Каол го доближи с количката и надникна вътре.

Писма. Целият сандък бе пълен с писма, на които с красив почерк беше изписано неговото име.

- Тя откри сандъка. Малко преди да получим вести за предстоящото нападение на Морат - поясни баща му с подигравателна, студена усмивка. - Трябваше да ги изгоря, разбира се, но нещо ме накара да ги запазя. Сигурно точно за този момент.

Сандъкът беше пълен с писма. Всичките написани от майка му. За него.

- Откога са - процеди тихо.

- Още от деня, в който си тръгна.

Злобната усмивка не слизаше от лицето на баща му.

Години. Писма отпреди цели години, от майка, за която бе вярвал, че не иска да говори с него, че се бе поддала на волята на баща му.

- Оставил си я да си мисли, че не й отговарям - каза Каол, изненадан от спокойния си глас. - Не си позволил да стигнат до мен и си я оставил да си мисли, че не й отговарям...

Баща му затвори сандъка и го заключи.

- Така излиза.

- Защо?

Единствено това го интересуваше.

Баща му свъси чело.

- Нима очакваше, че ще ти разреша да се измъкнеш безнаказано от отговорността си на наследник, от Аниел?

Каол сграбчи облегалките на количката си, за да не вкопчи ръце в шията на баща си.

- И смяташ, че като ми показваш сандъка с писма сега, ще поискам да се пазаря за него?

Баща му изсумтя.

- Ти си сантиментален човек. Като те гледам със съпругата ти, само се уверявам в това. Допускам, че би ми предложил доста в замяна на писмата.

Каол просто продължи да го наблюдава. Накрая мигна, като че така можеше да укроти бумтежа в главата си, в сърцето си.

Майка му не го беше забравила. Не бе спряла да му пише. Той се поусмихна.

- Задръж си писмата - каза и обърна количката към вратата. - След като те е напуснала, те може да са единственият ти спомен от нея.

И Каол отвори вратата, надниквайки през рамо.

Закован на място, баща му още стоеше до сандъка.

- Не се пазаря с копелета - усмихна се отново Каол, излизайки в коридора. - И определено няма да започна с теб.

***

Каол даде на планинците от Белия зъб малко парче земя в Южен Аниел. Баща му побесня и отказа да признае договорката, но никой не отрази мнението му за огромно развлечение на Елин.

Два дни по-късно скромна група планинци пристигна в западния край на града, близо до зейналата дупка, където някога се бе издигал бентът, и ги поведе.

Брадатите мъже яздеха рунтави планински коне и макар дебелите им кожени дрехи да скриваха по-съществената част от едрите им тела, оръжията им умишлено бяха на показ: брадви, мечове и ножове лъщяха на сивкавата светлина.

Народът на Каин - поне някога отдавна. Елин обаче реши да не го споменава по време на краткото им запознанство. А Каол, естествено, не им призна, че той го е убил.

В друг живот. В друг свят.

Яхнала разкошен кон от породата муники, предоставен от Хасар, Елин яздеше най-отпред на излизане от Аниел, обградена от Каол на Фараша и Роуан на друг муники. Приятелите им се бяха разпръснали назад. Лоркан се бе възстановил достатъчно, че да язди, а Елица не се отдалечаваше от него.

Зад тях, точейки се като гигантска змия в далечината, се нижеше хаганската армия.

Или поне част от нея. Половината руки и даргански ездачи щяха да тръгнат под флага на Кашин по източната страна на планината, за да привлекат вражеските сили от Ферианската падина на открита битка в долината. В същия момент тяхната група щеше да се промъкне през задната им врата.

Белия зъб бе затрупан от сняг и сивеещото небе обещаваше още, но рукинските разузнавачи и планинците твърдяха, че лошото време няма да ги застигне скоро - чак след като достигнеха падината.

Петдневен планински преход с армията. И тридневен за войската, поела по езерния бряг и реката.

Когато се заеха да изкачват стръмния планински скат на безкрайни остри зигзаги, Елин вдигна лице към студеното небе. Рукините пренасяха голяма част от тежкия багаж, слава на боговете, но катеренето щеше да е първото изпитание пред войската.

Но хаганската армия бе прекосявала всякакви терени. Планини, пустини, морета. Ето защо вървеше без страх.

И Елин нямаше да допусне страха в сърцето си. Без значение колко време й оставаше... чак до края.

Този последен поход на север, към родината... Тя се усмихна мрачно към внушителната планина пред себе си, към армията, проточила се надалеч зад нея.

И просто защото можеше, защото най-сетне се отправяха към Терасен, Елин освободи искрица от силата си. Някои от знаменосците зад тях възкликнаха изумено, но Роуан само се усмихна. Усмихна се с онази свирепа надежда, с онази безкомпромисна решимост, подпалила и нейното сърце, докато цялата пламваше.

Позволи на огъня да я обгърне със златистия си блясък, който несъмнено се виждаше дори от най-крайните редици на армията, от града и крепостта зад тях.

Като маяк, грейнал ярко в сянката на планината, на вражеското множество, Елин освети пътя им на север.

ВТОРА ЧАСТ

БОГОВЕ И ПОРТИ

68

Черните кули на Морат се извисяваха над димящите ковачници и лагерни огньове в долината като тъмни мечове, вдигнати към небето.

Забиваха се в ниските облаци, някои рухнали и очукани, други - все така гордо изправени. Но гневът и последното отмъщение на Калтейн Ромпие бяха оставили следа по всяка от тях.

Разперил широко сажденочерните си криле, Дориан улови вятъра с мирис на желязо и мърша и направи вираж около крепостта. През протяжните дни на полет се бе научил да използва въздушните течения и макар през повечето време да летеше в облика на червеноопашат ястреб, тази сутрин се преобрази в обикновен гарван.

Цели ята от черните птици кръжаха около Морат и граченето им изпълваше въздуха не по-малко от дрънченето на чукове по наковални в долината. Въпреки че армията сееше хаос на север, лагерът продължаваше да гъмжи от войници и вещици.

Дориан следваше примера на другите гарвани и стоеше настрана от уивърните, прелитайки ниско над земята, докато цели сестринства вещици патрулираха, връщаха се в лагера да докладват или тренираха. Цяло множество Железни зъби. Всичките готови за бой.

Покръжа около най-високите кули на Морат, за да огледа крепостта, армията, лагеруваща в долината, уивърните в просторните им леговища. С всеки размах на крилете си долавяше все повече и повече тежестта на онова, което бе скрил в една скална пукнатина на двайсетина километра северно оттук.

Щеше да е лудост да носи със себе си двата ключа. Затова дори не отбеляза мястото, където ги остави. Само се молеше да е достатъчно отдалечено, за да не го усети Ераван.

Две слугини, натоварени с прани дрехи, излязоха от малка вратичка от едната страна на близката кула и се заизкачваха по външното стълбище, свели глави, сякаш се мъчеха да не обръщат внимание на армията далеч под тях. И на уивърните, чиито крясъци ехтяха между черните скали.

Точно такава врата търсеше.

Дориан полетя към нея, заставяйки сърцето си да се укроти, мириса си - едничкото нещо, което можеше да го обрече на смърт, - да остане незабелязан. Никоя от вещиците, прелитащи над него, не усети гарвана, който не миришеше на гарван. Двете перачки, изкачващи се по стълбището на кулата, не се развикаха, когато кацна на ниския каменен парапет и прибра криле до тялото си.

После скочи на пода.

И започна да се преобразява. Мускулите и костите му пламнаха и светът се превърна в някак по-малък, по-смъртоносен.

А неговото присъствие - в по-незабележимо.

Мустаците на Дориан потрепнаха и големите му уши се наостриха. Ревът на уивърните отекна през дребното му космато тяло и той сключи зъби - толкова едри, че почти не се побираха в миниатюрната му уста. Смрадта наоколо беше почти непоносима.

Подушваше... всичко. Свежия аромат на прането, пренесено оттук наскоро. Дивечовата пикантна миризма на супата, с която бяха обядвали перачките. Никога не бе предполагал, че мишките са особено даровити същества, но дори летейки в тялото на ястреб, не беше чувствал сетивата си толкова изострени, будни.

Ала явно в свят, в който всеки се стремеше да ги убие, гризачите се нуждаеха от толкова остри сетива, за да оцелеят.

Дориан си позволи да поеме глътка въздух, преди да се шмугне под затворената врата. В крепостта Морат.

***

Сетивата му може и да бяха изострени, но чак сега си даваше сметка колко плашещо можеше да е едно стълбище, ако нямаш човешки крака.

Придържаше се към сенките и се сливаше с прахоляка и тъмнината всеки път, когато някой минеше наблизо. Едни стъпала бяха покрити с броня, други - обути в ботуши, трети - в износени обувки. Лицата на собствениците им бяха бледи и унили.

Сред тях обаче нямаше вещици, слава на боговете! Нито валгски принцове или войници.

От Ераван също нямаше и следа.

В кулата се помещаваше стълбище за прислугата, което Манон веднъж беше описала на Елин. Сега следваше тази въображаема карта, потвърдена от няколкочасовото му кръжене над кулата преди това.

Кулата на Ераван - оттам щеше да започне. И ако намереше валгския крал в покоите му... тогава щеше да реши какво да прави. Дали да не му отмъсти за всички злини, независимо от предупреждението на Калтейн.

Дориан достигна задъхан дъното на витото стълбище и изви дълга опашка около тялото си, взрян в сумрачния коридор отпред.

Оттук трябваше да прекоси целия етаж, да се изкачи по друго стълбище, да обходи друг коридор и накрая, ако имаше късмет, щеше да стигне до кулата на Ераван.

Манон така и не се бе добрала до нея. Дори тя недоумяваше какво се крие там. Единствено, че е под денонощна валгска охрана. Подходящо място за начало на лова му.

Той се ослуша. Не се чуваха стъпки. Нито човешки, нито котешки, за негова радост.

Дориан свърна зад ъгъла и припна по вдлъбнатината между стената и пода, чийто камък почти се сливаше със сивкавокафявата му козина. В дъното на коридора някакъв страж стоеше на пост, забол празен поглед в нищото. Извисяваше се над него като планина.

Дориан почти достигаше пресечната точка на коридорите, която стражът пазеше, когато почувства нещо - раздвижване, последвано от тишина.

Дори стражът изпъна гръб, надниквайки през тесния прозорец зад себе си.

Дориан се свря в едно тъмно кътче.

Нищо. Не се чуваше нищо - нито писъци, нито викове, но...

Стражът се върна на поста си, плъзвайки поглед надолу по коридора.

Дориан продължи да се спотайва в очакване. Дали не го бяха надушили? Дали не бяха подали сигнал за тревога?

Нямаше как да е толкова лесно, колкото му се стори в началото. Ераван несъмнено бе заложил капани, известяващи го за неканени гости...

Припрени леки стъпки отекнаха отвъд ъгъла и стражът се обърна към тях.

- Какво има? - попита.

Приближаващият слуга не забави крачка.

- Знае ли се в такова обкръжение? Не ми се чака да разбера.

И профуча покрай Дориан.

Не бягаше към нещо, а от него.

Дориан подуши въздуха с трепкащи мустаци. Нищо.

Нямаше да изпълни мисията си, ако просто стоеше в коридора. Но и да хукне да разузнава какво се бе случило, не му се струваше особено разумно.

Сети се за едно място, където можеше да подочуе нещо. Където хората винаги клюкарстваха, дори в Морат.

Затова тръгна обратно по коридора. Слезе по стълбището и заситни с малки крачка към кухнята, топла и озарена от голяма камина.

Лейди Елида бе работила тук - познавала беше тези хора. Не Валги, а човеци на принудителна служба. Човеци, които несъмнено си приказваха за всичко, разиграващо се в крепостта.

Също като в двореца в Рифтхолд.

Слугите и готвачите наистина чакаха нещо. Всички гледаха към стълбището от другата страна на просторната кухня. Включително слабата зеленоока котка на ивици в отсрещния край на помещението.

Дориан се сви на кълбо. Но звярът, така или иначе, не го възнагради с внимание, приковал взор към стълбището. Като че знаеше какво се случва.

След миг се чуха стъпки - бързи и приглушени. В кухнята влязоха две жени с празни подноси в ръце и пребледнели лица. И двете трепереха.

Единият мъж в кухнята, навярно главният готвач, попита жените:

- Видяхте ли нещо?

Едната поклати глава.

- Още не бяха пристигнали в съвещателната зала. Слава на боговете!

Спътницата й остави подноса с потръпващи ръце.

- Но скоро ще са тук.

- Имате късмет, че сте се измъкнали, преди да дойдат - каза някой. - Иначе можеше да се окажете част от обяда.

Наистина имаха късмет. Дориан почака, но кухненските прислужници се върнаха към обичайните си задължения, доволни, че двете жени са се прибрали невредими.

Съвещателната зала - вероятно същата онази, която Манон му беше описала. Където Ераван провеждаше срещите си. А ако самият той отиваше натам...

Дориан излезе от кухнята, следвайки въображаемата карта, съставена от Манон. Глупак - само глупак би рискувал да доближи Ераван.

Явно му се умираше. Или просто действително беше глупак. Но искаше да го види. Нуждаеше се да го види - това същество, унищожило толкова много. Готово да погълне целия свят.

Трябваше да види нещото, обрекло го на демонско робство и заклало Сорша. А ако имаше късмет - може би дори щеше да го убие.

Можеше да го нападне и в този свой облик. Но щеше да е толкова по-удовлетворително да си възвърне човешкия образ, да извади Дамарис и да сложи край на живота му. Да му покаже светлата ивица около шията си, за да разбере кой го е надвил, че не е успял да го прекърши.

А сетне щеше да намери ключа.

Тишината го водеше по-надеждно дори от запаметената карта.

Коридорите се изпразваха. Въздухът ставаше все по-нагнетен и студен. Сякаш

Ераван излъчваше поквара.

Пред отворените врати нямаше стражи - нито човешки, нито валгски.

Никой не съзря закачулената фигура, която влезе в стаята с разпиляна черна пелерина.

Дориан побърза да се шмугне след нея тъкмо преди вратите да се затворят. Магията му се разбунтува и той я укроти, накара я да се свие като змия, готова за атака.

С един удар щеше да повали Ераван, а после да се преобрази и да извади Дамарис.

Фигурата спря и пелерината й се люшна от рязкото движение. Дориан се спусна към най-близкия тъмен ъгъл - до пролуката между вратата и пода.

Стаята не се отличаваше с нищо, освен с масата от черно стъкло, поставена в центъра й. Пред нея седеше златокос, златоок мъж.

Манон не си измисляше: Ераван наистина бе изоставил кожата на Перингтън, за да се намъкне в нечия по-красива.

Както и в също толкова изтънчено облекло, осъзна Дориан, когато валгският крал се изправи с безупречно ушития си сив жакет и панталон. Наблизо не се мяркаха оръжия. Нито Ключът на Уирда.

Ала чувстваше силата на Ераван, черната енергия, която се процеждаше от него. И това чувство му напомни как я бе долавял в себе си, в собствената си душа.

Кръвта във вените му се вледени. Трябваше да побърза. Да атакува веднага.

- Колко неочаквана радост! - рече Ераван с млад, но и древен глас. После махна към изобилието от плодове и сушени меса по масата. - Заповядай!

Магията на Дориан застина, когато две луннобледи слаби ръце се вдигнаха от диплите на черната пелерина и свалиха качулката.

Жената под нея не беше красива, не и в класическия смисъл на думата. Но с гарвановочерните си коси, тъмни очи и червени устни... беше ослепителна. Завладяваща.

Червените й устни се извиха, разкривайки костенобели зъби.

Изящните заострени уши, подаващи се изпод тъмната й коса, накараха Дориан да изтръпне. Не беше жена, а елфа.

Тя свали пелерината си, оставайки по разкошна тьмнолилава рокля, и седна срещу Ераван. В грациозните й движения не се четеше нито нотка на колебание или страх.

- Да разбирам ли, че знаеш защо съм дошла?

Ераван се настани на мястото си с усмивка и наля бокал вино на елфата, а сетне и на себе си. Всички мисли за убийство се изпариха от главата на Дориан, когато валгският крал попита:

- Нима няма друга причина да удостоиш Морат с появата си, Майев?

69

Едион не беше виждал Оринт толкова притихнал от деня, в който с оцелелите от кралския двор на Терасен тръгнаха към Тералис.

Но дори тогава поне кротко жужене огласяше древния град, издигнат между устието на Флорин и подножието на Еленови рога, в съседство с хълмистия Оуквалдски лес на запад.

По онова време белите му стени още блестяха под слънцето.

Сега бяха потъмнели и сивкави, неприветливи като мрачното небе. Едион, Лизандра и спътниците им минаха през високите метални врати на западната порта, където стената беше дебела два метра, иззидана от толкова масивни камъни, че се носеха легенди как Бранън наел великани от Еленови рога да ги мъкнат дотук.

Едион даваше всичко онези отдавна забравени великани наново да се появят в града. Древните Вълчи племена да се спуснат от величествените върхове зад града заедно с изгубените елфи на Терасен. Поне някой от старите митове да изплува от сенките на времето, също като Ролф и мисенианците.

Но знаеше, че късметът им най-сетне се е изчерпал.

Приятелите му също го знаеха. Дори Ансел от Брайърклиф се бе умълчала като Илиас и асасините му и крачеше с приведени рамене още откакто врагът бе обстрелял редиците им с главите на воините й. Виненочервената й коса висеше сплъстена, а стъпките й бяха тромави. Едион познаваше този ужас, чувството за вина. Съжаляваше, че няма време да утеши младата кралица, вместо само да й поднесе мимолетно извинение. Но явно Илиас се беше нагърбил със задачата и яздеше до Ансел, предлагайки й стабилна, безмълвна опора в тежкия момент.

Градът се разполагаше под внушителния, почти митичен замък, построен върху една щръкнала скала. Най-горните му кули се издигаха толкова нависоко, че сякаш пронизваха небето. Някога замъкът сияеше, рози и увивни растения обгръщаха стоплените от слънцето каменни стени, а песента на хиляда фонтана ромонеше из всички зали и дворове. Някога знамена се развяваха гордо от невъобразимо високите кули, извисяващи се като стражници над планината и гората, над реката и Тералиската равнина.

Сега замъкът се бе превърнал в мавзолей.

Никой не продумваше, докато вървяха по стръмните, лъкатушещи улици. Намръщените жители на града или спираха да ги загледат, или продължаваха по пътя си, забързани да се подготвят за обсадата.

Нямаше как да й се измъкнат. Не и с Еленови рога зад гърбовете им, Оуквалд - на запад и армията, настъпваща откъм юг. Да, можеха да избягат на изток през равнината, но къде? В Сурия, където щеше да е само въпрос на време да ги открият? Отвъд планината, където, разправяха, свирепите зими убивали всеки простосмъртен? Обитателите на Оринт бяха попаднали в същия капан като тяхната армия.

Едион съзнаваше, че трябва да изправи рамене. Да се усмихне на хората - на своя народ - и да им вдъхне поне мъничко кураж.

Ала не можеше. Постоянно се питаше колко ли от тях са загубили семейства и приятели в битката край реката. През седмиците на боя преди това. Колко ли още се молеха да зърнат някой свой близък сред редиците, крачещи към града.

Всичко беше по негова вина... беше негово бреме. Неговите решения ги бяха довели дотук. Заради тях толкова тела лежаха в снега като същинска пътека от южната граница чак до Флорин.

Белият замък се надвесваше все повече и повече над тях с всяка стръмна улица, която преваляха. Поне на това можеха да разчитат - военното преимущество на високия терен.

Поне на това.

***

Дароу и другите лордове ги чакаха.

Не в тронната зала, а в просторната съвещателна зала в другия край на замъка.

Последното събрание, което Едион бе посетил там, беше председателствано от някакъв натруфен адарлански гадняр, нарекъл се вицекрал на Терасен.

Явно веднага след убийството на краля се беше изнесъл от града заедно с всички премени, столове и гоблени, защото сега използваха вехта работна маса и паянтови столове, видимо събрани от различни стаи на замъка.

В момента на тях се разполагаха Дароу, Слоан, Гунар и Айрънуд. За изненада на Едион сред тях беше и Муртауг.

Когато Едион и спътниците му влязоха, лордовете станаха на крака. Не от уважение към него, а към знатните особи, които водеше.

Ансел от Брайърклиф огледа окаяното помещение така, както оглеждаше целия сумрачен, потискащ замък по пътя насам, и подсвирна тихо.

- Май Адарлан действително е ограбил хазната ви.

Първите й думи от часове. От дни.

Едион изсумтя.

- До последната монета.

Той спря пред масата.

Дароу на свой ред попита:

- Къде е Килиан?

Едион му отвърна с безрадостна усмивка. Рен се напрегна, прочел предупреждението по лицето му.

- Нареди ми да тръгна напред, докато той води армията насам. Лъжа.

Дароу врътна очи, след което ги впери в Ролф, който още разглеждаше с неодобрение плачевната обстановка.

- Доколкото разбрах, трябва да благодарим на вас за навременното отстъпление. Ролф прикова морскозелен поглед в мъжа.

- Правилно сте разбрали.

Дароу отново седна и другите лордове последваха примера му.

- И кой сте вие?

- Капер Ролф - обяви със самочувствие пиратът. - Командир на армадата на Нейно Величество. И наследник на мисенианския народ.

Останалите лордове изопнаха гърбове.

- Мисенианците са изчезнали отдавна - обади се лорд Слоан.

Въпреки това забеляза меча върху хълбока на Ролф, морския дракон на ефеса му. И несъмнено бе видял флотата, пъплеща нагоре по течението на Флорин.

- Изчезнали не значи загинали - изтъкна Ролф. - Идваме да се отплатим за един стар дълг.

Дароу потри слепоочието си и опря ръце на масата. Изглеждаше толкова възрастен.

- Е, признателни сме на боговете за това.

Лизандра процеди гневно:

- Трябва да сте признателни на Елин.

Мъжът присви очи насреща й и нервите на Едион се обтегнаха смъртоносно. Но Дароу я попита с натежал от умора глас:

- Днес май сте себе си, а, милейди?

Лизандра просто посочи Ролф, после Ансел и Галан. Накрая махна към прозорците, отвъд които елфическите военачалници и Илиас чакаха с войските си на територията на замъка.

- Всички тези воини са тук благодарение на Елин. Не на вас. Така че, преди да отречете съществуването на армадата на Нейно Величество, нека ви уверя, че такава има. И не сте част от нея.

Дароу въздъхна дълбоко и пак потри слепоочието си.

- Моля да напуснете залата!

- Само през трупа ми! - изръмжа Едион.

Муртауг се намеси:

- Милейди, един човек би желал да ви види. - Лизандра вирна вежди и старецът изтръпна. - Не посмях да я оставя сама в Алсбрук. Еванджелин е в северната кула, в някогашната спалня на моята внучка. Зърна ви от прозореца и едва я накарах да почака.

Вежлив, мъдър начин да разсее надигащата се буря. Едион се замисли дали да не каже на Лизандра, че може да остане, ако иска, но тя вече крачеше към вратата с развяваща се тъмна коса.

Като излезе, той заяви:

- Тя се би на фронтовата линия във всяка битка. Едва не загина. Не видях никого от вас на бойното поле.

Застаряващите лордове свиха лица в ненавистни гримаси. Но точно Дароу се размърда едва доловимо в стола си. Явно Едион бе бръкнал в някоя загнила рана.

- Не е толкова лесно да си прекалено стар да се биеш, докато младите погиват в битки, Едион. - Той надникна към безименния меч на хълбока му. - Изобщо не е лесно.

Едион тъкмо се канеше да подхвърли, че старецът трябва да се допита до мъртъвците дали умирането е било лесно, но принц Галан се покашля дискретно.

- Как се готвите за обсадата?

На терасенските лордове никак не им се нравеше да ги разпитват, но отвориха отровна уста и заобясняваха.

***

Час по-късно, след като слугите поведоха спътниците му към стаите им, към баните и масите с храна, Едион тръгна по мириса на Лизандра.

Отишла бе не в северната кула при повереницата, която я чакаше нетърпеливо, а в тронната зала.

Гигантските дъбови врати бяха открехнати и двата изправени на задни крака елени, резбовани върху тях, го гледаха отвисоко. Едно време в безсмъртния пламък между величавите им рога бяха блестели изящни като фина дантела златни плетеници.

През изминалото десетилетие някой бе излющил златото. Или от злоба, или заради бърза печалба.

Едион влезе през вратите и просторната стая отвъд го посрещна като призрака на стар приятел.

Колко ли пъти бе страдал, задето го принуждаваха да стои наконтен между троновете върху подиума в далечния край на обточената с колони зала? Колко ли пъти бе сварвал Елин да дреме по време на поредния безкраен ден на дворцова показност?

Тогава флаговете на всички земи в Терасен висяха от тавана. Подът от светъл мрамор беше толкова излъскан, че съзираше отражението си в него.

В онези времена върху подиума като първичен символ на властта се издигаше тронът, създаден от опадалите рога на безсмъртните оуквалдски елени.

Елени, вече посечени и изгорени като трона от рога след битката в Тералис. Кралят бе заповядал да го изнесат на бойното поле и да го унищожат пред погледа на всички.

Сега Лизандра стоеше пред празния подиум. И се взираше в белия мрамор, сякаш виждаше трона, издигал се някога там. Заедно с по-малките.

- Не знаех, че Адарлан е разрушил и това място - промълви тя, разпознала или мириса му, или походката му.

- Костите му са още непокътнати - каза Едион. - Но не знам докога.

Лизандра плъзна към него зелени очи, помръкнали от умора и тъга.

- Дълбоко в себе си вярвах, че ще доживея да я видя тук. - Тя посочи празното място, където някога бе стоял тронът от еленови рога. - Че някак ще се преборим и с Морат, и с Ключалката, и с всичко останало.

Цялата надежда се бе изцедила от лицето й.

Навярно по тази причина и говореше с него.

- И аз - каза също толкова приглушено Едион, ала думите му отекнаха в пустата зала. - И аз вярвах в същото.

70

Кралицата на елфите бе дошла в Морат.

Майев отпи от виното, а Дориан се помъчи да укроти сърцето и дишането си.

- Не ме позна, така ли? - попита кралицата на елфите, вторачила поглед във валгския крал.

Ръката на Ераван застина, преди бокалът с вино да достигне устните му.

- Нима не си Майев, кралицата на Доранел?

Елин. Дали Майев не бе довела Елин тук? За да я продаде на Ераван?

Богове, богове...

Майев отметна глава назад и се изсмя.

- Значи след толкова хилядолетия си успял да забравиш дори собствената си снаха?

Дориан се благодареше, че е толкова малък, тих и незабележим. Защото се боеше, че в цял ръст би се олюлял на краката си.

Ераван замръзна.

- Ти.

Майев се усмихна.

- Аз.

Златистите му очи обходиха кралицата.

- Била си в елфически облик. През цялото това време.

- Разочарована съм, че чак сега разбираш.

Изблик от силата на Ераван пропълзя по кожата на Дориан. Ужасяващо много приличаше на онази, която бе владял валгският принц, обсебвал тялото му.

- Съзнаваш ли какво...

Валгският крал прекъсна сам себе си. И изправи рамене.

- Всъщност трябва да ти благодаря - каза вместо това, възвърнал самообладанието си. - Ако не беше предала брат ми, нямаше да открия този чудесен свят. И нямаше да съм на крачка да го завладея. - Той отпи от бокала си. - Ала едно ме интересува: защо си дошла? Защо реши да се разкриеш точно сега? Дали древният ми враг вече не ми е враг?

- Теб никога не съм те възприемала като враг - рече невъзмутимо Майев. - Само братята ти.

- Но се омъжи за Оркус, съзнавайки що за същество е.

- Може би трябваше да се омъжа за теб, когато ми предложи. - На устните й изплува лукава, отблъскваща усмивка. - Ала тогава бях млада. Наивна.

Дориан изтръпна от злокобния смях на Ераван.

- Никога не си била нито едно от двете. Но ето ни тук.

Ако Елин беше тук, ако Дориан успееше да я намери, може би имаха шанс срещу валгския крал и кралица...

- Ето ни тук - повтори Майев. - Ти си на крачка да покориш континента. А аз съм готова да ти помогна.

Ераван преметна глезен през коляно.

- И отново питам: защо?

Майев прокара пръсти по скъпоценните камъни, инкрустирани в бокала.

- Народът ми ме предаде. След всичко, което сторих за него, след като толкова време го защитавах, той се надигна срещу мен. Армията ми отказа да се бие за мен.

Благородниците и слугите в двора ми отказаха да коленичат пред мен. Вече не съм кралица на Доранел.

- Мога да се досетя кой стои зад това - каза Ераван.

В стаята се разля мрак, зловещ и студен.

- Държах Елин Дивия огън в плен. Надявах се да ти я доведа тук, когато станеше... готова. Но стражът, на когото я поверих, допусна жестока грешка. Признавам, че Елин съумя да надхитри и мен. И вече е на свобода. Разпратила е писма до някои доста влиятелни личности в Доранел. Вероятно вече е пристигнала на този континент.

Вълна на облекчение разтърси Дориан.

Ераван махна с ръка.

- В Аниел е. Пилее безразсъдно силата си.

Очите на Майев просветнаха.

- Заради нея загубих кралството си, трона си. Кръга си от доверени воини. Някогашният ми неутралитет по отношение на тази война и милостта, която бях готова да й предложа, изчезнаха в мига на бягството им с вречения й.

Бяха я намерили. Някак бяха смогнали да я намерят. А дали имаше надежда Каол също да е с тях в Аниел?

На Дориан му идеше да изреве триумфално. Но Майев продължи:

- Елин Галантиус ще дойде за мен, ако ти не успееш да я унищожиш. Нямам намерение да й подарявам подобна възможност.

Усмивката на Ераван се разшири.

- И искаш да се съюзиш с мен.

- Единствено заедно можем да стъпчем рода на Бранън. Така че никога повече да не се възправи срещу нас.

- Тогава защо не я уби, когато е била в ръцете ти?

- Ти щеше ли на мое място, братко? Не би ли опитал да я привлечеш на своя страна?

Мълчанието на Ераван беше достатъчно потвърждение. След секунда валгският крал попита:

- Отправяш ми сериозно предложение, сестро. Действително ли очакваш да ти се доверя току-така?

- Не. - Устните й се извиха. - Все пак не ми остана нищо друго, освен силата ми.

Ераван не отвърна, навярно проумяващ в какъв танц го повежда кралицата.

Тя протегна луннобяла ръка към центъра на стаята.

- Мога да допринеса за съюза ни и с още нещо, ако проявиш интерес.

Майев направи движение с фините си пръсти и в сърцевината на залата се появи дупка.

Дориан се стресна и сви телце по-навътре в тъмния, прашен ъгъл. И разтреперан загледа как от другата страна на дупката се появява кошмар, какъвто само най-дълбинният мрак бе способен да извая. Порталът.

- Бях забравил, че овладя това умение - отбеляза Ераван, забол пламнали очи в съществото, което им се поклони, щракайки с чудовищни щипци.

Паяк.

- И че още ти служат - додаде валгският крал.

- Когато елфите ме прокудиха - обясни Майев, усмихвайки се на гигантския паяк, - се върнах при онези, които винаги са ми били предани.

- Стигийските паяци вече нямат господар - противопостави й се Ераван. - Списъкът ти със съюзници си остава все така кратък.

Майев поклати глава и тъмната й коса проблесна на светлината.

- Това не са стигийски паяци.

През портала се виждаха назъбени, пепеливосиви скали. Планини.

- Това са каранкуи, както ги наричат народите от Южния континент. Най-лоялните ми помощници.

Паякът се поклони наново и сърцето на Дориан затуптя още по-бясно.

Ераван придоби хладно, отегчено изражение.

- С какво ще са ми полезни? - Той махна към прозорците, към ада отвъд тях, който сам бе създал. - Разполагам с цели армии от твари, готови да ми служат. Не са ми нужни няколкостотин паяка.

Майев дори не трепна.

- Помощниците ми са много находчиви, мрежите им се простират надалеч. Разказват ми за всичко, което се случва по света. Споделиха ми и за следващия... етап от мащабния ти план.

Дориан се приготви за буря. Ераван се вцепени.

- Валгските принцеси се нуждаят от приемни тела - провлачи Майев. - А ти засега не успяваш да създадеш достатъчно силни. Хаганската принцеса оцеля, след като прогониха от тялото й една от твоите.

Валгски принцеси. На Южния континент. Каол...

- Слушам те! - подкани я Ераван.

Майев посочи паяка, още преклонен на портала към Южния континент - портал, който кралицата бе отворила като най-обикновен прозорец.

- Защо да тъпчеш останалите шест принцеси в човешки тела, когато можеш да им дадеш толкова по-могъщи? И готови да ги приемат?

Ераван плъзна златисти очи към паяка.

- Със сродниците ти сте съгласни?

Първите му думи към съществото.

Паякът изтрака с щипци и мигна с кошмарните си очи.

- За нас ще е чест да докажем предаността си към кралицата.

Майев се усмихна на паяка. Дориан изтръпна.

- Безсмъртни, непобедими гостоприемници - измърка кралицата на Ераван. -Представи си колко могъщи ще бъдат принцесите с вродените дарби на моите каранкуи. Единението им ще направи и принцесите, и паяците още по-силни.

Щеше да ги превърне в невиждани страшилища.

Ераван не отвърна. Майев просто махна с пръсти и порталът, и паякът изчезнаха. Тя стана от стола си, грациозна като сянка.

- Ще те оставя да обмислиш предложението ми. Каранкуи ми се подчиняват безусловно и с радост ще се присъединят към армията ти.

- Но какво да кажа на брат ми, като го видя отново?

Майев килна глава.

- Възнамеряваш ли да виждаш Оркус отново?

- Защо според теб събирам армия от толкова време и подготвям този свят, ако не за да приветствам пак братята си в него? Да ги впечатля с постиженията си?

Ераван имаше за цел да върне валгските крале в Ерилея. А успееше ли...

Майев вторачи поглед в седналия крал.

- Кажи на Оркус, че ми бе омръзнало да стоя вкъщи, докато той завоюваше нови, и нови територии. - Устните й се извиха в усмивка на паяк. - Предпочитах да тръгна с него.

Ераван мигна веднъж - едничък признак на изненадата му. После махна елегантно с ръка и вратите се отвориха от призрачен вятър.

- Ще обмисля предложението ти, сестро. Заради дързостта да се срещнеш лично с мен ще ти позволя да останеш в крепостта като моя гостенка, докато взема решение. - В коридора се появиха двама стражи и Дориан напрегна лапи върху каменния под, готов за бягство. - Те ще те отведат до покоите ти.

Ако се задържеше в тази стая твърде дълго, кралят можеше да го усети, а така или иначе, не беше почувствал ключа у него. По-късно щеше да продължи търсенето. Да намери най-удачния начин да убие краля. Ако беше толкова глупав, че да се осмели. Засега обаче...

Майев се загърна с пелерината си и Дориан се втурна напред, покривайки се отново в сянката й, докато елфическата кралица напускаше стаята.

Стражите я поведоха нагоре по стълбището в дъното на коридора - към кулата до тази на Ераван. Пространството беше обзаведено с изтънчени мебели от лакиран дъб и чисти ленени чаршафи, навярно наследени от човеците, обитавали крепостта, преди да се превърне в свърталище на изчадия.

Като затвори вратата след себе си, Майев се облегна на масивното й дърво с железни гвоздеи и въздъхна.

- Цял ден ли смяташ да се криеш в този жалък облик?

Дориан се стрелна към пролуката между вратата и пода, но черният й ботуш настъпи силно опашката му.

Остра болка се разля из костите му, а кракът й остана здраво прикован към пода. Магията му понечи да изригне, ала вне запен тъмен вятър вкопчи извити нокти в нея. И го стисна за душаващо.

Елфическата кралица му се усмихна.

- Не си особено вещ шпионин, кралю на Адарлан

71

Магията на Дориан се бореше, ревеше яростно в тъмната хватка на мрежата й. Ако смогнеше да се превърне в уивърн и да откъсне главата й със зъби...

Ала Майев се усмихна отегчено и вдигна крак от клетата му опашка. После пусна и магията му.

Той потрепери от мрачната, гнила мощ, която погали с резливи нокти неговата сила, докосна лъскавото й, сурово ядро и изчезна.

Едва се удържа да не повърне, да не допре ръка до светлата ивица около врата си, колкото да се увери, че нашийникът не се е завърнал.

Усмивката остана върху червените устни на Майев, докато магията му трептеше от досега със силата й. Силата да прониква в съзнания, да разкъсва на парчета ума. Тя беше друг вид враг. За нея му бе потребен съвсем друг подход. Подход на безразсъден глупак. На придворен.

Ето защо първо се преобрази; козината му се превърна в кожа, лапите - в ръце. Когато се изправи като мъж пред кралицата на елфите, усмивката й се разшири.

- Какъв красавец само!

Дориан й се поклони. Не посмя да докосне Дамарис, лежащ в ножницата си.

- Как разбрахте?

- Не ти ли хрумна, че те зърнах в спомените на Елин, усетих мириса и силата ти там? -Тя килна глава. - Ала шпионинът ми не спомена за интереса ти към хамелеонството.

Сирен. В тялото му пропълзя ужас.

Майев отиде навътре в стаята и седна на пейката пред леглото с маниер на кралица, възсядаща престола си.

- Според теб матроните как разбраха къде да ви открият?

- Сирен остана в лагера едва един ден - изтъкна той.

- Действително ли си мислиш, че в планината няма други паяци? Всички служат на нея и на мен. Тя само подшушна на правилните, и те ме намериха. Намериха и Железни зъби. - Майев поглади с длан полите на роклята си. - Още не знам дали Ераван е запознат с дарбите ти. Но преди да я убиеш, Сирен ме уведоми, че определено си... различен.

Дариан изобщо не съжаляваше, че я е убил.

- Това обаче е без значение. Сирен е мъртва, а ти си далеч от обятията на Манон Черноклюна.

Дориан хвана дръжката на Дамарис.

Майев погледна с усмивка древния меч.

- Явно кралицата на Терасен се е научила да споделя притежанията си. Цяла съкровищница е натрупала.

Дориан подскочи. Ако Майев знаеше за всички ценности, които Елин бе събрала...

- Да, знам - вметна кралицата, вперила бездънни черни очи в него. Дамарис се затопли в ръката му. - И знам, че паякът поне това не си е измислил. - Тя плъзна поглед по него. - Къде си ги скрил, Дориан Хавилиард?

Нещо мазно и остро се промуши по повърхността на съзнанието му. Напирайки да влезе...

Магията му изрева. Ледена стена се спусна през невидимите нокти. И ги отблъсна.

Майев се засмя, а Дориан примигна, изненадан да открие цялата стая обгърната в скреж.

- Драматичен, но доста ефективен метод.

Дориан й се подсмихна:

- Да не си въобразяваш, че съм толкова глупав да те пусна в съзнанието си? - Без да отмества ръка от меча си, той пъхна другата в джоба си, за да не забележи Майев, че трепери. - И да ти кажа къде са скрити?

- Струваше си да пробвам - рече Майев.

- Защо не вдигнеш тревога? - попита я той.

Тя се облегна назад и пак го огледа.

- И двамата искаме едно и също нещо... което е у Ераван. Това не ни ли превръща в нещо като съюзници?

- Трябва да си полудяла, ако си представяш, че някога бих ти дал ключовете.

- Така ли? А ти какво ще правиш с тях, Дориан? Ще ги унищожиш ли?

- Ти какво би правила с тях? Ще покориш света?

Майев се изсмя.

- О, нищо толкова тривиално. Ще се погрижа Ераван и братята му никога да не се върнат на този свят.

Дамарис остана топъл в ръката му. Кралицата казваше истината. Поне отчасти.

- И така лесно признаваш, че смяташ да предадеш Ераван?

- Според теб защо съм дошла? - настоя Майев. - Народът ми ме прогони, а и предположих, че ти, рано или късно, ще се отбиеш в Морат.

Топлината на Дамарис не трепна, но Дориан каза:

- Нали не очакваш да повярвам, че идваш тук да търсиш съюзничество с мен? Не и след като чух да предлагаш на Ераван паяците си за принцесите му.

Дори не желаеше да знае на какво са способни валгските принцеси. Защо Ераван не ги бе използвал още.

- Малка жертва от моя страна, за да спечеля доверието му. - Дамарис беше все така топъл. - Двамата с теб не сме толкова различни. А аз вече нямам нищо за губене благодарение на приятелката ти.

Истина, истина, истина.

А сега изникваше и възможността, на която се надяваше.

Без да сваля ледената стена около съзнанието си, избутал магията си на пост пред врага, Дориан пусна дръжката на Дамарис, сякаш недоверието му започваше да се топи.

- Елин май умее да руши чужди кралства, докато брани своето.

- И да прехвърля дълговете си на други.

Дориан застина, но магията му остана бдително на поста си пред тъмната й сила, дебнеща бариерата към съзнанието му.

- Нали заради това идваш? - поинтересува се Майев. - Да се жертваш вместо Елин? -Тя изцъка с език. - Каква загуба е който и да било от двама ви да плаща за безразсъдството на Елена.

- Така е.

Истина.

- Да ти кажа ли какво ми разкри Елин, когато съумях да надникна в съзнанието й?

Дориан не посмя да посегне пак към Дамарис.

- Ти я държа в плен! - изръмжа. - Не искам да чуя и дума.

Майев отметна косата си през рамо и изхъмка.

- Елин се радва, че ти ще се жертваш - каза тя все пак. - Надява се тя самата да закъснее. Ти да изпълниш мисията си, за да й спестиш тежкия избор.

- Тя има вречен и кралство. Не я виня.

Остротата в думите му не беше изцяло фалшива.

- Така ли? Нямаш ли и ти кралство, за което да се грижиш; кралство, също толкова могъщо и достойно колкото Терасен? - Той не отговори и Майев продължи: - Елин е на свобода от седмици. А още не те е открила.

- Континентът е голям.

Многозначителна усмивка.

- Можеше да те намери, ако искаше. Но тя отиде в Аниел.

Дориан знаеше каква игра играеше кралицата. Магията му се отпусна леко. Отвори малка пролука.

Силата на Майев се устреми към нея, търсейки вход към съзнанието му. Но още преди да прекоси прага, той сключи зъби и отново я отблъсна от съзнанието си с ледената стена.

- Ако ме искаш за съюзник, си избрала странен начин да ме привлечеш.

Майев се засмя тихо.

- Нали трябва да пробвам?

Дориан не отговори, а просто прикова проницателен поглед в нея. Престори се, че обмисля предложението й. Сериозният му опит с дворцовите интриги правеше лицето му неразгадаемо.

- Очакваш така лесно да предам приятелите си?

- Това предателство ли е? - поде умислено Майев. - Да намериш друго решение, така че с Елин Галантиус да не платите най-солената цена? Такива бяха намеренията ми към нея от самото начало: да я предпазя от саможертвата пред онези безчувствени богове.

- Те са могъщи същества.

- А къде са сега? - Тя посочи с ръка стаята, крепостта. Отвърна й тишина. - Страхуват се. От мен, от Ераван. От ключовете. - Усмихна му се змийски. - Страхуват се от теб. От двама ви с Елин Носителката на огъня. Защото сте достатъчно силни да ги изпратите в техния свят. Или във вечно забвение.

Дориан не отговори. Имаше известна истина в думите й.

- Защо да не им се опълчите? Защо да се прекланяте пред желанията им? Направили ли са те някога нещо за вас?

Измъченото лице на Сорша проблесна пред очите му.

- Няма друг начин да сложим край на всичко това - каза й най-сетне.

- Има. С ключовете.

Да използват силата им, вместо да ги върнат в портата.

- С тях можем да постигнем всичко - продължи Майев. - Да унищожим Ераван, да изпратим боговете обратно в техния дом, ако това искат. - Тя килна глава. - Да отворим друга врата към спокойни, мирни светове.

Към жената, която несъмнено щеше да срещне там.

Тъмната, хищническа сила, дебнеща съзнанието му, се оттегли, върна се при господарката си.

Елин бе успяла веднъж. Отворила беше врата към Нехемия. Имаше начин. Срещите му с Гавин и Калтейн го потвърждаваха.

- А ако се съюзиш не само с мен, а с цял Адарлан? - попита я накрая.

Майев не отговори. Предложението му сякаш я изненада.

- Защо не сключим по-голям съюз, вместо просто да търсим заедно ключа? - сви рамене Дориан. - Вече нямаш свое кралство и очевидно се оглеждаш за друго. Защо не предоставиш силата си на Адарлан, на мен? Паяците ти могат да се бият на наша страна.

- Едва преди секунда ми се гневеше, задето плених приятелката ти.

- О, още съм гневен. Но не съм толкова горделив, че да отхвърля подобна възможност. Искаш ли кралство? Ела в моето. Съюзи се с мен, помогни ми да вземем онова, което търсим от Ераван, и ще те направя кралица. Господарка на много по-обширна територия, на народ, който няма да се надигне срещу теб. Предлагам ти ново начало.

Тя пак не му отговори и Дориан се облегна на вратата. Олицетворение на дворцовото безгрижие.

- Мислиш, че опитвам да те измамя. Може и така да е.

- А Манон Черноклюна? Обещанията ти към нея?

- Не съм й давал никакви обещания за трона си, пък и тя не ги иска. - Той пак сви рамене, без да крие горчилката в изражението си. - Много бракове се градят на доста по-несигурна основа от тази.

- Елин Дивия огън може да те набележи за свой враг, ако сключим толкова траен съюз.

- Елин не би рискувала да убие свой съюзник, не и в момента. И ще разбере, че не е единствената, способна да спаси света. Може дори да ми е благодарна, ако наистина търси начин да избегне саможертвата, както ти твърдиш.

Червените устни на Майев се кривнаха в усмивка.

- Млад си, и безразсъден.

Дориан отново й се поклони.

- Освен това съм изключително очарователен и готов да предложа трона си в израз на добра воля.

- Бих могла още сега да те предам на Ераван, а той ще ми се отплати щедро.

- Ще ти се отплати като на хрътка, донесла фазан на господаря си. - Дориан се засмя и очите й просветнаха. - Ти предложи съюза помежду ни, не аз. Но помисли върху едно: искаш да коленичиш или да управляваш, Майев? - Той потупа с пръст светлата ивица върху шията си. - Аз вече бях на колене и повече нямам намерение да го правя. Нито за Ераван, нито за Елин, нито за когото и да било. - Пак сви рамене. - Любимата ми е мъртва. Кралството ми е разгромено. Какво имам за губене? - Дориан допусна по лицето си част от някогашния лед, от онова кухо чувство в гърдите си. - Готов съм да играя тази игра. А ти?

Майев наново се умълча. И онези призрачни ръце за пореден път се промъкнаха бавно към краищата на съзнанието му.

Той й позволи да надникне вътре. Да види истината, която я интересуваше.

Устоя на проучващия допир.

Накрая Майев въздъхна през нос:

- Дойде в Морат за ключ, а ще си тръгнеш с годеница.

Той едва не отпусна рамене от облекчение.

- Ще си тръгна и с двете. И то бързо.

- Как предлагаш да го намерим?

Дориан се усмихна на елфическата кралица. Валгската кралица.

- Остави това на мен.

***

Часове по-късно, кацнал на най-високата кула на Морат, Дориан оглеждаше лагерните огньове на армията, осеяли долината, докато мразовитият вятър откъм околните върхове рошеше гарвановите му пера.

Поне писъците и ръмженето бяха стихнали. Сякаш дори тьмничарите на Морат си имаха работно време. Вероятно би открил черен хумор в тази мисъл, ако не знаеше що за изчадия създаваха в подземията.

Братовчед му Роланд беше попаднал там. Дориан беше сигурен, макар и никой да не го потвърди. Но дали бе оцелял при обсебването от валгски принц, или просто беше послужил за храна на някоя от кошмарните твари, обитаващи това място?

Дориан вдигна глава да огледа облачното небе. Луната се виждаше като размито светло петно зад сивкавата пелена, сякаш дори тя искаше да се скрие от зоркия поглед на крепостта.

Опасна игра. Хвърлил се беше в опасна игра.

Дали Гавин го наблюдаваше от задгробния свят? Дали знаеше с какво чудовище се е съюзил?

Но Дориан не смееше да призове краля тук. Ераван беше прекалено близо.

Толкова близо, че по-рано можеше да го нападне. И навярно постъпи глупаво, като се сдържа. Или пък щеше да е глупаво, ако опиташе да го убие, както го предупреди Калтейн. Защото така можеше да провали мисията си. А и Ераван имаше нашийници под ръка.

Дориан надникна към съседната кула, където спеше Майев. Опасна, опасна игра.

Тъмната кула отвъд нейната като че пулсираше от тъмна сила. Съвещателната зала още светеше. Раздвижване привлече вниманието му към коридора до нея. Хора минаваха покрай стенните факли. С отривиста крачка.

Въпреки че съзнаваше колко е безразсъдно, той полетя в хладовитата нощ. Направи рязък вираж и кацна до някакъв открехнат прозорец в коридора.

Поотвори го още малко с клюн и заслуша.

- Служа му от месеци, а той сега решава да отхвърли съвета ми?

Висок, слаб мъж крачеше ядосано по коридора. От съвещателната зала на Ераван към вратата на кулата в дъното му и равнодушните стражи от двете й страни.

Двама по-ниски мъже се мъчеха да го настигнат. Единият каза:

- Подбудите на Ераван са неведоми, лорд Върнън. Но той не върши нищо без причина. Имайте вяра в него.

Дориан замръзна.

Върнън Локан. Чичото на Елида.

Магията му се надигна и обгърна в лед перваза под него.

Той тръгна след длъгнестия лорд, чиято тъмна, дебела пелерина се влачеше по каменния под.

- Винаги съм имал непоклатима вяра в него - озъби се Върнън.

Заедно с лакеите му подминаха вратата към кулата, свърнаха зад ъгъла и гласовете им се загубиха.

Дориан огледа пустия коридор. Вратата на съвещателната зала в далечния му край беше открехната.

Дори не се поколеба. Не си даде време да размисли, а веднага скрои план. И зачака.

***

Ераван излезе от залата след час.

Макар и с препускащо сърце, Дориан остана на мястото си в коридора с изпънати рамене и ръце зад гърба. Точно както се появи пред стражите, изниквайки иззад ъгъла, след като бе влетял през прозореца в един уединен коридор, за да се преобрази.

Валгският крал го погледна и стисна уста.

- Доколкото си спомням, те отпратих, Върнън.

Дориан сведе глава, укротявайки дъха си с всяка стъпка, която Ераван правеше към него. Магията му се размърда, сви се от ужас пред наближаващото същество и той я скъта надълбоко в себе си. На място, където Ераван нямаше да я усети.

Както не го беше усетил и по-рано. Може би суровата му магия заличаваше издайническия му мирис.

Дориан наведе глава.

- Като се прибрах в покоите си, милорд, осъзнах, че не ви зададох един въпрос.

Молеше се Ераван да не забележи различните дрехи. Меча, който криеше под пелерината си. Молеше се да реши, че Върнън се е прибрал в стаята си и се е преоблякъл, преди да се върне. И се молеше той самият да говори достатъчно убедително като господаря на Перант.

Лицемерен подлизурко - готов да продаде собствената си племенница на демонски крал.

- И какъв е?

Ераван продължи напред по коридора към кулата си, същински кошмар, обвит в красиво тяло.

Дориан можеше да атакува още сега. Да го убие.

Ала си напомни, че не идва за това.

Ето защо наклони глава и попита тихо:

- Защо?

Ераван плъзна лъснали златисти очи към него. Очите на Манон.

- Какво защо?

- Можехте да господствате над десетки други територии, а ни удостоихте с избора на тази. От дълго време се чудя защо.

Ераван присви очи, а Дориан задържа върху лицето си маската на раболепно любопитство. Дали Върнън не му беше задавал този въпрос и преди?

Глупав риск. А ако Ераван зърнеше меча на хълбока му...

- С братята ми планирахме да превземем този свят, да го прибавим към всички останали, които вече бяхме завладели. - Светлината от факлите танцуваше по златистата коса на Ераван, докато кралят крачеше по дългия коридор. Дориан имаше чувството, че достигнеха ли кулата в далечния му край, разговорът щеше да приключи. - Като пристигнахме в този свят, срещнахме неимоверно голяма съпротива и бранителите му прогониха братята ми. Затова реших, че по време на заточението ми тук ще отмъстя на света ви. Ще го превърна в огледален образ на нашия, за да почета братята си и да го подготвя за тяхното завръщане.

Дориан прерови спомените си от безчетните уроци за кралските домове по земите им и каза:

- И аз знам какво е братското съперничество.

Той се усмихна пресилено на краля.

- Ти си убил братята си - отвърна отегчено Ераван. - Аз искрено обичам своите.

Стана му смешно при мисълта.

До вратата към кулата имаше още половин коридор.

- Значи наистина смятате да унищожите този свят? И всичките му обитатели?

- Онези, които не коленичат пред мен.

Майев поне искаше да го запази непокътнат. Да властва над него, но да го съхрани.

- Ще им сложите нашийници и пръстени или просто ще ги убиете?

Ераван го стрелна косо.

- Никога преди не си се интересувал от съдбата на народа си. Дори от тази на племенницата си, макар и неудачница.

Дориан изтръпна показно и пак сведе глава.

- Отново се извинявам, милорд. Тя е умно момиче.

- Толкова умно, че само веднъж ти се опълчи, а ти се сви в дупка.

Дориан отново наведе глава.

- Ще отида да я търся, ако пожелаете.

- Онова, което ме интересува, вече не е в нейни ръце, а е безследно изчезнало. И ти си отговорен.

Ключът на Уирда, който Калтейн бе дала на Елида.

Дориан се запита дали Върнън не се беше покривал през последните месеци, избягвайки този разговор. Потрепери отново.

- Кажете ми как да поправя грешката си, милорд, и ще се подчиня.

Ераван спря и устата на Дориан пресъхна. Магията му се уви около него, за да му предложи опора.

Той свика сили и погледна краля в очите. Погледна съществото, донесло толкова страдание в света му.

- Родът ти се оказа безполезен за мен, Върнън - заяви с опасно спокоен глас Ераван. -Дали да не ти намеря друго приложение тук, в Морат?

Дориан веднага се досети що за приложение можеше му намери в крепостта и разпери умолително ръце.

- Аз съм ваш слуга, милорд!

Ераван се вторачи преценяващо в него. А сетне нареди:

- Върви си!

Дориан изправи глава и остави Ераван да стори още няколко крачки към кулата. Равнодушните стражи на пост пред вратата отстъпиха встрани, като ги наближи.

- Наистина ли ги мразите? - изстреля внезапно Дориан.

Ераван се обърна леко към него.

Дориан поясни:

- Човеците. Елин Галантиус. Дориан Хавилиард. Всичките. Наистина ли ги мразите?

Защо ни причиняваш такова страДание?

Златистите очи на Ераван притъмняха.

- Те ще ми попречат да се събера с братята си - каза той. - Няма да им го позволя.

- Но нима няма друг начин да се съберете с тях? Без толкова мащабна война?

Ераван прокара очи по него и Дориан застина, задържайки мириса си неразпознаваем, преображението си - нетрепващо.

- Но какво му е забавното на това? - попита валгският крал и пак се извърна към кулата.

- Задавал ли ви е някогашният крал на Адарлан такива въпроси?

Думите сякаш се изтръгнаха сами от гърлото му.

Ераван пак спря.

- Той не беше толкова верен слуга, колкото навярно си мислиш. И виж какво си навлече.

- Съпротивлявал ви се е.

Това вече не беше въпрос.

- Така и не се преклони напълно пред мен. - Дориан така се смая, че устата му зяпна. Но Ераван продължи по пътя си и подхвърли без дори да надникне назад: - Прекалено много въпроси задаваш, Върнън. Отегчаваш ме.

Дориан се поклони, въпреки че Ераван вече беше с гръб към него. Валгският крал отвори вратата към кулата, разкривайки сумрачно помещение, и я затвори след себе си.

Някакъв часовник удари полунощ с фалшив, злокобен звън и Дориан тръгна обратно по коридора, нарочно избирайки друг път към покоите на Майев. Шмугна се в една тъмна ниша, преобрази се набързо в мишка и заситни по каменния под. Зрението на гризач му помагаше да се прокрадва в мрака.

Като се промуши под вратата на Майев, в камината вече тлееха единствено въглени.

Кралицата се обади от леглото в тъмната стая:

- Ти си глупак.

Той си върна човешкия облик.

- Защо?

- Знам при кого отиде. - Гласът й сякаш пъплеше из мрака. - Ти си глупак. - Когато не й отговори, Майев попита: - Искаше да го убиеш ли?

- Не знам.

- Ако се изправиш срещу него, няма да оцелееш. - Небрежни, сурови думи. Дориан нямаше нужда да докосва Дамарис, за да разбере, че са истина. - Просто ще сложи нов нашийник около врата ти.

- Знам.

Явно трябваше да научи къде ги крие валгският крал и да ги унищожи.

- Съюзът помежду ни няма да се получи, ако се измъкваш така и постъпваш като лекомислено хлапе - изсъска Майев.

- Знам - повтори глухо той.

Когато не каза друго, кралицата въздъхна.

- Поне откри ли каквото търсеше?

Дориан легна пред камината, пъхвайки ръка под главата си.

- Не.

72

От разстояние Ферианската падина не приличаше на аванпост за многобройния въздушен легион на Морат.

Нито пък на дългогодишен развъдник за уивърни, реши Несрин.

Навярно именно липсата на всякакви видими признаци за валгско присъствие бе позволила мястото да остане тайна толкова дълго време.

Летейки към величествените върхове близнаци от двете страни на падината -Северния зъб и Омега, които разделяха Белия зъб от планината Рун, Несрин вече виждаше смътно постройките, вградени в скалите. Колкото наподобяваха лагера на Еридун, толкова и се отличаваха от него. Планинският дом на клана Еридун вечно жужеше от движение и живот. Тукашните скални обиталища, свързани с каменен мост в горната част на върховете, тънеха в тишина. Изглеждаха студени и неприветливи.

Снегът почти заслепяваше Несрин, но Салки се носеше плавно към върховете, летейки нависоко в небето. Борте и Аркас се задаваха откъм север като тъмни сенки сред белите вихрушки.

Надалеко зад тях, чак в долината отвъд Ферианската падина, чакаше половината им армия заедно с руките. Чакаше Несрин, Борте и другите разузнавачи да дадат сигнал, че моментът е подходящ за атака. Миналата нощ бяха прелетели над реката под прикритието на мрака, а онези, които руките не успяха да пренесат, я прекосиха с лодки.

Полето в съседство с падината беше опасно място за армията. Ейвъри се разклоняваше зад тях и щеше да ги възпрепятства при нужда от отстъпление. В по-голямата си част беше замръзнала, но ледът не беше достатъчно дебел, за да минат по него. Ако битката потръгнеше зле, бягството щеше да е невъзможно.

Несрин сръчка Салки и рукът направи вираж към южната страна на Северния зъб. Надалеч под тях снежната виелица разкри за миг нещо като заден проход към планината. Стражи и уивърни не се мяркаха.

Навярно лошото време ги беше подтикнало да се покрият.

Тя погледна на юг към Белия зъб. Но нямаше и следа от втората половина от армията им, тръгнала на север между върховете, за да влезе в падината откъм западната страна. Още по-опасен маршрут от техния.

Ако обаче изиграеха картите си добре, ако примамеха армията от Ферианската падина в равнината точно преди другата част от тяхната армия да пристигне откъм запад, щяха да смажат моратските сили от две страни. И то без да разчитат на новоосвободената сила на Елин Галантиус. И тази на консорта и двора й.

Салки заобиколи Северния зъб. В далечината Несрин видя, че рукът на Борте изпълнява същата маневра около Омега. Но от врага нямаше никаква диря.

Не забелязаха моратски войски и когато отново прелетяха над Ферианската падина, дръзвайки дори да минат между двата върха.

Като че врагът се бе изпарил.

***

Белия зъб беше безмилостно място.

Планинците, които ги водеха през него, ги пазеха от сигурна смърт, знаейки кои проходи бяха затрупани от сняг, къде имаше опасен лед и къде щяха да са твърде изложени на погледите на вражески разузнавачи. Каол не можеше да повярва колко бързо се придвижваха, макар и с цяла армия зад тях, както и че след три дни излязоха от планината и се озоваха на заснежената западна равнина отвъд.

За пръв път стъпваше по тези земи, въпреки че реално му принадлежаха. Официалните граници на Адарлан обхващаха значителна част от равнината отвъд Белия зъб, преди да достигнат безименните територии на Пустошта. Но дори тук пейзажът напомняше на парче от Пустошта, злокобно тих и необятен, странна празна шир, простираща се чак до хоризонта.

Дори непоклатимите хагански воини не смееха да гледат твърде дълго към Пустошта от лявата си страна, докато яздеха на север. А нощем се скупчваха близо около лагерните си огньове.

С всички беше така. Паднеше ли мрак, Ирен се притисваше още по-плътно до Каол, шепнейки колко странни били тези земи, колко глуха била тишината им. „Сякаш дори в пръстта няма живот“, проронила бе разтреперано няколко пъти.

Много по-подходящо място за империята на Ераван, мислеше си Каол, докато яздеха на север покрай подножията на Белия зъб от дясната им страна. Дявол да го вземе, дори можеха да му отстъпят територията, ако просто беше издигнал крепостта си навътре в равнината, оставайки там.

- Имаме ден път до Ферианската падина - съобщи на Каол през едно необичайно слънчево утро Кай, представител на планинците. - Тази вечер ще лагеруваме на юг от Северния зъб, а утре още сутринта ще стигнем до падината.

Планинците се бяха съюзили с тях и по друга причина, освен възнаграждението с парче земя. Миналата пролет вещиците ги бяха нападнали, превръщайки в същинска касапница цели лагери и кланове. От много от тях бяха останали само пепелища и шепата оцелели шепнеха за тъмнокоса жена с черна сила. Каол можеше да се обзаложи, че е била Калтейн, но не сподели на планинците, че поне тази заплаха е унищожена. Или че по-скоро се е самоунищожила.

А и това едва ли щеше да ги спре. Всеки един от онези приблизително двеста планинци, присъединили се към армията им, откакто бяха тръгнали от Аниел, идваше във Ферианската падина, за да отмъсти на вещиците. На Морат. Каол им спести и дребната подробност, че той самият бе убил един от техните преди почти година.

Имаше чувството, че е минало цяло десетилетие, откакто уби Каин по време на дуела му с Елин. До Юледа оставаха седмици - кой знае дали щяха да са живи, за да го отпразнуват.

Каол се обърна към слабия брадат мъж, който компенсираше липсата на типичния за събратята си масивен ръст с остър ум и набито око.

- Има ли къде да укрием толкова голяма армия през нощта? Кай поклати глава.

- Не и наблизо. Тази нощ ни грози най-голяма опасност.

Каол надникна към далечните фургони на лечителките, където се возеше Ирен, грижейки се за войниците - ранени или разболели се по време на непосилния преход. Не я беше виждал още от зори, но знаеше, че цял ден лекува, защото напрежението в гръбнака му нарастваше с всеки следващ километър.

- Просто ще трябва да се молим - отвърна Каол, извръщайки глава към великанската планина, чиито очертания вече се избистряха пред тях.

- Боговете не идват по тези земи - отбеляза Кай и поспря да изчака някаква група от своите хора.

Един кон се изравни с този на Каол и когато той надзърна към ездача, откри Елин, загърната в дебела пелерина, с ръка върху дръжката на Голдрин. До нея яздеха Гавриел и Фенрис. Първият наблюдаваше западната равнина, а вторият - стената от върхове от дясната им страна. И двамата златокоси елфи не продумваха, докато Елин се взираше свъсено в отдалечаващата се фигура на Кай.

- Този мъж е надарен с такъв актьорски талант, че сигурно биха го канили по най-престижните театрални сцени в Рифтхолд.

- Точно ти ли го казваш?

Тя му намигна и потупа рубинената глава на ефеса на Голдрин. Скъпоценният камък сякаш проблесна в отговор.

- Разпознавам сродните души.

Въпреки предстоящата битка Каол се засмя.

Но тогава Елин каза:

- Роуан и кадърът му подготвят силата си през последните дни. - Тя кимна през рамо към Фенрис и Гавриел, а сетне и към Роуан, който водеше отряда със сребристи коси, лъснали като огрения от слънцето сняг наоколо. - Аз също. Няма да допуснем враг до армията ни тази нощ. - Елин надникна многозначително към фургоните на лечителките. - Определени части ще бъдат под засилена охрана.

Каол кимна с благодарност. Силите на Елин и приятелите й щяха да са от огромна помощ в битката. Уивърните вероятно нямаше да успеят да припарят до войниците им, ако Елин ги поразяваше още в небето, а Роуан прекършваше крилете им с магическия си вятър. Или направо изтръгваше въздуха от дробовете им.

Беше гледал как се бият Фенрис и Гавриел в Аниел и знаеше, че дори без магия бяха смъртоносни. А Лоркан... Каол не погледна през рамо към Лоркан и Елида, които яздеха заедно. Силите на мрачния воин бяха толкова страховити, че не искаше даже да си представя какво е да се изправиш срещу тях.

Елин кимна в отговор и насочи коня си към Роуан, а рубинът в дръжката на Голдрин просветна като малко слънце. Фенрис я последва, бранейки гърба й дори сред съюзници. Гавриел обаче остана при Каол, изравнявайки коня си с Фараша. Черната кобила изгледа дорестия му жребец, но не го захапа. Слава на боговете!

Пумата му се усмихна едва доловимо.

- Така и не ми се отдаде възможност да те поздравя за хубавата новина.

Странно хрумване от страна на воина, като се имаше предвид, че двамата бяха разговаряли само по време на военни съвещания, но Каол кимна.

- Благодаря.

Гавриел отправи очи към заснежените планини, към далечния север.

- Аз не съумях да стана част от живота на сина си още от самото начало. Да го видя как възмъжава.

Каол се замисли за бебето в утробата на Ирен, за човека, когато щяха да отгледат заедно. За онова, което Гавриел бе пропуснал.

- Съжалявам да го чуя.

Не знаеше какво друго да му каже.

Гавриел поклати глава. Кехлибарените му очи сияеха в златисто и ослепителното слънце разкриваше смарагдовите петънца в тях.

- Не ти го казвам, за да предизвикам състраданието ти. - Пумата го погледна и Каол почувства тежестта на дълговековния му живот върху себе си. - Казвам ти го, за да се замислиш за нещо, което навярно вече знаеш: че трябва да се радваш на всеки момент.

- Да.

Ако оцелееха във войната, щеше да се радва на всяка една секунда със семейството си.

Гавриел вдигна поводите на коня, за да го насочи обратно към приятелите си, но Каол каза:

- Предполагам, че Едион не е приветствал появата ти в живота му.

Мрачното лице на Гавриел се напрегна.

- В пълното си право е.

Въпреки че Едион беше син на воина до него, Каол отбеляза:

- Сигурен съм, че вече го знаеш, но Едион е упорито, вироглаво същество. - Той посочи с брадичка към Елин, която яздеше пред тях и тъкмо казваше нещо на Фенрис. Роуан се подсмихна, а Фенрис направо се разсмя. - Елин и Едион са като близнаци. -Фактът, че Гавриел не го спря, подсказваше на Каол, че правилно бе прочел тревогата в очите му. - И двамата често казват едно, а си мислят съвършено друго. После отричат до последно. - Каол поклати глава. - Дай му време. Нещо ми подсказва, че като стигнем Оринт, Едион ще ти се зарадва повече, отколкото ще покаже.

- Водя му кралицата заедно с цяла армия. Струва ми се, че би се зарадвал дори на най-заклетия си враг, ако се появи в подобна компания.

Бронзовото лице на Пумата пребледня от угриженост. Не заради предстоящата среща, а заради трудностите, с които може би се бореше синът му на север.

Каол се замисли.

- Баща ми е гадняр - изрече тихо. - С мен е от самото ми зачатие. Но нито веднъж не ми зададе въпросите, които ти поставяш. - Призна му Каол. - Никога не го е било достатъчно грижа. Никога не се е притеснявал за мен. Заради тази разлика си струва Едион да те приеме.

- Ако склони да ми прости.

- Ще ти прости - увери го Каол.

Лично щеше да се заеме, ако опреше дотам.

- Как може да си толкова убеден?

Каол претегли предпазливо думите си, преди отново да срещне пронизителния поглед на Гавриел.

- Защото си му баща - отвърна. - Каквото и да ви дели, Едион винаги ще иска да ти прости. - Най-сетне го казваше на глас: собствения си таен срам, все още бушуващ в душата му въпреки всички постъпки на баща му. Въпреки сандъка с писма от майка му. - С времето Едион ще осъзнае, че искаш да спасиш Елин не заради нея самата, нито заради Роуан, а заради него. И заради него си останал с тях, тръгнал си с армията.

Пумата впери лъснали очи на север.

- Дано си прав.

Дори не опита да оспори думите му - че вършеше всичко това единствено в името на сина си; че крачеше на север, към ада, който несъмнено ги чакаше там, заради Едион.

Воинът пак понечи да отдръпне коня си от неговия, но Каол промълви:

- Ще ми се... ще ми се и аз да имах баща като теб.

Изненада и нещо много по-дълбоко прекоси лицето на Гавриел. Татуираното му гърло подскочи.

- Благодаря. Вероятно това е жребият ни: да нямаме бащи, каквито искаме, и вечно да се надяваме, че един ден ще поправят недостатъците си.

Каол се въздържа да го увери, че вече е повече от добър баща.

- Ще се постарая да бъда достоен баща на сина си - каза приглушено Гавриел.

Каол тъкмо щеше да подхвърли, че Едион е глупак, ако не смята баща си за достоен, когато две фигури се проясниха високо в небето. Големи, тъмни и устремени.

Войниците вдигнаха тревога, а Каол се пресегна към лъка на гърба си. Гавриел вече беше насочил своя към небето, когато Роуан изкрещя над глъчката:

- Не стреляйте! - Разнесе се тропот на препускащи копита и Елин и елфическият принц се озоваха пред тях. Роуан обяви: - Това са Несрин и Борте.

Двете жени кацнаха след броени минути. Перата на руките им бяха обгърнати в лед от мразовития въздух високо над върховете.

- Зле ли е положението? - попита Елин, обкръжена от Фенрис, Лоркан и Елида. Борте потрепери.

- Няма логика. Нищо не разбирам.

Несрин обясни, преди Каол да я подкани:

- Обиколихме падината три пъти. Дори кацнахме на Омега. - Тя поклати глава. -Всичко е пусто.

- Пусто? - учуди се Каол. - Не видяхте никого? Елфическите воини се спогледаха.

- Няколко от ковашките пещи горяха, така че трябва да има хора - отговори Борте, -но не видяхме нито вещици, нито уивърни. Сигурно са останали само гледачите на уивърните.

Ферианската падина беше празна. Легиона на Железни зъби го нямаше.

Роуан огледа върха над тях.

- Тогава трябва да разберем какво знаят.

Несрин кимна мрачно.

- Сартак вече е изпратил някого, който да се погрижи за това.

73

Дориан претърси Морат в сто различни облика.

На тихи котешки лапи, щъкайки по пода в тялото на хлебарка, увиснал от таванските греди като прилеп. Почти цяла седмица се ослушва и оглежда.

Ераван още не го беше усетил. Явно суровата му магия наистина го прикриваше -Майев го разпозна единствено защото бе прониквала в съзнанието на Елин.

Нощем Дориан се връщаше в кулата на Майев, където й разказваше какво е видял. Тя самата обаче отказваше да уточни как е отвличала вниманието на Ераван, за да не забележи дребното, често изменящо се присъствие в коридорите и залите на крепостта му.

Но беше довела паяците. Дориан чуваше ужасеното шушукане на слугите за портала, който кралицата отворила само колкото да пропусне шест от отвратителните си твари в катакомбите. Където чрез някаква нечестива магия паяците приютявали в телата си валгските принцеси.

Дориан не знаеше дали да се чувства облекчен, че още не е срещал хибридните същества. Стигаше му да вижда изпосталелите човешки тела, които от време на време влачеха по коридорите. „Вечеря“, съскаха мъкнещите ги стражи на вцепенените от ужас слуги. Храна за бездънната паст на тварите. Подготовка за бой.

На какво ли бяха способни кръстоските между паяци и принцеси? Какво ли щяха да причинят на приятелите му в Севера? Дориан не можеше да забрави думите на Майев към Ераван - че държал валгските принцеси за втория етап от плановете си. Навярно за да е сигурен, че пълната му армия ще стъпче всичко по пътя си.

Тази мисъл му помагаше да се съсредоточи в мисията си. Тласкаше го напред дори когато здравият разум и инстинктите го пришпорваха да избяга от крепостта. Ала не можеше. Не и без ключа.

Понякога беше убеден, че усеща пъкленото присъствие на ключа.

Но спуснеше ли се да преследва гнилата сила надолу по стълбища и древни коридори, откриваше единствено прахоляк и сенки.

Често дирята го водеше до кулата на Ераван. До заключената желязна врата и валгските стражи отпред. Едно от малкото кътчета, които още не бе дръзнал да претърси. Макар че оставаха и други възможни скривалища.

Смрадта от подземната тъмница достигна Дориан много преди да полети надолу по смътно осветеното вито стълбище, огромно като пещера за сетивата му на муха. Това се бе оказал най-безопасният облик за деня. Кухненската котка дебнеше наоколо, а и вещиците от Железни зъби търчаха из крепостта, мобилизирани по всяка вероятност от заповед да потеглят на север.

Дориан издирваше ключа от зори, докато Майев занимаваше Ераван в западните катакомби в другия край на крепостта. Където принцесите паяци изпробваха новите си тела.

Никога преди не беше слизал толкова надълбоко под Морат. Под помещенията за провизии. Под тъмниците. Откри стълбището само защото силното му обоняние на муха долови миризмата, стелеща се изпод обикновената врата на върха му. Беше я подминавал многократно, докато траеха безплодните му издирвания, тъй като смяташе, че води към някой килер - днес обаче шансът му се усмихна.

Той прелетя последния завой на витото стълбище и едва не падна на земята, когато вонята го превзе с пълна мощ. Беше хилядократно по-непоносима за него в този облик, с това обоняние.

Зловоние на смърт, гнилоч, омраза и отчаяние. Миризма, каквато само Валгите можеха да призоват.

Никога нямаше да я забрави. Винаги щеше да го преследва.

Върви си! Предупреждението отекна като шепот в съзнанието му. Върви си!

Този коридор беше осветен само от броени факли в ръждиви стойки. Не се виждаше нито един страж, дори пред желязната врата в дъното му.

Смрадта се просмукваше от нея и пулсираше по коридора. Зовеше го.

Дали Ераван би оставил ключа без охрана? Дориан изпрати магията си напред да провери за скрити капани.

Тя не откри нито един. А като стигна до желязната врата, отскочи назад. И избяга.

Той я нави като кълбо обратно в себе си и я скъта надълбоко.

Древната врата беше изподрана и вдлъбната на места. По единия й ръб имаше девет ключалки, всяка следваща по-сложна от предходната. Стари, причудливи ключалки.

Дориан не се поколеба. Насочи се към тясната пролука между каменния под и желязната врата и се преобрази. Мухата се смали до мушица, дребна като прашинка. Прелитайки под вратата, опита да отблъсне вонята, ужасяващия натиск, който оказваше върху кръвта му.

Отне му известно време да осъзнае какво вижда в грубо изсечената от камък стая, осветена от нищожен фенер на сводестия таван, в който танцуваше зеленикав пламък. Огън от друг свят.

Светлината му се плъзгаше по купчината черни камъни в центъра на помещението. Парчета от саркофаг.

А навсякъде около него, по рафтове, издълбани в самата планина, лъщяха нашийници от Камък на Уирда.

***

Единствено инстинктите на миниатюрното му, незабележимо тяло задържаха Дориан във въздуха. Носеха го из сумрачната стая. Над руините в самото й сърце.

Гробницата на Ераван - точно под Морат. Мястото, където го бяха затворили Елена и Гавин, изграждайки крепостта над изсечения от скалата саркофаг.

Оттук започваше всичко. Тук векове по-късно, в младините си, баща му и Перингтън бяха отключили вратата и саркофага с Ключа на Уирда, освобождавайки несъзнателно Ераван.

Тук демонският крал бе обсебил тялото на херцога. И на баща му...

С разтуптяно сърце Дориан закръжа из стаята - покрай редиците с нашийници. На Ераван не му беше потрябвал нашийник, за да превземе тялото на баща му, човек без магия във вените си.

Ала валгският крал твърдеше, че така и не му се беше подчинил напълно. Десетилетия наред се бе борил с него.

Дориан не си позволяваше да разсъждава върху това през отминалата седмица. Както и дали последните думи на баща му в стъкления дворец бяха истина. Как го беше убил без нашийник около врата си, с който да оправдае жестокостта...

Той продължи да обикаля гробницата с пулсираща от болка глава. Нашийниците изпускаха противната си смрад в света и тя туптеше в такт със сърцето му.

Сякаш спяха. И чакаха нещо.

Дали във всеки от тях се криеше валгски принц? Или бяха просто празни черупки, готови да приемат обитателя си?

Калтейн го предупреди за тази стая. Тук щеше да го доведе Ераван, ако го заловеше. Но защо точно тук съхраняваше нашийниците... Сигурно ползваше гробницата като светилище във валгския смисъл на думата. Може би слизаше тук да съзерцава някогашния си затвор и да си напомня, че повече никога няма да допусне да го пленят. Както и че ще пороби с нашийниците си всеки, опитал да го върне в саркофага.

Магията на Дориан се замята бясно в него. Дали не бе усетила нашийник, предвиден за него самия? За Елин?

Той продължи да лети покрай саркофага и нашийниците, макар и от ключа да нямаше следа.

Припомни си допира им до кожата си. Ледените зъби на Камъка на Уирда.

Калтейн се бе преборила. Унищожила беше демона в себе си.

Дориан още долавяше как баща му впива коляно в гърдите му, приковал го към мраморния под в стъклен дворец, който вече не съществуваше. Усещаше стръвния камък на нашийника, сключващ се около врата му. Виждаше безжизнената ръка на Сорша, докато се мъчеше да я докосне за последно.

Стаята се въртеше пред очите му, а кръвта му пулсираше в ритъм с нея.

Не беше принц, нито крал.

Нашийниците протягаха невидими ноктести пръсти към него.

Не беше по-добър от демоните. Беше се научил да извлича удоволствие от зверствата на валгския принц. Разкъсваше на парчета невинни човеци и позволяваше на демона да се храни с омразата му, с гнева му.

Стаята започна да се замъглява пред погледа му, да се върти, да го повлича към дълбините на безкрайна спирала.

Не беше и човек - не изцяло. А може би и не искаше да бъде. Може би щеше да остане в този облик завинаги, да се предаде на...

Тъмен вятър влетя в помещението. Сграбчи го в зейналата си паст и го затегли към коридора.

Той се замята в хватката му, закрещя без глас.

Нямаше да позволи да го пленят отново. Не и така...

Но силата го теглеше надалеч от нашийниците. Прокара го под вратата, вън от стаята.

Дориан се озова в дланта на нечия светла ръка. Тъмни, бездънни очи се взираха в него. Огромна червена уста се отвори, разкривайки бели като кост зъби.

- Глупаво момче - изсъска Майев.

Думите й прозвучаха като гръм.

Не му достигаше въздух и тялото на мушицата трепереше от крилце до крилце. Тя можеше да го смаже с един пръст.

Дориан се приготви за края си.

Майев обаче не затвори длан. Вместо това тръгна по коридора, отдалечавайки се от затворената стая, и каза:

- Онова, което изпита там, вътре... заради същото чувство напуснах техния свят. - Тя отправи притъмнял поглед напред. - Така се усещах всеки ден.

***

Коленичил на пода в единия ъгъл на стаята на Майев, Дориан повръщаше в дървена кофа.

Кралицата го наблюдаваше от стола край камината с жестока усмивка, разтеглила червените й устни.

- Не ти призля от изчадията в тъмниците - отбеляза тя. Неизреченият въпрос проблесна в очите й. Защо Днес? Дориан вдигна глава, избърсвайки уста в жакета си.

- Онези нашийници... - Той прокара ръка по шията си. - Не очаквах да ми подействат така. Но като ги видях отново...

- Глупаво беше да влизаш в онази стая.

- Щях ли да успея да се измъкна, ако ти не ме беше намерила?

Не попита как го беше открила, как бе усетила опасността. Силата й безусловно го следеше навсякъде.

- Нашийниците са безобидни, когато не са прикрепени към нечие тяло. Но онази стая е пропита с омраза и болка. - Тя заоглежда дългите си нокти. - И смогна да те приклещи в капана си. А ти й позволи.

Не каза ли Калтейн почти същото за нашийниците?

- Хвана ме неподготвен.

Майев изхъмка, разпознала лъжата му. После добави:

- Нашийниците са едно от най-блестящите му постижения. Никой от братята му не би се сетил. Ала Ераван е надарен с находчив ум. - Тя се облегна назад в стола и кръстоса крака. - Тази дарба обаче го направи самовлюбен. - Майев кимна към Дориан. -Толкова се възгордя, че започна да подценява враговете си; затова и ви остави с баща ти в Рифтхолд, вместо да ви доведе тук. Въобразяваше си, че може да ви контролира от разстояние. Ако беше по-предпазлив, щеше веднага да ви затвори в Морат. И да започне да ви обработва.

Пред очите му пак изплуваха нашийниците, изпускащи отровната си, мазна смрад, зовящи...

Дориан повърна за пореден път.

Гърленият смях на Майев сякаш раздра с нокти гръбнака му. Търпението му.

Той се овладя и извърна глава към нея.

- Ти предаде паяците за принцесите му, съзнавайки какво ги очаква, какво е чувството да си в плен, макар и различен.

Как? - сдържа се да попита. - Как можа Да го сториш, при положение че ти самата си преживяла подобен ужас?

Майев се умълча за момент и Дориан можеше да се закълне, че по лицето й пробяга нещо като разкаяние.

- Не бих го направила, ако не се налагаше да докажа предаността си. - Очите й се спуснаха към Дамарис върху хълбока му. - Няма ли да провериш дали казвам истината?

Той не докосна златната дръжка на меча.

- Това ли искаш?

Тя изцъка с език.

- Определено си различен. Чудя се дали нещо валгско не е прескочило от баща ти, когато са те зачевали с майка ти.

Дориан изтръпна. Още не бе събрал смелост да попита Дамарис - да научи дали е изцяло човек. Дали това имаше значение в момента.

- Защо? - Той посочи крепостта около тях. - Защо му е на Ераван да върши всичко това?

Седмица, след като лично зададе същия въпрос на валгския крал, Дориан още искаше... още се нуждаеше от отговор.

- Защото може. Защото унищожението му носи наслада.

- Според твоите описания е най-кроткият от тримата братя.

- Така е. - Тя прокара ръка по врата си. - Оркус и Мантикс са го научили на всичко. Ако се върнат тук, изчадията на Ераван ще ни се видят като същински агънца.

Поне това предупреждение на Калтейн бе приел насериозно. Не посмя да влезе в пещерите отвъд долината. При каменните олтари и страшилищата, които Ераван създаваше върху тях.

- С Оркус нямахте ли деца? - попита я Дориан.

- Нима бъдещият ми съпруг действително желае да узнае отговора на този въпрос?

Той се отпусна назад върху петите си.

- Искам да опозная врага си.

Тя претегли думите му.

- Не позволих на тялото си да съзрее, да се подготви за зачатие. Малкият ми бунт срещу Оркус. И първият.

- Валгските принцове и принцеси наследници на другите крале ли са?

- Само някои от тях. Но още не е провъзгласен официален наследник. Макар че не знам какво се е случвало в техния свят през последните хилядолетия. - Техният свят. Не нейният. - Принцовете, които Ераван призовава, се оказват слаби. Не силни, каквито са били на онзи свят. И това категорично го вбесява.

- Предполагам, че по тази причина е извикал принцесите?

Майев кимна.

- Женските Валги са най-смъртоносни. Но и по-трудно се задържат в приемните си тела.

Бялата ивица кожа върху шията му сякаш пламна, но той успя да укроти стомаха си -поне този път.

- Защо напусна твоя свят?

Тя примигна изненадано насреща му.

- Какво? - попита Дориан.

Кралицата килна глава.

- От дълго, дълго време не съм разговаряла с някого, който познава истинската ми същност. Нито със събеседник, чието съзнание остава съвършено скрито от мен.

- Дори с Елин?

Някакво мускулче по фината й челюст потрепна.

- Дори с Елин Дивия огън. Не можах да проникна докрай в ума й, а само да й... втълпя някои дребни неща.

- Защо я залови и я изтезава?

Прекалено опростено описание на разигралото се в Ейлве и след това.

- Защото за нищо на света нямаше да склони да ми сътрудничи. И нямаше да ме защити от Ераван и Валгите.

- Ти си силна, нима не можеш да се защитиш сама? Да се обградиш с онези паяци?

- Нашата раса се бои само от някои сили. Моите, за жалост, не са от тях. - Тя подръпна кичур от черната си коса. - Обикновено водя една елфа със себе си. Нейните сили действат срещу Валгите. Различни са от тези на Елин Галантиус. - Не уточни обаче какви сили има предвид и Дориан реши, че е безсмислено да я разпитва. - Преди много време положи кръвната клетва пред мен и оттогава не ме е напускала. Ала не посмях да я доведа в Морат. Иначе трудно щях да убедя Ераван, че идвам с добри намерения. -Майев заусуква кичура коса около пръста си. - Ето, вече знаеш: беззащитна съм срещу Ераван толкова, колкото си и ти.

Дориан се съмняваше, но стана на крака и тръгна към масата, отрупана с вода и храна. Цяло пиршество за замък на демонски крал посред зима. Наля си чаша вода и я пресуши наведнъж.

- Това истинският облик на Ераван ли е?

- Донякъде. Ние не сме като човеците и елфите; с невидими души. Нашите души имат свой облик. И ги обличаме с телата си, украсяваме ги като с бижута. Настоящият образ на Ераван открай време е любимата му украса.

- Как изглеждат душите ви под плътта?

- Едва ли биха ви харесали.

Той се сдържа да не изтръпне.

- Бих казала, че това ни прави нещо като хамелеони - продължи умислено Майев, а Дориан се насочи към стола до нейния.

Нощем спеше на пода пред камината, наблюдавайки с едно око кралицата върху леглото с балдахин. Но тя нито веднъж не опита да го нарани. Нито веднъж.

- Валг или елф се чувстваш?

- Аз съм такава, каквато съм.

За част от секундата почти прочете в очите й тегобата на дълговечното й съществувание.

- Но каква искаш да бъдеш? - подкани я предпазливо.

- Само не като Ераван. И братята му. Никога не съм била като тях.

- Това не е истински отговор.

- Ти знаеш ли кой и какъв искаш да бъдеш?

Предизвикателство - и откровен въпрос.

- Още решавам - отвърна той. Странно. Безкрайно странно му беше, че разговаря с нея на подобни теми. Затова пощади и двама им, потривайки лице. - Ключът е някъде в неговата кула. Убеден съм.

Майев стисна устни.

Дориан продължи:

- Няма как да влезем там, защото на вратата има стражи. Освен това доста време летях около кулата и знам, че няма нито прозорци, нито пролуки, през които да се вмъкна. - Той задържа погледа й, принадлежащ на други светове. Не трепна под напора му. - Трябва да проникнем някак. Макар и само за да се уверим, че действително е там.

Някога ключовете бяха нейно притежание - знаеше какво е да ги държи в ръцете си. А мисълта, че тогава почти бе съумяла да...

- И сигурно очакваш аз да го направя?

Той скръсти ръце.

- Не се сещам кого друг би допуснал Ераван в покоите си.

Тя мигна веднъж - единственият издайнически признак на смайването й.

- Искаш от мен да съблазня и да предам крал. Един от най-старите трикове, както казвате вие, човеците.

- Способен ли е изобщо някой да съблазни Ераван?

Дориан можеше да се закълне, че по бледото й лице пробяга отвращение, преди да отговори:

-Да.

***

Не губиха време. Не чакаха.

Дориан не можа да извърне поглед, когато Майев махна с ръка и лилавата й рокля изчезна, заменена от ефирна черна роба. Изящни златисти бродерии прикриваха деликатно онези части от тялото й, които само избраният да съблече одеждата й щеше да зърне. Когато се обърна от огледалото, лицето й беше мрачно.

- Няма да ти хареса онова, на което предстои да станеш свидетел.

Сетне се загърна с пелерината си, прикривайки пищното си тяло и изкусителната роба, и излезе от стаята.

Дориан се преобрази в пълзящо насекомо, бързо и гъвкаво, и тръгна по петите й през коридорите. До най-долния етаж на кулата.

Когато Майев стигна до валгските стражи пред вратата, той се скри в пукнатина в черната стена.

- Знаете коя съм. Какво съм. Кажете му, че съм дошла.

Дориан можеше да се закълне, че ръцете й потръпваха леко.

Единият от стражите - когото Дориан дори не бе виждал да мигне - се обърна към вратата, почука веднъж и влезе.

След секунди излезе и се върна безмълвно на поста си.

Майев зачака. От стаята се чуха небрежни стъпки.

И когато вратата се отвори, вятърът, носещ мириса на нещо гнило и разложено, и виещият се мрак отвъд едва не го прогониха. Ераван, все още с дрехи независимо от късния час, вирна вежди.

- Срещата ни е утре, сестро.

Майев пристъпи към него.

- Не идвам да обсъждаме военни въпроси.

Ераван застина. И каза на стражите:

- Оставете ни.

74

Стражите пред вратата на Ераван си тръгнаха като един.

Когато се озова насаме с валгския крал, заприщил входа към кулата си, Майев попита:

- Това означава ли, че ме приемаш?

Тя пусна предницата на пелерината си и диплите й се разгърнаха, разкривайки прозрачната роба отдолу.

Златистите очи на Ераван обходиха всеки сантиметър от тялото й. После и лицето й.

- Макар и да не вярваш в това, ти си съпруга на брат ми.

Дориан мигна недоумяващо. Изненадан от предаността на демона в човешко тяло.

- Не е необходимо да бъда - промълви Майев и Дориан разбра предупреждението й отпреди малко.

Тя само поклати глава и гъстата й черна коса стана златна. Луннобялата й кожа потъмня леко, придоби слънчев загар. Ъглестото й лице се заобли малко, тъмните й очи се оцветиха в тюркоазено и златисто.

- Може да си поиграем така, ако предпочиташ.

Очите на Ераван просветнаха и гърдите му се надигнаха от пресеклив дъх.

- Това харесва ли ти?

Майев му се усмихна половинчато, както само кралицата на Терасен умееше.

Отвращение и ужас се забунтуваха в душата му. Знаеше - сигурен беше, че от очите на Ераван не наднича истинска страст по Елин. А единствено желание да я покори, да й причини болка.

Магическият образ на Майев отново се промени. Златистата й коса изсветля до бяло, тюркоазените й очи пламнаха като злато.

Леден гняв, чист и абсолютен, прониза Дориан, когато Манон се изправи полугола пред валгския крал.

- Или предпочиташ този облик с неземната му красота. - Тя сведе поглед към тялото си и се усмихна. - Своя кралица ли възнамеряваше да направиш Водачката на Крилото след края на войната, или просто расова кобила за разплод?

Ноздрите на Ераван се разшириха, а Дориан се съсредоточи върху дишането си, върху камъните под себе си, само и само да удържи магията си, която заплашваше да изригне заради копнежа - искрения копнеж, - обзел лицето на Ераван.

Но ако така Майев имаше шанс да проникне в кулата...

Ераван мигна и копнежът угасна.

- Ти си съпруга на брат ми - повтори. - Без значение чия кожа носиш. Ако имаш плътски желания, ще изпратя някого в покоите ти.

С тези думи затвори вратата пред нея. И не излезе повече.

***

Майев заведе Дориан на срещата им следващата сутрин.

И той изслуша разговора им, спотаен в джоба на пелерината й в облика на полска мишка.

- След снощното си изпълнение все пак върна пратеника ми - каза Ераван.

Петнайсетина минути, след като се бяха прибрали в кулата на Майев, на вратата й се почука. На прага стоеше млад мъж с красиво, празно лице. Не принц - веднага бе съзряла пръстена на ръката му. Просто човешки роб. Майев го бе отпратила, макар и не от милост.

Не, Дориан знаеше, че го беше пощадила заради неговото присъствие. Майев му го бе признала, преди да заспи.

- Надявах се да пием вино - отвърна невъзмутимо тя, - а не разводнена бира.

Ераван се засмя. Чу се шумолене на хартия.

- Обмислих подробностите около съюза ни, сестро. - Обръщението служеше като шип, бодливо напомняне за снощния му отказ. - Питам се едно: с какво още ще участваш в него? Все пак печелиш повече от мен. Шест от паяците ти не са особено щедро предложение, нищо че покорно приеха в телата си принцесите ми.

Дориан наостри уши, очаквайки отговора на Майев. Думите й бяха тихи и по-напрегнати, отколкото някога я бе чувал да изрича.

- Какво искаш, братко?

- Доведи и останалите каранкуи. Отвори портал до тях.

- Не всички биха служили като приемници.

- Не ми трябват приемници, а войници. Не искам да рискувам. Няма да има втори етап.

Стомахът на Дориан се сви. Майев се поколеба.

- Уверявам те, че дори след всичките ти приготовления, дори да призова всички каранкуи на война, пак е възможно Елин Галантиус да те надвие. - Тя се умисли за секунда. - Битката в Аниел потвърди най-големите ти страхове. Чух какво се е случило. Разбрах за силата, с която е удържала вълната. - Майев изхъмка. - Пазела е тази сила за мен. Най-смъртоносния си удар. Но ако отново я призове, на бойното поле срещу теб, да кажем... Ще успееш ли да спасиш войската си, братко?

- Затова нашествието на север с паяците ти е толкова важно - заяви Ераван.

- Може би - вметна Майев. - Ала не забравяй, че заедно можем да победим. Без паяците. Без принцесите. Дори Елин Галантиус няма шанс пред двама ни. Можем да атакуваме Севера и да я унищожим. Да запазим паяците за други кралства. За друга война.

Не искаше да ги жертва. Сякаш изпитваше привързаност към тварите, останали й верни хилядолетия наред.

- И други светове - продължи Майев. - Знаеш доста за преминаването от свят в свят. Но не всичко.

Тя пъхна ръка в джоба си и Дориан изтръпна, когато погали с пръсти гърба му. Като че му казваше да слуша внимателно.

- И предполагам, ще науча още, когато с теб спечелим войната - проточи Ераван.

- Да, но все пак съм готова да ти направя показно. Утре, като се приготвя. - Наоколо пак се разстла онази страховита тишина. Накрая Майев каза: - Те са прекалено силни, прекалено могъщи, за да отворя портал между световете за тях. Ще изцедят опасно магията ми, ако опитам да ги доведа в този свят. Но мога да ти ги покажа за момент. Мога да ти покажа братята ти. Оркус и Мантикс.

75

Дароу и другите терасенски господари бяха оползотворили мъдро последните няколко месеца, слава на боговете, и Оринт беше добре подготвен за неизбежната обсада.

Храна, оръжия, лечебни съставки, планове за настаняване на гражданите, в случай че потърсят убежище в двореца, укрепване на отслабените от старост места в града и по крепостните стени - Едион почти нямаше какво да добави.

Но след неспокойния сън в някогашната му стая в двореца - неприветлива, странна и студена, - още преди съмване вече кръстосваше по една от по-долните кули. Тук вятърът беше още по-бурен, по-мразовит.

Напети, равномерни стъпки прозвучаха откъм свода зад гърба му.

- Видях те на път към закуската - заяви вместо поздрав Рен.

Дворът на Алсбрук открай време се разполагаше в съседство с неговата кула - като момчета бяха прекарали цяло лято в изобретяването на сигнална система между стаите им, използвайки фенер.

Онова лято беше последното от приятелството им. След това бащата на Рен бе започнал да осъзнава, че най-вероятно ще предоставят кръвната клетва на Едион. И тогава се роди съперничеството помежду им.

Както през едно от летата бяха неразделни и буйни в игрите, така на следващото се постави началото на безкрайни съревнования - от надбягвания през вътрешните дворове на двореца до блъскане по стълбищата и юмручен бой в тържествената зала.

Poe опита да ги одобри, но той не умееше да лъже. И не отрече пред бащата на Рен, че Едион е избран да положи кръвната клетва. До края на онова лято дори принцът започна да извръща поглед, когато двете момчета се впускаха в поредното боричкане в прахоляка. Не че всичко това имаше някакво значение сега.

Дали Гавриел, собственият му баща, щеше да насърчава подобно съперничество? Но май вече и това нямаше значение. Едион все пак се помъчи да си го представи - как Гавриел направлява обучението му. Как го възпитава заедно с Рое. Гавриел със сигурност щеше да намери начин да разреши свадата им, както вечно съумяваше да въдвори мир в кадъра. В що за мъж щеше да се превърне, ако Пумата бе присъствал в живота му? Вероятно щяха да заколят и Гавриел заедно с другата част от двора им, но поне щеше да е бил близо до него...

Глупаво бе да се впуска в подобни разсъждения. Едион си беше Едион и през повечето време не задълбаваше в това. Рое го беше отгледал като истински баща. Макар че Едион често се бе чувствал като гостенин в компанията на Рое, Евалин и Елин.

Той прогони мисълта. Завръщането в този дворец бе размътило ума му. Повличаше го в свят на призраци.

- Не очаквай Дароу да е отпуснал закуска като онези, на които сме свикнали тук -каза Едион.

Не че той самият очакваше или искаше такава. Хранеше се единствено защото тялото му го налагаше, защото му даваше сила, от която и той, и народът му скоро щяха да се нуждаят.

Рен огледа града и Тералиската равнина отвъд него. Все още празния хоризонт.

- Днес ще подготвя стрелците. И ще проверя дали войниците при портата знаят как да използват врелия катран.

- Ти знаеш ли как се използва? - вирна вежда Едион.

Рен изсумтя.

- Какво има за знаене? Изсипваш гигантския котел през стената. И готово.

Определено изискваше малко повече умения, но и това беше по-добре от нищо. Поне Дароу им беше уредил и такива средства.

Едион се молеше да им се отдаде шанс да ги използват. Вещерските кули на Морат можеха да превърнат двореца в руини още преди вражеската армия да е достигнала някоя от двете порти към града.

- Ще ни е от полза мъничко от адския огън - каза тихо Рен. - С негова помощ ще можем да ги държим настрана от портите.

И да разтопят всички войници покрай тях.

Едион отвори уста да се съгласи, но вместо това свъси вежди, вперил очи в равнината и далечния хоризонт.

- Какво има? - подкани го Рен.

Едион го забута обратно към вратата на кулата.

- Трябва да поговорим с Ролф.

***

Не за адски огън при южната и западната порта. За нещо съвсем друго.

Изчакаха прикритието на нощта, за да не забележат разузнавачите на Морат как скромната им групичка се промъква километър по километър през Тералиската равнина.

Облечени в черни бойни одежди, те се прокраднаха през полето, което скоро щеше да се облее в кръв. Като стигнаха до ориентирите, които Едион и Рен бяха поставили през деня, Едион разпери ръка.

Тихите асасини оправдаха името си, когато Илиас отвърна на сигнала му и воините изникнаха пред тях. Заедно с мисенианците на Ролф, понесли тежките си товари.

Първа се включи в действие хамелеонката. Преобрази се в гигантски язовец, по-голям от кон, и заизгребва замръзналата пръст със силни, опитни лапи.

Лизандра не спря да копае дори когато въздухът се пропи с мирис на кръв.

Като изкопа първата яма, започна втора, оставяйки Тихите асасини и мисенианците да заложат капана си, а сетне да го заровят.

Трудиха се цяла нощ въпреки свирепия вятър; използваха всяка възможна минута. А като приключиха, се върнаха незабелязано в града, сякаш изобщо не го бяха напускали.

Моратската армия се появи на хоризонта на следващия ден.

Редиците им се виждаха от най-високите кули и парапети на двореца. Прииждаха нови, и нови, и нови.

С превързани ръце, раздрани от копаенето в замръзналата пръст, Лизандра стоеше на един от парапетите в компанията на няколко от съюзниците им и на Еванджелин, вкопчена в нея.

- Петнайсет хиляди - съобщи Ансел от Брайърклиф, когато на хоризонта се появи поредната редица. Никой не каза нищо. - Двайсет.

- Това трябва да са всички сили на Морат - пророни принц Галан.

Еванджелин потрепери, не само от студ, и Лизандра я прегърна по-силно. Надолу по парапета Дароу и другите терасенски господари разговаряха приглушено. Сякаш доловил погледа й, Дароу присви очи към нея - после ги сведе към пребледнялото, разтреперано момиченце. Не каза нищо, а Лизандра продължи да го наблюдава кръвнишки, докато застаряващият лорд не се обърна наново към събеседниците си.

- Трийсет - не спираше да брои Ансел.

- И ние можем да броим - озъби й се Ролф.

Ансел вдигна виненочервена вежда.

- Сериозно?

Някак напук на прииждащата армия Лизандра се поусмихна. Ролф просто врътна очи и пак се взря във вражеската войска.

- Ще пристигнат най-рано призори - отбеляза мрачно Едион. Лизандра още не беше решила какъв облик да използва.

Къде да се сражава. Ако над редиците им още летяха илкени, щеше да се преобрази в уивърн, но ако се стигнеше до близък бой... още не беше решила. Никой не й бе възложил определена позиция, макар че снощната молба на Едион да им помогне със смахнатия им план поне я откъсна за малко от напрегнатото чакане и страховете.

Предпочиташе да върви дни наред, вместо да гледа какво ги наближава.

- Петдесет хиляди - обяви Ансел, хвърляйки дяволит поглед на Ролф.

Лизандра понечи да преглътне буцата в гърлото си. Еванджелин притисна лице към нея.

Тогава в далечината изплуваха силуетите на вещерските кули.

Появиха се в сивкавата утринна светлина като грамадни копия, щръкнали на хоризонта. Бяха три, разпределени на равни интервали сред армията, чиито редици продължаваха да прииждат дори зад тях.

Ансел спря да брои.

- Не очаквах да е толкова страшно - прошепна Еванджелин, сграбчила с ръце дебелата пелерина на Лизандра. - Не очаквах да е толкова ужасяващо.

Лизандра целуна червеникавозлатистата й коса.

- Тук си в безопасност.

- Не се боя за себе си - отвърна Еванджелин, - а за приятелите си.

Лимоненожълтите й очи лъщяха от сълзи на страх и Лизандра избърса една, търкулнала се по бузата й, преди да върне взор към приближаващите вещерски кули. Не знаеше как да утеши момиченцето.

- Всеки момент - прошушна Едион и Лизандра надникна към заснеженото поле.

Към фигурите, които излязоха изпод снега, облечени в бяло. С горящи стрели в обтегнатите лъкове. Предните редици на моратската армия ги наближаваха стремглаво, но те не се целеха във войниците.

Надолу по парапета Муртауг вкопчи ръце в древните камъни, когато една фигура, навярно Рен, даде заповед за стрелба. Запалените стрели полетяха и моратските войници се скриха под щитовете си.

Без да надзърнат под нозете си.

Същата грешка допуснаха и вещиците, водещи трите кули.

Горящите стрели на Тихите асасини удариха земята със смъртоносна точност.

И запалиха фитилите, заровени в прясно изкопаните ями тъкмо когато вещерските кули минаваха върху тях.

Ослепителни взривове разкъсаха черното море на армията. Последвани от могъщ тътен.

Всички моратски войници обърнаха погледи към дъжда от камъни, който отвлече вниманието им достатъчно, че Рен, Илиас и Тихите асасини да хукнат към белите коне, скрити зад една снежна преспа.

Когато пушекът се разсея, всички по парапета си отдъхнаха.

Две от вещерските кули бяха попаднали точно върху ямите, пълни със същите онези химикали, които захранваха огнените копия на Ролф, скрити под пръстта в очакване на разпалваща искра.

Тези две кули сега лежаха на парчета, затрупали теглещите ги уивърни и войниците наоколо.

Едната обаче бе останала незасегната - най-близката до нея яма бе избухнала твърде рано. Отломки от някоя от другите кули бяха ударили единия от уивърните й и сега звярът лежеше мъртъв или тежко ранен.

Третата кула беше спряла.

Проехтя злокобен, нисък вой на рог и цялата вражеска армия също спря.

- Слава на проклетите богове! - сведе глава Ролф.

Едион обаче все още се взираше в полето - в конниците, препускащи към стените на Оринт. За да е сигурен, че всички ще се приберат.

- Колко ще ги забави това? - попита Еванджелин.

Всички, включително Дароу, се извърнаха към момиченцето. Никой не разполагаше с отговор. Дори и с лъжа.

Ето защо пак обърнаха лица към армията на полето, чиито най-далечни редици вече се бяха изнизали откъм хоризонта.

- Сто хиляди - рече тихо Ансел от Брайърклиф.

76

- Възможно ли е да покажеш друг свят? - Дориан попита Майев, като се върнаха в нейната кула.

Тя се настани на един стол с отнесено изражение на лице.

- Да, с помощта на огледала.

Той вирна вежда.

- Виждал си с очите си силата на вещерските огледала. Знаеш какво причини на Елин Галантиус и Манон Черноклюна. Според теб кой разкри на вещиците тази сила? Не я познават от елфите. - Майев се засмя тихо. - И как смяташ, че виждам толкова надалече, как чувам гласовете на шпионите си чак от Доранел? С огледала можеш да шпионираш, да пътуваш, да убиваш. Дори в момента Ераван ги използва в легиона си от Железни зъби.

Вещерските кули.

Тя се разположи удобно на стола си като кралица, макар и без корона.

- Мога да му покажа онова, което иска да види.

Дориан отвори уста, сетне се замисли върху думите й.

- Илюзия. Няма да му покажеш наистина Оркус и Мантикс. Тя го стрелна със студен поглед.

- Просто трик, с който да отвлека вниманието му, за да се промъкнеш в кулата.

- Не мога да вляза там.

- Аз бродя между световете - каза Майев. - Между вселените. Толкова ли ще ти е трудно да влезеш в една стая?

- Нещо те възпира да влезеш в Терасен толкова години.

Тя стисна челюсти.

- Бранън Галантиус знаеше за дарбата ми да прескачам от място на място. Защитните заклинания около кралството му не ми го позволяват.

- Значи не би могла да пренесеш армията на Ераван дотам.

- Не. Мога да вляза само по нормалния начин. Пък и армията е прекалено голяма, няма да успея да задържа портала толкова дълго.

- Ераван също знае за дарбата ти, така че вероятно е защитил стаята си.

- Да, и откакто съм тук, разнищвам постепенно заклинанията. Не е толкова умел заклинател, колкото си въобразява.

Самодоволна, триумфална усмивка изплува на лицето й.

Но Дориан попита:

- Защо не съсредоточи всичките си сили върху това?

- Защото в началото не знаех дали рискът е оправдан. И още не ме беше притиснал да доведа помощничките си тук, за да ги използва като обикновени войници.

- Май те е грижа за онези паяци.

- Сам ще се уверите, Ваше Величество, че преданият приятел е скъпоценно нещо. Не ми е лесно да ги жертвам.

- Но все пак даде шест от тях за принцесите.

- И ще го помня до края на дните си - отвърна Майев и по лицето й наистина пробяга искрено разкаяние. - Тръгнаха доброволно. Всеки път си го повтарям, като ги погледна и не открия нищо от старите си познайници в тях. Искаха да ми помогнат. - Тя срещна погледа му. - Не всички Валги са зли.

- Ераван е.

- Да - потвърди тя и очите й притъмняха. - Тримата с братята му... те са най-злите от расата ни. Властваха чрез страх и болка. Извличат удоволствие от тях.

- А ти?

Майев заусуква мастиленочерен кичур коса около пръста си. И не отговори.

Хубаво тогава! Дориан продължи:

- Значи смяташ да разрушиш защитните заклинания на Ераван около стаята му и да отвориш портал, през който да мина, докато ти отвличаш вниманието му с измамните образи на братята му. - Той свъси вежди. - Но щом намеря ключа, той ще разбере, че си го заблуждавала. Ще трябва да напуснем възможно най-бързо.

Тя кривна устни.

- Да. И да отидем на мястото, където си скрил другите два. Дориан се постара лицето му да остане напълно безизразно.

- Убедена ли си, че няма да усети измамата?

- Оркус му е брат. Но също така беше мой съпруг. Илюзията ще е достоверна.

Той се замисли за секунда.

- Кога започваме?

***

На свечеряване.

Тогава беше казала на Ераван да се срещнат. В онзи преходен момент между светлината и мрака, когато една сила отстъпваше ред на друга. Когато щеше да отвори портала за Дориан от няколко стаи разстояние.

По залез слънце - не че Дориан го виждаше през облаците и мъглата на Морат - той вече се взираше в една от стените на стаята на Майев.

Тя беше тръгнала преди минути, удостоявайки го с безмълвен поглед. Начертали бяха маршрута си за бягство заедно с един резервен. Трябваше да планират прецизно всяка стъпка.

А тялото, в което се бе преобразил, златистата коса, златистите очи... Ако всеки друг, освен Ераван, влезеше в кулата, щеше да намери господаря си вътре.

Не усещаше място в себе си за страх, за колебания. Не мислеше за нашийниците от Камък на Уирда под крепостта, за всички стаи и тъмници, през които бе минал. Мракът царуваше не само в онази стая, а във всяко кътче наоколо.

Дориан отстъпи назад, когато камъните започнаха да потъмняват все повече и повече - докато накрая не изчезнаха.

Познатата воня на смърт, гнилоч и омраза се изля от портала. Смрад, по-отвратителна дори от тази в подземните гробници.

Заплаши да подкоси коленете му, но той извади Дамарис. Свика силата си и вдигна лявата си ръка. Около пръстите му заблестя смътна златиста светлина. Огън.

Дориан отправи молитва към всички богове, които биха положили усилие да му помогнат, и мина през портала.

77

Дориан не знаеше какво бе очаквал да открие в покоите на валгски крал, но леглото с четири колони от резбовано черно дърво, умивалникът и писалището определено щяха да са най-отдолу в списъка му с предположения.

Нямаше нищо необикновено. Нито сандък с крадени древни оръжия и реликви, нито котел с бълбукаща отвара, нито вехта книга със заклинания, нито ръмжащи зверове в ъглите. Нито рафтове с нашийници от Камък на Уирда.

Просто най-обикновена спалня.

Той огледа кръглата стая и дори надникна надолу по стълбището. Видя само желязната врата и стражите пред нея. Нямаше килери. Нито капаци по пода и тавана.

Като отвори гардероба, откри единствено спретнати редици чисти дрехи. В чекмеджетата нямаше нищо особено - не намери и скрити отделения.

Въпреки това го долавяше. Онова неземно, кошмарно присъствие. Чувстваше го навсякъде около себе си.

Един сподавен звук го накара да се завърти.

Чак тогава надзърна към леглото. Към момичето, което бе пропуснал да забележи, заровено между обсидиановочерните чаршафи, чиито гънки почти поглъщаха крехкото му, дребно тяло.

Лицето му беше празно, безизразно. Но се взираше в него. Сякаш току-що се бе разбудило.

Красиво тъмнокосо момиче. На не повече от двайсет. Почти близначка на Калтейн.

Горчива жлъчка прогори гърлото му. А когато момичето се надигна в леглото и чаршафите се свлякоха, разкривайки изпосталялото му голо тяло, едната му мършава ръка с грозен лилав белег до китката... Дориан се досети защо бе усещал близостта на ключа из цялата крепост. Сякаш се движеше. И изчезваше понякога.

Защото наистина се движеше. Вървеше след господаря си. Поробителя си.

Около врата на момичето имаше нашийник от черен камък.

Но то просто седеше сред измачканите чаршафи и го гледаше.

С пусто, безучастно лице - пропито от болка.

Думите бяха напуснали Дориан. Тишината бучеше в ушите му.

Калтейн бе унищожила валгския принц в себе си, но Ключът на Уирда беше помрачил ума й. Беше й дал огромна сила, но и бе разкъсал съзнанието й на парчета.

Дориан пристъпи бавно, предпазливо към леглото.

- Будна си - провлачи със студения глас на валгския крал.

Защото момичето виждаше повелителя си.

То мигна.

Дориан бе наблюдавал с очите си експериментите на Ераван, изчадията в тъмниците му. Но като гледаше тази млада жена - измършавяла, насинена, с онова противно нещо в ръката си и противното нещо, чието легло бе принудена да споделя...

Той се осмели да пусне мъничка нишка от силата си. Като доближи ръката й, магията му отскочи назад.

Да, ключът действително беше присаден в тялото й.

Той стори поредна крачка към нея, молейки се да не погледне към портала в стената.

Момичето потрепери - едва забележимо.

Дориан напрегна сили да не повърне. Да не прави нищо друго, освен да изрече с хладен, заповеднически тон:

- Дай ми ръката си!

Кафявите очи на младата жена огледаха лицето му, но все пак тя протегна ръка към него.

Той едва не залитна, съзирайки загнилата рана, черните вени, излизащи от нея. Ключът изливаше отровата си в тялото й. Несъмнено така бе изглеждала и раната на Калтейн, затова белегът оставаше на ръката й дори след смъртта.

Дориан прибра Дамарис в ножницата му и хвана китката й с две ръце.

Лед. Кожата й беше като лед.

- Легни - каза й той.

Тя потрепери, но се подчини. Приготви се. За него. Калтейн. О, богове, Калтейн! Какво ли бе преживяла...

Дориан извади ножа от колана си - онзи, който Сорел му бе подарила - и доближи острието до китката й. От Манон знаеше, че Калтейн така се е освободила.

Първо пусна искрица от лечебната си магия в ръката й. За да обезчувстви мястото и да облекчи болката. Момичето се замята, но той не го пусна. Вля магията си в него. То изпъшка и изви гръб, а Дориан се възползва от внезапната му неподвижност, за да забие ловко ножа в китката му.

Потребни му бяха едва три движения, докато лечебната му магия обезболяваше мястото, и окървавеното парче се озова в пръстите му. Онази празна, гнусна сила запулсира в тялото му.

Последният Ключ на Уирда.

Той пусна ръката на момичето, пъхна Ключа на Уирда в джоба си и се обърна към портала.

Немощни, разтреперани пръсти се обвиха около китката му.

Дориан се завъртя, стрелвайки ръка към Дамарис, и видя младата жена да се взира в него с обляно в сълзи лице.

- Убий ме - пророни тя. Дориан примигна насреща й. - Ти... притисна го назад. - Не ключа, а демона в нея. Вероятно с лечебната си магия. - Убий ме! - Повтори и зарида. -Убий ме, моля те!

Дамарис се стопли в ръката му. Истина. Той вторачи ужасен поглед в нея.

- Аз... не мога.

Тя задращи нашийника около врата си. Като че искаше да го разкъса.

- Моля те - изхленчи. - Умолявам те.

Нямаше време. Не знаеше как да свали нашийника. Дори не знаеше дали е възможно да го свали без онзи златен пръстен, който Елин бе използвала за неговия.

- Не мога.

Отчаяние и агония превзеха очите й.

- Моля те! - повтаряше. - Моля те!

Дамарис остана топъл. Истина. Молбите й бяха искрени.

Но той трябваше да си върви - незабавно. Не можеше да я вземе със себе си. Знаеше, че съществото в нея, макар и свито в някой ъгъл на тялото й заради магията му, щеше отново да я обсеби. И да го издаде на Ераван. Да му каже какво е откраднал.

Тя продължаваше да ридае, дращейки с нокти обезобразеното си тяло.

- Моля те!

Проява на милост ли щеше да е убийството й? Нямаше ли да е по-страшно престъпление да я зареже тук, с Ераван. За да бъде робиня и на него, и на демона, таящ се в нея...

Дамарис не отговори на безмълвните му въпроси.

И той пусна дръжката му, взрян в ридаещата девойка.

Манон би сложила край на живота й. Би я освободила по единствения възможен начин. Каол би я взел със себе си, без да го е грижа за последствията. Елин... Дориан нямаше представа как би постъпила тя.

Кой искаш Да бъДеш?

Ала той не беше никого от тях. Беше просто... себе си.

Мъж, преживял загуби и болка. Но и мъж, познал приятелство и радост.

Загубите и болката не го бяха прекършили напълно. А и без тях дали моментите на щастие щяха да са толкова ярки? Без тях щеше ли да се бори с всички сили повече да не се повторят?

Кой искаш Да бъДеш?

Крал, достоен за короната си. Крал, който щеше да съгради наново разрушеното -както в него самия, така и в земите му.

Младата жена още ридаеше, когато Дориан плъзна ръка към Дамарис.

В следващата секунда нещо изпращя. Сякаш се строши кост.

Главата й се завъртя рязко настрани и очите й станаха празни.

Дориан се извърна към вратата с крясък. Майев беше на прага на стаята.

- Приемете го за сватбен подарък, Ваше Величество - заяви с извити в усмивка устни. - Току-що ти спестих трудното решение.

Тази усмивка, хищническата й походка подтикнаха магията му да застане нащрек. Майев кимна към джоба му.

- Добре си свърши работата.

Тъмната й сила връхлетя съзнанието му.

Дориан не успя да извади Дамарис, преди да го оплете в черната си мрежа.

78

Намираше се в стаята на Ераван, но не съвсем.

- Ключът, ако обичаш - измърка му Майев.

Дориан бръкна в джоба си. При парчето камък вътре.

- А после ще ме заведеш при другите - продължи тя и махна към портала, през който бяха минали и двамата. Той я последва, изваждайки парчето от джоба си. - Ако знаеш какви планове имам за нас, Ваше Величество. За съюза ни. С ключовете мога да те задържа вечно млад. А с твоята неповторима сила, по-могъща дори от тази на Елин Галантиус, ти ще ни браниш от всеки, който реши да се върне в този свят.

Като се озоваха в тяхната стая, Майев махна с ръка и порталът се затвори.

- Побързай! - нареди му. - Тръгваме веднага. Уивърнът ни чака.

Дориан спря в центъра на стаята.

- Не е ли грубо да си тръгнем, без дори да оставим бележка? Тя се завъртя към него, но твърде късно.

Твърде късно, защото съзнанието му вече обгръщаше ноктите, които бе забила в него. Пращящи бели пламъци обвиваха единствената част от нея, която неволно бе оголила в стремежа си да го плени.

Капан в капана. Заложил го беше още в мига, в който я видя. Простичък номер. Преобрази съзнанието си, както преобразяваше тялото си. За да покаже нещо на Майев, когато погледнеше в него.

Да й покаже точно онова, което тя желаеше да види: завист и омраза към Елин; отчаяние; наивност. Беше извикал в ума си тези неща, за да я примами. А всеки път, когато го доближаваше, заблудена, че е открила пролуки в силата му, той изучаваше нейната. Също както бе опознавал откраднатото зрънце хамелеонство у Сирен, така опозна и умението на Майев да се промъква в чужди съзнания, да ги завладява.

Сетне оставаше единствено да изчака нейния ход, опита й да заложи капана, с който щеше да го направи свой роб завинаги.

- Ти...

Дориан се усмихна... и Майев вече не можеше да говори.

После каза в тъмната бездна на съзнанието й: ВеДнъж вече позволих Да ме пленят. Нали не очакваше да го допусна отново?

Тя се замята, но той я държеше здраво. ОсвобоДи ме!, изсъска Майев, ала не с гласа на красива кралица, а на нещо зло и студено. Стръвно и изпълнено с омраза.

Стара си колкото земята, а си въобрази, че наистина ще приема преДложението ти. - Той се засмя, опарвайки я с пламък от огнената си магия. Писъкът на Майев заотеква приглушено и някак безпределно в съзнанията им. - Не мога Да повярвам, че паДна така лесно в моя капан.

Ще те убия!

Не и ако аз те убия преДи това! Огънят му оживя, обви бледата й шия. В истинския свят, на мястото, където съществуваха физическите им тела.

Ти нарани приятелката ми - процеди със смъртоносно спокойствие. - Заслужаваш Да те Довърша зараДи това.

Такъв крал ли искаш Да бъДеш? Крал, изтезаващ беззащитни жени?

Той се засмя отново.

Не си беззащитна. И ако можех, щях Да те затворя в желязна кутия за цяла вечност. -Дориан надникна към прозорците. Към нощта отвъд тях. Трябваше да побърза. -Кралят, който искам Да бъДа, е пълната противоположност на кралицата, която си ти. - Той й се усмихна. - И само еДна вещица искам за своя кралица.

Планината под тях простена грохотно. Морат се разтресе.

Очите на Майев се разшириха още повече.

Скалата отдолу се пропука с оглушителен тътен. Кулата се залюля.

Дориан пак изви устни в усмивка. Нали не си въобразяваше, че през всички тези часове само съм търсил ключа?

Нямаше да позволи на стаята с нашийниците да съществува повече. Нито ден.

Затова щеше да срине цялата крепост отгоре й.

Не беше трудно. Просто пусна малки късчета магия, от най-студения си лед, в скалните пукнатини в основата на Морат. Остави ги лека-полека да проядат древния камък. Разрушителната мрежа се разстилаше все по-нашироко и по-нашироко, докато той претърсваше стаи и зали. Докато цялата източна част на крепостта не остана да се държи само на неговата воля.

Досега. Докато не накара магията си да се разпростре в пукнатините, да ги притисне.

И Морат започна да рухва.

Той се усмихна на Майев и се отдръпна от нея, без да пуска съзнанието й.

Кулата пак потрепери. Дъхът пресекна в гърлото на кралицата. Не люжеш да ме оставиш така. Той ще ме намери, ще ме плени...

Както ти щеше Да плениш мен? Дориан се преобрази в гарван и размаха криле в стаята.

Морат отново простена и над грохота прокънтя яростен вик, толкова пронизителен и неземен, че костите му се разтрепериха.

ПреДай на Ераван - каза Дориан от перваза на прозореца, - че го направих зараДи АДарлан.

Заради Сорша и Калтейн и всички животи, погубени с тях. Унищожени като Адарлан.

Но Адарлан можеше да бъде издигнат от разрухата. И ако не го издигнеше той, други щяха да го сторят.

Може би това щеше да е първият му и единствен дар за Адарлан като негов крал: ново начало след войната, стига да оцелееха.

Из коридорите проехтяха писъци. Дориан беше запомнил къде работят и живеят човешките слуги. Беше им осигурил безопасен път за бягство. И крепостта нямаше да се срути, докато и последният от тях не я напуснеше.

Моля те! - падна на колене Майев, когато кулата се залюля наново. - Моля те!

Трябваше да я остави на Ераван. Да я обрече на живот, на какъвто тя бе понечила да обрече него. И Елин.

Майев се преви надве, загубила контрол над съзнанието и силата си. Сякаш чакаше в отчаяние мрачния крал, от когото толкова време бягаше. Или тресящата се кула да рухне отгоре й.

Дориан знаеше, че ще съжалява, че трябва да я убие тук и сега. Ала да я обрече на онова, което той самият бе преживял...

Не би го причинил на никого. Дори да им костваше цялата война.

И не смяташе, че това го прави слаб. Ни най-малко.

Отвъд прозореца вещици от Железни зъби излитаха в небето, крясъците на уивърни пронизваха въздуха, докато камъните на Морат поддаваха все повече и повече. Войниците в долината гледаха втрещено планината високо над тях. Люлеещата се кула на върха й.

Моля те!, продължаваше Майев. От някой от долните етажи отново екна гневният вик на Ераван. Вече беше по-близо.

Дориан излетя в смутната нощ.

Глухите, отчаяни вопли на Майев го преследваха чак до върховете над Морат и скалата, в чиято пукнатина бе скрил Ключовете на Уирда.

Когато ги пъхна в джоба си, вече почти не помнеше собственото си име. Трите ключа пак бяха заедно.

Той за пореден път насочи магията си към съзнанието, още привързано към неговото.

И просто сряза връзката - вкупом с още една част от кралицата.

Дарбата, с която се прехвърляше от място на място. С която отваряше порталите.

Вече няма Да броДиш межДу световете - каза, когато суровата му магия преобрази нейната. Промени цялата й същност. - Най-добре си купи удобни обувки.

А сетне освободи съзнанието й.

Тя му отвърна с ненавистен, несекващ писък.

Дориан се превъплъти в голям, свиреп уивърн. Просто животно, изпратено на север да носи провизии на въздушния легион.

Крал - можеше да бъде крал на Адарлан през последните дни от живота си. Да заличи грозното петно върху лицето му. И да му предложи ново начало. За да се превърне в кралството, което трябваше да бъде.

Той улови бързия порив на вятъра и полетя стремглаво.

Погледна зад себе си към планината и долината, пропити с вонята на смърт, към мястото, родило толкова ужасни неща. След това се усмихна и срути кулите на Морат.

79

Ирен ненавиждаше Ферианската падина. Ненавиждаше нагнетения въздух между двата гигантски върха, изпражненията от уивърни и костите, осейващи скалистата земя, вонята, която изпускаха всички пещери и пукнатини в планината.

Поне сега беше празна. Макар че още не бяха сигурни дали това е добре.

Двете армии изпълниха падината. Войниците на Хасар вече се подготвяха да прекосят обратно Ейвъри и да се върнат в гъстия Оуквалдски лес - преход, който щеше да отнеме цяла вечност, въпреки че рукините щяха да пренесат фургоните и по-тежкия багаж. После тръгваха на север през гората по древния път, следващ северния ръкав на Ейвъри.

- Подай ми ножа - каза Ирен на лейди Елида, посочвайки с брадичка към комплекта инструменти.

Върху одеяло в един от покритите фургони лежеше даргански войник в безсъзнание с обляно в студена пот чело. Не го беше прегледала лечителка, след като бе получил порезна рана в битката за Аниел, и когато тази сутрин се беше свлякъл от коня си, го бяха довели при Ирен.

Елида взе със стабилна ръка тънкия нож и го подаде на Ирен.

- Болката ще го свести ли? - попита я, докато Ирен оглеждаше внимателно загноилата рана, достатъчно отблъскваща да преобърне всеки по-слаб стомах.

- Приспах го дълбоко с магията си. - Ирен приближи ножа до раната. - Ще остане в безсъзнание, докато не го събудя.

Елида, за щастие, не повърна, когато Ирен се зае да чисти раната, премахвайки с ножа мъртвата, инфектирана тъкан.

- Няма признаци за отравяне на кръвта, слава на боговете! - обяви Ирен, докато покриваше парчето плат до мъжа с късчета отстранена гнила плът. - Но за всеки случай трябва да му даваме прочистваща отвара.

- Не можеш ли просто да го прочистиш с магията си?

Елида запрати мръсния парцал в близкото кошче за боклук и разстла нов.

- Мога и ще го направя - каза Ирен, мъчейки се да не повърне от миризмата на гнило, наслоила се в ноздрите й, - но не знам дали ще е достатъчно, ако инфекцията реши да се прояви.

- Говориш за болестите като за живи същества.

- Донякъде са - потвърди Ирен. - Имат си свои тайни и приумици. Понякога се налага да ги надхитриш, както с всеки друг враг.

Тя взе фенера с огледални стени от пода до леглото и нагласи огледалата му така, че да осветят инфектираното място. Като се увери, че е изчистила загнилата плът, остави фенера и ножа.

- Не беше толкова зле, колкото очаквах - отбеляза накрая и протегна ръце над кървавата рана.

Топлина и светлина се надигнаха в нея като спомен за лятото насред мразовития планински проход и когато ръцете й засияха, магията й я поведе из тялото на мъжа. Понесе се през вени, сухожилия и кости, възстановявайки увредените места, заслуша се в болките и треската, изгаряща войника. И ги облекчи. Разсея ги.

Когато приключи, Ирен вече се бе задъхала, но дишането на мъжа започваше да се успокоява. Потта по челото му бе изсъхнала.

- Изумително - прошепна Елида, вперила смаян поглед в гладката кожа по крака на воина, където доскоро се бе намирала отворената рана.

Ирен просто обърна глава настрани и повърна в кошчето за боклук.

Елида скочи на крака.

Но Ирен разпери ръка и избърса устата си с другата.

- Колкото и да ми е приятно, че скоро ще ставам майка, изживяванията от първите няколко месеца... не са особено хубави.

Елида докуцука до каната с вода и й наля в чаша.

- Заповядай. Искаш ли нещо друго? Не можеш ли... не можеш ли да облекчиш собственото си гадене? Някой друг ли трябва да го стори?

Ирен отпи глътка вода, отмивайки горчивия вкус на жлъчка от устата си.

- Повръщането е белег, че детето се развива. - Тя долепи ръка до корема си. - Не може да бъде премахнато. Някоя лечителка трябва да стои денонощно до мен, за да се бори с гаденето ми.

- Толкова ли е тежко? - свъси вежди Елида.

- Моментът е крайно неподходящ, знам - въздъхна Ирен. - Най-много помага джинджифилът. А предпочитам да го пазя за стомасите на войниците ни. Ментата също е ефективна. - Тя махна към чантата си. - Там има сушени листа. Залей няколко с гореща вода и това ще ми е достатъчно.

Върху малкия мангал отзад имаше чайник с вряла вода, която използваха за дезинфекциране на инструментите, а не за чай.

Елида веднага се спусна към него и Ирен я погледа мълчаливо как приготвя отварата.

- Нали знаеш, че мога да излекувам крака ти?

Елида застина с протегната към чайника ръка.

- Наистина?

Ирен изчака момичето да й поднесе ментовия чай, сетне кимна към ботушите му.

- Ще ми го покажеш ли?

Елида се поколеба, но все пак седна до Ирен и изу единия си ботуш и чорапа под него.

Ирен огледа белега, усуканата кост. Елида й беше разказала още преди дни как е получила травмата.

- И ти си имала късмет, че раната не се е инфектирала.

Ирен опита чая, реши, че още е твърде горещ, и го сложи настрана. После потупа с длан скута си. Елида се подчини и вдигна крака си върху бедрото й. Ирен заопипва предпазливо белезите и накриво зарасналите кости - и с пръсти, и с магията си.

Жестокостта, която Елида бе преживяла, я остави без дъх. Стисна зъби, като си представи колко млада е била, колко непоносима болка е изтърпяла, още повече че собственият й чичо й я бе причинил...

- Какво има? - пророни Елида.

- Нищо. Освен онова, което вече знаеш.

Каква безпощадност. Ужасяваща, непростима безпощадност.

Ирен прибра магията си, но не вдигна ръце от глезена на Елида.

- Тази травма ще отнеме седмици работа, а в сегашните условия май и двете не можем да се заемем с нея. - Елида кимна. - Но ако оцелеем във войната, ще ти помогна. Стига да искаш.

- Какво ще е нужно?

- Има две възможности - уточни Ирен, пускайки малко от магията си в крака на Елида, за да облекчи болезнените мускули, местата, където кост се търкаше в кост. Момичето въздъхна. - Първата е по-трудна. Ще се наложи да възвърна правилната структура на ходилото и глезена ти. С други думи - ще трябва да строша костите, да отделя зле зарасналите им части и да ги накарам да израснат наново. През това време няма да можеш да ходиш и дори да ти помогна с болката, възстановителният процес ще е агония за теб. - Нямаше как да й спести истината. - Ще са ми потребни три седмици да строша костите ти и да ги сглобя наново, но после ще ти е необходим поне месец почивка, както и много упражнения, за да проходиш пак.

Лицето на Елида бе пребледняло.

- А другата възможност?

- Другата възможност е да не лекуваме крака, а да ти дам мехлем като онзи от Лоркан, който ще облекчава болката. Но те предупреждавам: тя никога няма да отшуми напълно. Костите ти се търкат една в друга ето тук - тя докосна нежно една точка върху свода на ходилото й и една по-близо до пръстите й - и вече виждам начални признаци на артрит. Ако костите продължават да се трият така, артритът и болката при ходене само ще се влошават. До няколко години - пет, десет, кой знае - може да се стигне дотам, че никой мехлем да не ти помага с болката.

- Значи при всички случаи ще трябва да изтърпя лечението.

- Решението е изцяло твое. Просто исках да си наясно и с двете възможности. - Ирен й се усмихна. - Ти ще избереш по кой път да поемеш.

И тя потупа Елида по крака, която го свали на пода, обувайки сръчно чорапа и ботуша си.

Ирен отпи от чая си, вече достатъчно изстинал. Свежият вкус на ментата мигновено избистри главата й и успокои стомаха й.

- Не знам дали съм способна отново да понеса подобна болка - призна Елида.

Ирен кимна.

- При такъв тип травми е нужно човек да се изправи срещу много неща в себе си. - Тя се усмихна към входа на фургона. - Със съпруга ми наскоро преминахме през нещо такова.

- Трудно ли беше?

- Неимоверно трудно. Но той се справи. Справихме се заедно.

Елида се замисли, после сви рамене.

- Е, да видим дали ще оцелеем във войната. Ако се случи... пак ще поговорим по въпроса.

- Дадено.

Елида вдигна свъсен поглед към тавана на фургона.

- Чудя се какво ли са научили там, горе.

Горе в Омега и Северния зъб, където Каол и другите бяха отишли, за да се срещнат с развъдниците и треньорите на уивърни, оставени от вражеската армия.

Ирен не искаше да знае повече, а и Каол не й беше обяснил как възнамеряват да извлекат информация от работниците.

- Да се надяваме, че е нещо, заради което си е струвало да посетим това отвратително място - каза Ирен, допивайки чая си.

Колкото по-скоро си тръгнеха, толкова по-добре.

Ала боговете сякаш им се присмиваха - и на двете. На вратата на фургона се почука и Елида закуцука натам. Борте изникна на входа с нетипично сериозно изражение на лице.

Ирен се приготви да чуе новината, но рукинката се обърна към Елида.

- Трябва да дойдеш с мен - каза й задъхано Борте.

Зад нея чакаше Аркас с някакво врабче върху седлото. Фалкан Енар. Не просто придружител, проумя Ирен, а допълнителна стража.

- Какво има? - попита Елида.

Борте пристъпи нервно от крак на крак.

- Открили са един човек в планината. Искат да те заведем там, за да решиш какво да го правят.

Елида замръзна.

Ето защо Ирен се поинтересува:

- Кого са намерили?

Борте стисна уста.

- Чичо й.

***

Елида се чудеше дали рукинката ще я намрази завинаги, ако повърнеше върху Аркас, защото по време на стремителния полет нагоре към моста между Омега и Северния зъб едва се възпря да не изпразни стомаха си върху перата на огромната птица.

- Открили са го, докато се е снишавал в Северния зъб - обясни й Борте, преди да я качи на седлото. Фалкан вече бе излетял към стръмния скат на върха. - Представял се за треньор на уивърни. Но един от истинските треньори го издал. Веднага щом го заловихме, кралица Елин нареди да те заведем. Имам предвид, щом заловихме чичо ти, не треньора.

Елида отговори само с кимване...

Върнън се намираше във Ферианската падина. Не в Морат при господаря си, а тук.

Гавриел и Фенрис ги чакаха, когато Аркас кацна в просторния вход към Северния зъб. Грубо изсечената скала зееше като отворена паст и смрадта, носеща се отвътре, накара корема й да се преобърне отново. Смрад на гнило месо и нещо още по-лошо. Познатата валгска воня, но и противният мирис на омраза, жестокост и тесни, душни коридори.

Двамата елфи влязоха безмълвно с нея. Лоркан и Елин не се мяркаха никъде. Нито чичо й.

Фенрис и Гавриел я поведоха по сумрачни коридори, осеяни с труповете на стражи, навярно избити, когато рукините бяха щурмували крепостта. Около мъртъвците нямаше локви черна кръв, но въпреки това ги обграждаше познатата валгска смрад. Сякаш това място бе заразило душите им.

- Малко по-нагоре са - каза тихо, внимателно Гавриел.

Ръцете на Елида затрепериха и Фенрис докосна рамото й.

- Напълно обезопасен е.

Тя знаеше, че не говори за въжета и вериги. По всяка вероятност го държаха с огън или лед, или дори с тъмната сила на Лоркан.

Ала независимо от това трепереше, чувстваше се малка и уязвима. Като свърнаха зад поредния ъгъл, видя Елин, Роуан и Лоркан да стоят пред някаква затворена врата. По-надолу по коридора Несрин, Сартак и лорд Каол чакаха нещо. Навярно другите да преценят какво да правят.

Елида да реши.

Мрачното лице на Лоркан бе замръзнало от гняв, бездънните му очи бяха като хладовити нощни езера. Той процеди едва доловимо:

- Не е необходимо да влизаш там.

- Повикахме те - каза Елин, върху чието лице също бе изписана сдържана ярост, - за да решиш съдбата му. И ако искаш да говориш с него преди това.

Само като зърна ножовете по коланите на Роуан и Лоркан, свитите в юмруци ръце на кралицата, Елида се досети какви разговори щяха да проведат те с него.

- Мислите да го изтезавате за информация?

Не смееше да погледне Елин в очите.

- Преди да си получи заслуженото - изръмжа Лоркан.

Погледът на Елида запрескача между елфа, когото обичаше, и кралицата, на която служеше. И тя пристъпи към тях с непоносимо, болезнено скован крак.

- Защо е тук?

- Още не ни е отговорил на този въпрос - рече Роуан. - И макар че не сме му казвали за теб, подозира, че сме те извикали. - Принцът надникна към Лоркан. - Решението е твое, милейди.

- Но ще го убиете, каквото и да реша?

- Искаш ли да го убием? - настоя Лоркан.

Преди месеци му беше казала да го убие. И той се беше съгласил. Но това се случи преди Върнън и илкените му да я отвлекат - преди нощта, в която й се бе искало да загине, вместо да отиде в Морат с него.

Елида надзърна навътре в себе си. Останалите се умълчаха, за да й дадат мъничко време.

- Искам да поговоря с него, преди да решим съдбата му.

Лоркан само кимна и отвори вратата зад гърба си.

Мъждукащи факли осветяваха стая - празна, с изключение на работната маса до стената.

И чичо й в масивни окови, седнал на един дървен стол.

Вечно спретнатите му дрехи бяха протрити, тъмната му коса - разрошена, сякаш се беше съпротивлявал, докато го бяха оковавали. По едната му ноздра имаше засъхнала кръв и целият му нос беше подпухнал.

Счупен.

Тя надникна надясно - кръвта по кокалчетата на Лоркан потвърждаваше предположението й.

Елида спря на няколко крачки от него и Върнън изопна гръб. Лоркан затвори вратата и двамата с Елин останаха при нея. Другите чакаха в коридора.

- В много изтънчена компания се движиш напоследък, Елида - заяви чичо й.

Този глас... Въпреки разбития нос този копринен, противен глас като че раздираше с нокти кожата й.

Елида обаче задържа брадичката си гордо вдигната. И не свали очи от чичо си.

- Защо си тук?

- Първо ми пускаш онзи варварин - провлачи Върнън, кимвайки към Лоркан, - а после пращаш миловидното момиче да извлече отговори от мен с любезности? - Той стрелна с усмивка Елин. - Разгадах ли техниката ви, Ваше Величество?

Елин се облегна на каменната стена и пъхна ръце в джобовете си. По лицето й нямаше нищо човешко. Но Елида забеляза как сви юмруци дори в ограниченото пространство на джобовете си.

Окован. Пребит.

Едва преди седмици кралицата бе на мястото на Върнън. А сега като че ли впрягаше цялата си воля, за да остане тук. Готова да изтръгне нужната информация от Върнън. Заради Елида.

Тази мисъл й вдъхна достатъчно сили да каже на чичо си:

- Поемаш сетните си глътки въздух. Съветвам те да ги използваш разумно.

- Колко жестоко! - подсмихна се Върнън. - Вещерската ти кръв все пак си казва думата.

С мъка издържаше да стои в една стая с него. Да споделя въздуха с мъжа, усмихвал се, докато екзекутираха баща й, докато я заключваше за десет години в онази кула. Докато бе докосвал Калтейн - и навярно й бе причинявал още по-ужасни неща, - а после бе опитал да продаде Елида на Ераван, за да я използва за чудовищните си експерименти.

- Защо? - попита го тя.

Само за този въпрос се сещаше, само той я интересуваше.

- Защо ти беше да вършиш всичко това?

- Тъй като поемам последните си глътки въздух - подхвана Върнън, - май няма значение какво ще ти отговоря. - Устните му се извиха в тъничка усмивка. - Защото можех. - Отвърна чичо й. Лоркан изръмжа. - Защото брат ми, твоят баща, беше непоносим скот, спечелил престола единствено заради късмета да се роди преди мен. Скот воин... - Изплю Върнън с презрителен поглед към Лоркан. След това върна очи към Елида. - Явно си наследила предпочитанията си към мъжете от майка си. - Той поклати ненавистно глава. - Каква загуба. Беше голяма красавица. Жалко че загина, защитавайки Нейно Величество. - Гореща вълна помете стаята, макар че лицето на Елин си оставаше безизразно. - Можеше да й намеря място в Перант, ако не беше...

- Достатъчно! - отсече Елида с глух, но не и уязвим глас. После направи крачка към него. - Значи си завиждал на баща ми. Завиждал си му за силата, за дарбите. За жена му. - Върнън отвори уста, но тя вдигна ръка. - Не съм приключила.

Той примигна насреща й.

Елида продължи да диша равномерно, изпънала гордо рамене.

- Не ме е грижа защо си тук. Нито какво възнамеряват да ти причинят. Но искам да знаеш, че щом напусна тази стая, повече никога няма да се сетя за теб. Името ти ще бъде заличено от Перант, от Терасен, от Дцарлан. Никой няма да те споменава, да си спомня за теб. Ще бъдеш абсолютно забравен.

Върнън пребледня - едва забележимо. После се усмихна.

- Искаш да ме заличиш от Перант? Май не сте осведомена, лейДи Елида. - Той се приведе напред, доколкото позволяваха оковите му. - Перант вече е в ръцете на Морат. Твоят град е обсаден.

Думите му я разтресоха като удар и дори Лоркан вдиша рязко.

Върнън се облегна назад, самодоволен като котарак.

- Заличи името ми, щом толкова желаеш. Едва ли ще е трудно сред руините.

Перант бе паднал в лапите на Морат. И без да надниква към Елин, Елида знаеше, че очите й горят. Нещата се стичаха много по-лошо от очакванията им. Трябваше да действат бързо. Да продължат на север възможно най-скоро.

Затова Елида се обърна към вратата и Лоркан отиде да й я отвори.

- Това ли беше? - обади се Върнън.

Елида спря. И се завъртя бавно.

- Какво друго бих могла да кажа на човек като теб?

- Не ме разпита за подробности. - Поредната змийска усмивка изплува на лицето му. -Още не си се научила как да играеш, Елида.

Тя отвърна на усмивката му.

- Не искам да чувам друго от теб. - Елида погледна към Лоркан и Елин, към приятелите си в коридора. - Те обаче имат още въпроси.

Лицето на Върнън придоби цвят на прокиснало мляко.

- Мислиш да ме оставиш в техни ръце съвършено беззащитен?

- И аз бях беззащитна, когато не извика лечител за крака ми - заяви спокойно тя. -Бях просто дете и оцелях. Ти си възрастен мъж. - Устните й пак се кривнаха в усмивка. -Да видим дали и ти ще оцелееш.

Не опита да прикрие куцукането си на излизане от стаята. И като впери очи в тези на Лоркан, откри гордост, спотаяваща се в тях.

Нито дума - гласът, водил я цял живот, не продума нито дума. Не от страх, а... Вероятно вече не се нуждаеше от Анийт, Девата на мъдростта. И навярно богинята знаеше, че напътствията й не са необходими.

Вече не.

***

Елин си даваше сметка, че Лоркан само чака командата й да изтръгне гръкляна на Върнън. Или да започне да троши костите му една по една.

Или да го одере жив, както бе направил Роуан с Каирн.

Излизайки след Елида от стаята - господарката на Перант крачеше с все така вдигната глава, - Елин се постара да запази спокойствие. Да се приготви за предстоящото. Можеше да го преодолее. Да потисне треперенето, студената пот по гърба си. Трябваше да изтърпи някак следващата им задача, за да получат потребната информация.

Елида спря в коридора. Гавриел, Роуан и Фенрис пристъпиха към нея. Несрин, Каол и Сартак не се виждаха наоколо, но знаеше, че с един вик може да ги призове обратно в тази зловонна дупка.

О, богове, колко противна беше смрадта! Чувството да бъде тук.

През изминалия час се питаше дали не си струваше в името на разума и стомаха си да си върне за малко човешкото тяло - макар и само заради по-скромното му обоняние.

Елида заяви на всички наоколо:

- Не ме е грижа какво ще му причините.

- Държиш ли да го оставим жив? - попита с гибелно спокоен глас Лоркан.

Елида погледна елфа, чието сърце бе спечелила.

- Не. - ЧуДесно, едва не отвърна Елин. А господарката на Перант додаде: - Но нека да е бързо. - Лоркан отвори уста, но Елида поклати глава. - Баща ми би настоял.

Накажи ги всичките, беше заръчала Калтейн на Елин. А ако съдеше по разказите на Елида, Върнън бе оглавявал списъка й с врагове.

- Първо трябва да го разпитаме - каза Роуан. - Да разберем какво знае.

- Направете каквото трябва - отговори Елида. - Но като дойде моментът, го убийте бързо.

- Бързо - обади се Фенрис, - но не безболезнено?

Изражението на Елида остана някак студено, невъзмутимо.

- Вие решете.

Кръвожадната усмивка на Лоркан говореше достатъчно на Елин. Брадвата върху хълбока му - също.

Дланите й се потяха. Изпотиха се още докато оковаваха Върнън, още щом видя железните вериги.

Тя призова магията си. Не буйния пламък, а успокоителната капка вода. Заслуша се в тихата й песен, позволи й да се разлее в нея. След това вече знаеше какво иска да направи.

Лоркан пристъпи към вратата на стаята, но Елин застана на пътя му.

- С мъчения няма да научим нищо от него.

Дори Елида примигна учудено.

Елин разясни:

- Върнън обича да играе игрички. И аз ще си поиграя с него.

Очите на Роуан помръкнаха. Сякаш усещаше потта по ръцете й и знаеше, че ако го подхванеха по стария начин... Елин можеше да повърне от някоя скала на Северния зъб.

- Никога не подценявай силата на няколко строшени кости - настоя Лоркан.

- Провери какво можеш да извлечеш от него - подкрепи я Роуан. Лоркан се завъртя към него и отвори уста да се противопостави, но Роуан му изръмжа: - Още тук и сега можем да решим що за двор искаме да бъдем. Като враговете си ли ще постъпваме? Или ще намираме други начини да ги прекършваме?

Вреченият й я погледна с разбиране в очите.

Лоркан изглеждаше готов да продължи спора.

Потискайки призрачното стягане на окови около китките си, тежестта на маската върху лицето си, Елин каза:

- Първо ще пробваме по моя начин. Накрая пак ще го убиете, но първо ще пробваме по моя начин. - Когато Лоркан не възрази, тя добави: - Ще ни трябва бира.

***

Елин плъзна халбата със студена бира по масата към Върнън, който седеше от другата й страна с вериги, достатъчно разхлабени, за да използва ръцете си.

Само едно погрешно движение, и щеше да го разтопи с огъня си.

Пумата и Фенрис бяха на пост до вратата.

Роуан и Лоркан бяха възнегодували срещу заповедта й да изчакат в коридора, но Елин ги увери, че с присъствието си единствено щяха да спъват плана й.

Тя отпи от своята халба и изхъмка.

- Странно е да одобриш бирата на противника.

Върнън погледна смръщено халбата пред себе си.

- Не е с отрова - каза Елин. - Би било нелогично.

Той отпи малко.

- Сигурно очакваш, като ме подкупваш с бира и приятелски приказки, да получиш каквото искаш.

- Алтернативата ли предпочиташ? - Тя се поусмихна. - Аз - Не.

- Методите може и да са различни, но крайният резултат ще е еднакъв.

- Кажи ми нещо интересно, Върнън, и може да го променим. Той плъзна очи по нея.

- Ако знаех, че ще се превърнеш в такава кралица, вероятно нямаше да коленича пред Адарлан. - Устните му се извиха в коварна усмивка. - Толкова си различна от родителите си. Баща ти някога изтезавал ли е някого?

Пренебрегвайки подигравката му, Елин отпи глътка бира и изплакна с нея устата си, сякаш така можеше да премахне отвратителния вкус на тукашния въздух.

- Ти не успя да си спечелиш власт. Първо, открадвайки я от Елида, а сетне - мъчейки се да продадеш собствената си племенница на Ераван. Моратската армия е разгромила Перант и вече несъмнено марширува към Оринт, а ти си тук. Криеш се. - Тя пак отпи. -Човек би си помислил, че си загубил благоразположението на Ераван.

- Или пък, че нарочно ме е изпратил тук, Ваше Величество.

Магията й вече го беше проучила. За да се увери, че в гърдите му не бие сърце от желязо или Камък на Уирда.

- Мога да се обзаложа, че те е прокудил. - Тя се облегна в стола си и скръсти ръце. -Вече не си му полезен, особено след като не съумя да заловиш Елида. На Ераван не му се е искало да изхвърля окончателно лакея си, но и не му е било приятно да стоиш намръщен в крепостта му. Затова си тук. - Тя махна с ръка към стаята, към планината над тях. - В живописната Ферианска падина.

- Наистина е живописна през пролетта - изтъкна Върнън.

Елин се усмихна.

- Нека повторя: кажи ми нещо интересно и може да си жив да я видиш напролет.

- Заклеваш ли се? В трона си? Заклеваш ли се, че няма да ме убиете? - Той надникна към Фенрис и Гавриел, застанали с каменни лица зад нея. - Нито ти, нито другарчетата ти?

Елин изсумтя:

- Надявах се да издържиш повечко, преди да свалиш картите си. - Тя пресуши халбата си. - Добре. Заклевам се, че нито аз, нито приятелите ми ще те убият, ако ни кажеш онова, което знаеш.

Фенрис подскочи. Върнън прие реакцията му за потвърждение, че Елин говори сериозно, както и че това условие не бе влизало в плановете им.

Той отпи голяма глътка бира. После каза:

- Майев дойде в Морат.

Елин се благодари, че е седнала. Ала задържа лицето си все така отегчено и безизразно.

- Да преговаря с Ераван?

- Да се обедини с него.

80

Стаята се въртеше леко. Дори капката от магията на майка й не можеше да я спре.

По-лошо нещо не си бе представяла да чуе от устата на Върнън.

- Довела ли е Майев армията си?

Хладнокръвният й, невъзмутим глас прозвуча сякаш от много, много далеч.

- Дойде сама.

- Без армия, без войници?

Върнън отпи отново.

- Поне аз не видях, преди Ераван да ме натовари на един уивърн посред нощ. Заяви, че съм задавал прекалено много въпроси и съм бил по-пригоДен за пост на това място.

Или Ераван, или Майев знаеше. Неясно как бяха разбрали, че те ще стигнат дотук, и нарочно бяха тикнали Върнън на пътя им. За да им съобщи тази вест.

- Каза ли къде е армията й?

Само не и в Терасен - ако я беше изпратила към Терасен...

- Не, но предполагам, че силите й са разположени близо до брега и очакват заповеди. Елин потисна надигащата се в гърлото й жлъчка.

- Научи ли какви са плановете на Майев и Ераван?

- Бих се обзаложил, че искат да се изправят заедно срещу вас.

Тя се облегна назад с отегчено, незаинтересовано изражение.

- Знаеш ли къде държи Ераван третия Ключ на Уирда?

- Какво е това?

Искрен въпрос.

- Парче черен камък. Като онзи, който беше присадил в ръката на Калтейн Ромпие. Върнън притвори очи.

- И тя като теб имаше огнена дарба. Треперя от страх при мисълта какво би станало, ако Ераван сложи камък в твоята ръка.

Елин игнорира коментара му.

- Е?

Върнън допи бирата си.

- Не знам дали е имал друг, освен онзи в ръката на Калтейн. - Има.

- Е, като че ли стана ясно, че не знам къде е. Известно ми е само за онзи, който лукавата ми племенница открадна.

Елин се сдържа да не стисне зъби. Майев и Ераван обединени. А не се знаеше къде са Дориан и Манон с другите два ключа.

Тя не обърна внимание на стените, които сякаш започваха да я притискат от всички страни; на студената пот, избила по гърба й.

- Майев защо е потърсила съюз с Ераван?

- Не присъствах на разговора им. Веднага ме изпратиха тук. - В очите му проблесна раздразнение. - Но Майев има... влияние върху Ераван.

- Какво е станало с вещиците от Железни зъби, разпределени тук, в падината?

- Призоваха ги на север. Към Терасен. Получиха заповед да обединят сили с легиона, който вече летял натам, след като разгромил армията при границата, после и при Перант.

О, богове! Наложи й се да впрегне цялото си обучение, за да надвие грохота в главата си.

- Към Оринт се е отправила стохилядна войска - изкикоти се Върнън. - Ще смогнеш ли да я възпреш с огъня си?

Елин сложи ръка върху дръжката на Голдрин. Сърцето й препускаше диво.

- На какво разстояние са от града?

Той сви рамене.

- Когато легионът на Железни зъби тръгна оттук, вече бяха на няколко дни път.

Елин претегли километрите, терена, числеността на собствената им армия. Чакаха ги най-малко две седмици път - ако климатът не ги възпрепятстваше. Две седмици път през гъста гора и вражески земи.

Нямаше как да стигнат навреме.

- Ще се присъединят ли към тях Майев и Ераван?

- Да, допускам. По неясни за мен причини не към първата група, но ще тръгнат към Оринт. И там ще се сражават срещу вас.

Устата й пресъхна и тя стана.

Върнън свъси вежди.

- Няма ли да попиташ за уязвимите места на Ераван, дали не ви е подготвил изненади?

- Научих всичко необходимо. - Тя кимна на Фенрис и Гавриел. Фенрис отиде да отвори вратата, а Гавриел се зае отново да затяга веригите на Върнън към стола, а ръцете му - към страничните облегалки.

- Няма ли да ме освободиш? - настоя Върнън. - Изпълних своята част от уговорката.

Веднага щом стъпи в коридора, Елин съзря яростта в очите на Лоркан. Чул бе всичко - включително клетвата й да не убиват Върнън.

Тя хвърли на Върнън крива усмивка през рамо.

- Не съм казвала, че ще те освободим.

Той застина.

Елин сви рамене.

- А и казах, че никой от нас няма да те убие. Няма да сме виновни ние, ако не успееш да се измъкнеш от оковите, нали така?

Той пребледня.

Елин процеди ТИХО:

- Държал си приятелката ми окована и под ключ в онази кула цели десет години. Да проверим на теб дали ще ти хареса. - Усмивката й стана свирепа. - Макар че, след като се погрижим за треньорите на уивърни, май няма да има кой да ти носи храна. И вода. Да чува писъците ти. Така че едва ли ще преживееш десет години. Да кажем два дни? Три?

- Моля те! - поде Върнън, когато Гавриел хвана дръжката на вратата, готов да го затвори в стаята завинаги.

- Мериън спаси живота ми - каза Елин, като го погледна в очите. - А ти на драго сърце се преклони пред убиеца й. Нищо чудно дори да си казал на краля на Адарлан къде да ни открие. Всички нас.

- Моля те!. - изпищя Върнън.

- Не трябваше да изпиваш цялата халба с бира - завърши Елин и кимна на Гавриел.

Върнън закрещя зад затворената врата. А тя завъртя ключа.

Коридорът се изпълни с тишина.

Елин срещна изцъкления поглед на Елида, както и садистично удовлетворения на Лоркан до нея.

- Краят няма да дойде бързо - обяви тя, подавайки ключа на Елида.

Другата част от въпроса увисна във въздуха.

Върнън продължаваше да крещи, да ги умолява да се върнат, за да го освободят.

Елида се вторачи в заключената врата. Заслуша се в отчаяните писъци на мъжа зад нея.

Накрая господарката на Перант взе ключа от ръката на Елин. И го прибра в джоба си.

- Трябва да намерим по-сигурен начин да залостим тази стая.

***

- Най-лошите ни страхове се сбъднаха - каза Елин на Роуан, гледайки от един от балконите на Северния зъб как армията им се събира във Ферианската падина.

Приятелите им вече крачеха натам, след като бяха зазидали вратата към стаята на окования Върнън. И те двамата трябваше да ги последват. Но Елин спря за малко на парапета. За да си поеме дъх.

Роуан сложи ръка на рамото й.

- Ще посрещнем заедно Майев и Ераван.

- И стохилядната армия, наближаваща Оринт?

- Заедно, Огнено сърце - отвърна той.

Елин видя по лицето му отражението от многовековното му обучение и хладнокръвна пресметливост. Онази негова непреклонност.

Опря глава на рамото му, притискайки чело към тънката му броня.

- Ще стигнем ли навреме? Ще е останало ли нещо за спасяване?

Той отмести нежно косата от лицето й.

- Ще опитаме. Това поне можем да сторим.

Думите на командир, прекарал векове наред по бойните полета.

Роуан преплете пръсти с нейните и двамата отправиха погледи към армията под тях. Единственото им късче надежда.

Глупаво ли беше постъпила да изразходва извличаната месеци наред сила по онази армия, вместо да я съсредоточи върху Майев? Майев и Ераван? Дори отново да започнеше да събира магията си, нямаше да успее навреме.

- Не се натоварвай с гадаене - каза Роуан, прочел думите по лицето й.

Не знам какво Да пр а вя, отвърна безгласно тя.

Той я целуна по главата. ЗаеДно.

И докато вятърът свистеше между двата върха, Елин осъзна, че навярно и вреченият й нямаше решение.

81

- Сто хиляди - прошепна Рен, топлейки ръцете си пред буйния огън в тържествената зала.

Моратските стрелци, решени да отмъстят за унищожените вещерски кули, бяха убили двама от Тихите асасини. Но за щастие, нямаше други жертви.

Въпреки това атмосферата по време на вечеря беше мрачна. Никой не посегна към храната, особено след като се спусна мрак и вражеските огньове пламнаха. Докъдето погледът им стигаше.

Едион остана с Рен в залата, след като всички други тръгнаха унило към леглата си. Лизандра отиде да изпрати разтрепераната Еванджелин до стаята им. Само боговете знаеха какво щеше да им донесе утрото.

Нищо чудно да ги бяха изоставили отново, след като единственото им средство да се приберат у дома лежеше заключено в железен ковчег. А може би бяха съсредоточили силите си върху Дориан Хавилиард.

Рен въздъхна тежко.

- Май това е краят, а? Вече няма кой да ни се притече на помощ.

- Грозна картинка ще е - призна Едион, опирайки рамо в полицата над камината. -Особено след като поправят третата кула.

Вече нямаше как да хванат войниците на Морат неподготвени.

Той кимна към младия лорд.

- Иди да си починеш.

- Ами ти?

Едион просто впери взор в пламъците.

- За мен щеше да е чест да служа в двора ви - каза Рен. - Заедно с теб.

Едион затвори очи и преглътна сухо.

- И за мен щеше да е чест.

Рен го перна по рамото. После отдалечаващите му се стъпки отекнаха из залата.

Едион постоя сам пред гаснещия огън още няколко минути, преди да се отправи към леглото си, където се надяваше да поспи поне малко.

Почти достигаше входа към източната кула, когато видя Лизандра.

Тя спря. В ръцете си държеше чаша с нещо горещо, навярно мляко.

- За Еванджелин е - обясни. - Не може да заспи.

Момичето бе треперило през целия ден. На вечеря изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне.

- Да поговоря ли с нея? - попита я Едион.

Лизандра отвори уста, вероятно за да отхвърли предложението, и Едион реши да не настоява, но в крайна сметка хамелеонката кимна.

Извървяха мълчаливо целия път до северната кула и се заизкачваха по стълбището. Чак до някогашната стая на Роуз. Рен явно отново се беше погрижил за момичето. Вратата беше открехната и на стълбищната площадка се изливаше златиста светлина.

- Нося ти мляко - обяви Лизандра, леко задъхана от изкачването. - И ти водя компания. - Добави, когато Едион влезе в уютната стая.

Напук на годините без поддръжка покоите на Роуз нямаха вид на особено засегнати от това - едно от малкото помещения в двореца, което можеше да се похвали с нещо подобно.

Като го съзря, Еванджелин ококори очи, а Едион й се усмихна, сядайки на ръба на леглото. Лизандра й подаде млякото и седна на отсрещния ръб, а момичето отпи, стиснало чашата толкова силно, че кокалчетата на ръцете му побеляха.

- Прекарах цялата нощ преди първата ми битка в тоалетната - поде Едион.

- Ти? - изписука Еванджелин.

Той се подсмихна.

- О, да. Куин, предишният капитан на Стражата, се учуди, че до зори изобщо било останало нещо в мен.

Стара болка изпълни гърдите на Едион от спомена за скъпия му наставник и приятел, на когото се бе възхищавал безкрайно. И който бе загинал в равнината отвъд стените на града, каквато съдба очакваше и самият Едион.

Еванджелин се засмя тихичко.

- Колко гнусно.

- Гнусно беше - потвърди Едион и можеше да се закълне, че Лизандра също се поусмихна. - Така че ти си много по-смела от мен.

- И аз повърнах одеве - подшушна му Еванджелин.

Той й отвърна със заговорнически шепот:

- По-добре е, отколкото да си оцапаш панталоните, миличка.

Тя се разсмя толкова силно, че едва не изсипа чашата с мляко.

Едион се ухили на свой ред и разроши червеникавозлатистата й коса.

- Битката ще е грозна - подхвана пак, когато Еванджелин отпи от млякото си. - И сигурно отново ще повърнеш. Но запомни едно: страхът ти говори, че имаш за какво да се бориш; нещо, което толкова обичаш, че загубата му би била най-лошото нещо на земята. - Той посочи заскрежените прозорци. - Онези копелета на полето си нямат нищо. - Едион постави ръката си върху нейната и я стисна нежно. - Нямат за какво да се борят. А макар да сме по-малобройни от тях, ние имаме какво да браним. Затова сме способни да надвием страха си. Можем да се борим срещу тях докрай. Заради приятелите ни, семействата ни... - Той отново стисна ръката й. - Заради онези, които обичаме... - Осмели се да вдигне поглед към Лизандра и се натъкна на зелените й очи, обточени със сребристи сълзи. - Заради онези, които обичаме, можем да надвием страха си. Спомни си го утре. Дори пак да повърнеш, дори да прекараш цялата нощ в клозета. Спомни си, че имаме за какво да се борим, затова неизменно ще възтържествуваме.

Еванджелин кимна.

- Добре.

Едион наново разроши косата й и тръгна към вратата. На прага се спря и срещна погледа на Лизандра, блесналите й като смарагди очи.

- Преди десет години загубих семейството си. Утре ще воювам заради новото си семейство.

Не само заради Терасен, двора и народа му. Но и заради двете дами в стаята.

Исках Да си ти.

Едва не изрече думите й на глас. Едва не ги повтори, когато по лицето й се разляха тъга и копнеж.

Вместо това Едион излезе от стаята и затвори вратата след себе си.

***

Лизандра почти не мигна. Всеки път, затвореше ли очи, зърваше изражението на Едион, чуваше думите му.

Той не очакваше да оцелее в утрешната битка. Не вярваше някой от тях да оцелее.

Трябваше да тръгне след него. Да хукне надолу по стълбището след него.

Ала не го стори.

Зората им донесе слънчев ден. За да виждат по-ясно войската, която ги чакаше отпред.

Лизандра сплете косата на Еванджелин. Момиченцето стоеше по-изправено от предишния ден. Благодарение на Едион.

На думите му, заради които бе съумяло да поспи през нощта.

Двете тръгнаха мълчаливо към тържествената зала. Еванджелин крачеше с вдигната брадичка, макар че вероятно отиваха на последната си закуска.

Вече наближаваха залата, когато нечий стар глас каза:

- Може ли да поговорим?

Дароу.

Еванджелин се обърна преди Лизандра.

Древният лорд стоеше на входа на нещо, наподобяващо кабинет. Махна им да влязат.

- Няма да ви бавя - рече, забелязвайки презрителната физиономия на Лизандра.

Обещала си беше, че повече никога няма да се държи мило с мъже, с които нямаше никакво желание да бъде мила.

Еванджелин я стрелна въпросително, но Лизандра посочи с брадичка към стареца.

- Добре.

Кабинетът бе затрупан с купчини книги - покрай стените, по пода. Сигурно бяха над хиляда. И повечето изглеждаха древни.

- Последните свещени писания от библиотеката в Оринт - поясни Дароу, отправяйки се към писалището до тесния прозорец, отрупано с листове. - Само толкова успяха да спасят учените преди десет години.

Само толкова. А Елин й беше разказвала колко много книги имало някога в онази почти митична библиотека.

- Наредих да ги изнесат от хранилището след убийството на краля - каза Дароу и седна зад бюрото. - Сега бих го нарекъл наивен оптимизъм.

Лизандра отиде до една от купчините и прочете най-горното заглавие. Беше на непознат език.

- Останките от велика цивилизация... - пророни през стегнато гърло старецът.

Емоцията в гласа му накара Лизандра да се извърне към него. Тя отвори уста да попита защо я бе извикал, но в този миг видя онова, което стоеше до дясната му ръка.

Затворено в кристал с размерите на карта за игра, червено-оранжевото цвете сякаш сияеше - като силата, на която бе кръстено.

- Кралски огън - промълви тя и го доближи.

Елин и Едион й бяха разказвали за легендарното цвете, разцъфнало по планинските склонове и полята в деня, когато Бранън стъпил на този континент - доказателство, че носел мир.

От онези отдавна отминали дни до днес цветята се срещаха изключително рядко и хората смятаха появата им за знак, че земята е благословила владетеля, заемащ терасенския трон, както и че кралството е мирно.

Кралският огън, съхранен в кристал, който сега стоеше на бюрото на Дароу, бил намерен по време на управлението на Орлон - споделила й беше Елин. Орлон, възлюбеният на Дароу.

- Учените спасиха книгите, докато траеше адарланското нападение - продължи старият лорд, гледайки кралския огън с тъжна усмивка на уста. - Аз спасих това.

Тронът от еленови рога, короната - всичко бе унищожено. С изключение на това мъничко съкровище, по-скъпоценно от всички други притежания на рода Галантиус.

- Много е красиво - каза Еванджелин, идвайки до бюрото. - Но и много малко.

Лизандра можеше да се закълне, че устните на стареца се извиха в едва доловима усмивка.

- Така е - отговори той. - Също като теб.

В гласа му прозвуча неочаквана нежност, добрина. А следващите му думи я изненадаха още повече.

- Битката ще започне до пладне - каза Дароу на Еванджелин. - Ще ми е потребна помощта на някого, притежаващ бърз ум и още по-бързи крака. Да предава послания на командирите ни в двореца и да ми носи каквото е необходимо.

Еванджелин килна глава.

- Искате аз да ви помогна?

- Предполагам, че си се обучавала с воините по пътя насам. Еванджелин вдигна въпросителен поглед към Лизандра и тя кимна на повереницата си. Всички се бяха погрижили да я научат на първите стъпки в боя с меч и стрелбата с лък.

Момиченцето кимна на стареца.

- Мога някои неща, но не като Едион.

- Малцина са като него - вметна сухо Дароу. - Но на мен ми трябва някой с кураж и здрава ръка. Ти ли си този човек?

Този път Еванджелин не надникна към Лизандра.

- Да - отвърна с гордо вирната брадичка.

Дароу се поусмихна.

- Тогава върви в тържествената зала. Закуси добре, а като се върнеш тук, ще съм ти приготвил броня.

Като чу за броня, Еванджелин се опули. Но в очите й нямаше нито следа от страх.

Лизандра й прошепна:

- Върви. Ей сега идвам.

Момиченцето излетя към залата с разлюляна зад гърба си плитка.

Като се увери, че наистина бе тръгнало към долния етаж, Лизандра попита:

- Защо?

- Допускам, че този въпрос означава, че ми позволяваш да се разпореждам с повереницата ти.

- Защо?

Дароу взе кристала с кралския огън.

- Не мога да използвам Нокс Оуен, откакто се посвети в служба на друг и изчезна кой знае къде, може би по искане на Едион. - Той завъртя кристала между тънките си пръсти. - Но като изключим това, никое дете не бива да гледа как посичат приятелите му. По-добре ще е за нея, ако й намираме работа, ако й дадем цел и дори малко правомощия, отколкото да я заключим в северната кула, където да трепери от ужас при всеки звук, при всяка кървава смърт.

Лизандра не се усмихна, нито сведе глава.

- И си готов да го направиш за повереницата на една блудница?

Дароу остави кристала.

- Детските лица са се запечатали най-ярко в спомените ми от битката преди десет години. По-ярко дори от това на Орлон. А по лицето на Еванджелин, докато гледаше армията вчера, разпознах същото отчаяние като от онези дни. Така че, ако искаш, възприемай ме за върховен гадняр, както би се изказал Едион, но не съм толкова безсърдечен, колкото предполагате. - Той кимна към отворената врата. - Ще я държа под око.

Лизандра не знаеше какво да каже. Дали да не се изплюе в лицето му и да го прати по дяволите заедно с предложението му.

Но светлината в очите на Еванджелин, ентусиазмът, с който бе изхвърчала от стаята... Цел. Дароу й предлагаше цел и посока.

Затова Лизандра обърна гръб на кабинета, на безценните съкровища, струпани в него, древни книги, по-скъпи от злато. Мълчаливите, скърбящи другари на Дароу.

- Благодаря.

Старецът махна с ръка и продължи да чете листовете върху бюрото си - въпреки че очите му не сновяха по страниците.

***

Назъбените парапети по крепостните стени на града бяха препълнени с войници, наблюдаващи с каменни лица прииждащата сила.

Още не бяха поправили вещерската кула, слава на боговете! Но дори от такова разстояние Едион виждаше как войниците се трудят върху повреденото й колело. Ала без уивърн, който да заеме мястото на поваления вчера, нямаше да я подкарат скоро.

Това обаче нямаше да ги улесни особено в днешната битка. Не, днешната битка щеше да е кървава баня.

- Ще навлязат в обсега на стрелците до около час - докладва Елган.

Заповедта на Дароу явно не струваше и пукната пара. Килиан си оставаше генерал, да, но всеки доклад, който получаваше, стигаше и до Едион.

- Напомни им да се прицелват добре. Да си избират мишени. Воините от Гибелния легион го знаеха и без да им се казва.

Останалите обаче... бяха се доказали в последните битки, но едно напомняне нямаше да им навреди.

Елган тръгна към онази част от стената, на която Рен и елфическите благородници бяха избрали да разположат стрелците си. Срещу стохилядна армия можеха да се надяват само да поразредят редиците й, но да позволят на врага да атакува стените невъзпрепятствано - определено щеше да е глупаво. Пък и така щяха да пречупят духа на войниците още преди краят да е настъпил.

- Какво е това? - посочи към хоризонта Рен.

Явно имаше нечовешки остро зрение, защото Едион виждаше единствено петънце.

След миг тъмната точка започна да приема форма, издигайки се в синьото небе. Летеше към тях.

- Илкени? - предположи Рен, покрил притворените си очи с длан заради силното слънце.

- Прекалено е голямо - прошепна Едион.

С всяка секунда петното над многолюдната вражеска армия се избистряше.

Нарастваше.

- Уивърни - отсъди Едион със свит от ужас стомах.

Въздушният легион на Железни зъби най-сетне ги застигаше.

- О, богове! - пророни Рен.

Срещу земна обсада Оринт можеше и да устои известно време - няколко дни или седмици, но все пак можеше да устои.

Но с онези хиляда вещици от Железни зъби, полетели към тях на уивърните си... Врагът не се нуждаеше от пъклените си кули, за да опустоши града, двореца. Да разбие портата и крепостните стени и да пусне моратската паплач вътре.

Войниците започнаха да забелязват уивърните. Разнесоха се писъци. От парапетите. От двореца зад тях.

Обсадата дори нямаше да се превърне в обсада.

Всичко щеше да свърши същия ден. Едва за броени часове.

Препускащи стъпки спряха внезапно и Лизандра изрече задъхано:

- Кажи ми какво да направя, къде да отида. - Смарагдовите й очи бяха изцъклени от ужас. Безпомощен ужас и отчаяние. - Мога да се преобразя в уивърн, да опитам да ги задържа...

- Това са около хиляда вещици - каза Едион и собственият му глас прозвуча някак кухо в ушите му. Страхът й пробуди нещо рязко и опасно в него, но той се възпря да не посегне към нея. - Никой нищо не може да направи.

Няколко десетки вещици от Железни зъби бяха разгромили Рифтхолд за броени часове.

А този легион...

Едион се съсредоточи върху дишането си и задържа главата си гордо вдигната, когато войниците лека-полека заотстъпваха от постовете си по парапетите.

Недопустимо.

- ОСТАНЕТЕ ПО МЕСТАТА СИ! - изрева той. - ДРЪЖТЕ ФРОНТА И НЕ ОТСТЪПВАЙТЕ!

Свирепата му заповед усмири онези, които изглеждаха готови да побягнат. Но не повлия на разтрепераните мечове, мириса на страх.

Едион се обърна към Лизандра и Рен.

- Качете огнените копия на Ролф по най-високите кули и сгради. Да проверим дали е възможно да сваляме вещиците с тях.

Рен се поколеба и Едион му изръмжа:

- Веднага!

Рен хукна към Господаря на пиратите, застанал редом с мисенианците си.

- Безпредметно е, нали? - прошушна Лизандра.

Едион просто нареди:

- Вземи Еванджелин и бягайте. От най-долния етаж на двореца започва малък тунел, водещ към планината. Вземи я и бягайте!

Тя поклати глава.

- Какъв е смисълът? Морат така или иначе ще ни избие всичките.

Командирите му препускаха към него и Едион за пръв път видя искрен страх в очите на Гибелния легион. Дори в тези на Елган.

Въпреки това вниманието му остана приковано върху Лизандра.

- Моля те! Умолявам те! Умолявам те, Лизандра! Върви!

Тя вирна брадичка.

- Не караш съюзниците ни да бягат.

- Защото не съм влюбен в съюзниците ни.

Лизандра примигна смаяно.

Сетне лицето й сякаш се сгърчи, а Едион продължи да я гледа без нито капчица съжаление за изречените думи. Изпитваше единствено страх заради черното пълчище, полетяло в спретната формация над необятната вражеска армия. Страх заради зверствата, които вещерският легион щеше да причини на нея и Еванджелин.

- Трябваше да ти го призная - каза той с пресекващ глас. - Трябваше да ти го повтарям всеки ден, откакто го осъзнах още преди месеци.

Лизандра заплака и той избърса сълзите й.

Пребледнели и задъхани, командирите му го достигнаха.

- Чакаме заповеди, генерале.

Той не си даде труда да им напомня, че не е генерал. След няколко часа и бездруго нямаше да е от значение как са го наричали.

Лизандра остана до него. Не побягна.

- Моля те! - повтори й Едион.

Тя просто преплете пръсти с неговите в притихнал отговор. Като предизвикателство.

Сърцето му се пропука от отказа й. От допира с разтрепераната й, студена ръка.

Той стисна силно пръстите й и не ги пусна дори като се обърна към командирите си.

- Ще...

- Уивърни от север!

Предупредителният вик отекна по парапетите. Едион и Лизандра се завъртяха с приведени глави към враговете, нападащи ги в гръб.

Тринайсет уивърна летяха стремглаво откъм Еленови рога, спускайки се към крепостните стени.

И докато се насочваха към Оринт, докато хора и войници бягаха с писъци от тях, слънцето озари по-дребния уивърн, предвождащ атаката.

Озари крилата му като от живо сребро.

Едион познаваше този уивърн. Познаваше белокосата му ездачка.

- НЕ СТРЕЛЯЙТЕ! - кресна надолу по редиците.

Командирите му разгласиха заповедта и всички обтегнати тетиви се отпуснаха.

- Това са... - подхвана Лизандра, пусна ръката му и стори крачка напред леко зашеметена. - Това са...

Войниците още се отдръпваха от парапетите, когато Манон Черноклюна и Тринайсетте накацаха по тях - точно пред Едион и Лизандра.

Това не беше същата вещица, която бе съзрял на плажа в Ейлве.

Когато му се усмихна мрачно, по лицето й нямаше и следа от онова хладнокръвно, причудливо същество. Нито по лицето й, нито по изящната корона от звезди на главата й.

Корона от звезди.

За последната крочанска кралица.

Някой ги наближи задъхано и Едион извърна очи от Манон Черноклюна. Дароу крачеше припряно по стената, вторачен смаяно във вещицата, яхнала уивърн, в Едион, който не стреляше по нея - очевидно я имаше за вражески пратеник, дошъл да води преговори преди началото на клането.

- Няма да се предадем! - изплю Дароу.

Астерин Черноклюна, чийто син уивърн бе кацнал до този на Манон, се изсмя гърлено.

Манон му се усмихна хладно.

- Точно това идваме да обезпечим, простосмъртни.

- Тогава защо те изпраща господарят ти? - изсъска й Дароу. Астерин се изсмя отново.

- Нямаме господар - каза Манон Черноклюна с глас на истинска кралица и лъснали златисти очи. - Идваме в чест на приятел.

Дориан го нямаше сред Тринайсетте, но Едион бе в такова изумление, че не намери думи да попита за него.

- Идваме - продължи Манон с достатъчно висок глас, че да я чуят всички по парапетите, - за да изпълним обещанието си към Елин Галантиус. Да се борим за онова, което тя ни обеща.

- И какво е то? - поинтересува се Дароу тихо.

Манон се усмихна.

- По-добър свят.

Дароу отстъпи назад. Сякаш не можеше да повярва на очите и ушите си, на вещицата, дошла да ги защити от смъртоносния легион.

Манон просто върна поглед към Едион, без да сваля усмивката от лицето си.

- Преди много време крочанките се биха рамо до рамо с Терасен, за да се отблагодарят на елфическия крал Бранън, че им даде земя, която да нарекат свой дом. Векове наред бяхме най-близките ви съюзници и приятели. - Короната от звезди искреше ярко върху главата й. - Чухме зова ви за помощ. - Лизандра зарида. - И се отзовахме.

- Колко сте? - промълви Едион, оглеждайки небето, планината. - Колко сте?

Гордост и благоговение превзеха лицето на вещерската кралица и дори нейните златисти очи се навлажниха, когато посочи към Еленови рога.

- Виж сам.

В този миг вещиците изникнаха между върховете.

Изпълниха северното небе с разпилени от вятъра червени пелерини. Бяха толкова много, че не можеше да ги преброи - нито мечовете, лъковете и другите оръжия, които носеха на гърбовете си. Метлите им летяха стремително напред.

Хиляди. Хиляди се спускаха към Оринт. Прелитаха над града. Войниците му наблюдаваха смаяно потока от вещици в червено, нетрепващи дори от вражеските сили, обгърнали хоризонта. Една по една те накацаха по опразнените парапети.

Въздушен легион, достоен противник на Железни зъби. Крочанките най-сетне се завръщаха.

82

Всяка крочанка, способна да яхне метла и боравеща умело с меча си, бе тръгнала с тях.

Дни наред летяха неуморно на север - първо през вътрешността на планината, после ниско над Оуквалд и накрая в широк кръг около моратската войска, за да не ги забележат.

И докато с Тринайсетте стояха върху крепостните стени на града, а крочанките прелитаха над тях, заемайки всички освободени места по парапетите на двореца, Манон още не можеше да повярва, че са успели.

И то на часа.

През целия им полет на север нови и нови крочанки се присъединяваха към редиците им. Сякаш короната от звезди на главата на Манон беше магнит, който ги привличаше към нея.

С всеки километър още и още вещици се появяваха от облаците, планините, горите. Млади и стари, с помъдрели или лудешки очи.

Накрая зад Манон и Тринайсетте летеше петхиляден легион.

- Спряха напълно - пророни пресекливо хамелеонката до Едион, сочейки към бойното поле.

Моратската армия в далечината бе преустановила марша си.

Изведнъж. Като че възпряна от колебание и шок.

- Баба ти е с тях - подшушна Астерин на Манон. - Усещам я.

- Знам. - Манон се обърна към младия принц генерал. - Ние ще поемем Железни зъби. Тюркоазените му очи бяха ярки като слънчевия ден, когато той махна към полето.

- Заповядайте!

Манон кривна уста в половинчата усмивка и посочи с брадичка към Тринайсетте.

- Ще се бием по парапетите на двореца. Оставям една от подчинените си при вас, за да изпращате по нея послания, ако се наложи.

Тя кимна на Веста и червенокосата вещица не помръдна от мястото си, когато другите се отправиха към величествения дворец. Манон не бе виждала друг като него -дори рухналата стъклена грамада в Рифтхолд бледнееше на неговия фон.

Тя се усмихна с пределно широка усмивка на стареца, който й бе изсъскал.

- Няма нужда да ми благодариш - подхвърли, а после дръпна поводите на Абраксос и излетя.

***

Воините на Морат изцяло бяха възпрели набега си.

Явно преразглеждаха стратегията си заради неочакваната поява на крочанките от мъглата на легендите. Защото излизаше, че не са изчезнал вид, както всички предполагаха.

Прекъснатата атака поне даваше възможност на Манон и армията й да си поемат дъх.

И цяла нощ за сън, макар и неспокоен. След като стана ясно, че Морат няма да ги довърши на същия ден, простосмъртните военачалници я поканиха на вечеря.

Пет хиляди крочанки нямаше да спечелят войната. Нямаше да възпрат стохилядна войска. Но поне можеха да отблъснат легионите на Железни зъби - да не им позволят да опустошат града и да пуснат през портите демонските пълчища.

Да ги задържат, докато не се случеше някое малко чудо. Но Манон не посмя да попита какво чудо биха могли да очакват, а простосмъртните не повдигнаха сами въпроса.

Дали портите и крепостните стени на града щяха да устоят на многолюдната армия? Навярно.

Но не и с помощта на оцелялата вещерска кула. Манон не се и съмняваше, че в момента я поправяха, снабдяваха я с нов уивърн. Може би затова бяха спрели - за да изчакат кулата, с която възнамеряваха да изпратят крочанките обратно в забвение.

Само зората щеше да покаже какво са намислили Железни зъби. Какво са постигнали през нощта.

Манон и Тринайсетте организираха крочанките часове наред заедно с Бронуен и Гленис. Разпределяха ги по фланговете на Железни зъби съобразно познанията на Манон за обичайните формации на врага.

Тя самата бе създала тези формации. Защото някога трябваше да ги предвожда.

След като приключиха с тази задача и със срещата с простосмъртните военачалници, все така мрачни, но поне изтикали паниката встрани, Манон и Тринайсетте си намериха стая, в която да поспят.

В голямото пространство горяха няколко свещи, ала нямаше нито една мебел. Налагаше се да спят на шалтетата си. Манон се помъчи да не се вглежда твърде дълго в своето, да не обръща внимание на мириса по него, избледнял с всеки километър на север.

Не си позволи да мисли къде е Дориан, какво прави.

Защото се боеше, че подобни размишления можеха да я изпратят обратно на юг, чак до Морат.

Тя седна върху шалтето си, разгърнато в смътно осветената стая, и заобиколена от Тринайсетте, се заслуша в суматохата, обзела двореца.

Това място беше същинска гробница, обитавана от призрака на някогашните му богатства. Манон се питаше как ли бе изглеждала някога стаята - дали бе служила за срещи, за спане, за кабинет... Вече по нищо не си личеше.

Опря глава назад върху студената каменна стена. Короната вече лежеше на земята при ботушите й.

Астерин проговори първа, разсичайки мълчанието в сестринството.

- Познаваме всичките им тактики, оръжията им. Вече и крочанките ги познават. Матроните вероятно са изпаднали в паника.

Независимо че никога не беше виждала баба си в паника, Манон се засмя.

- Е, утре ще разберем. - Тя плъзна поглед по Тринайсетте. - Изминахте много път с мен, но утре ще се изправите срещу собствената си раса. Може да се биете срещу приятели, любовници, роднини. - Тя преглътна. - Няма да ви виня, ако се откажете.

- Изминахме много път с теб - обади се Сорел, - защото всички сме готови за утрешната битка.

Вещиците кимнаха вкупом.

- Не ни е страх - рече Астерин.

Бистрите погледи около нея я увериха, че действително не ги беше страх.

- Очаквах поне някои от Ферианската падина да тръгнат с нас - измърмори Веста.

- Те не схващат какво им предложихме - обади се Гислейн.

Свобода - освобождение от матроните, превърнали ги в оръжия за унищожение.

- Каква загуба! - оплака се Астерин.

Дори зеленооките демонски близначки кимнаха в знак на съгласие.

В стаята пак се спусна тишина. Въпреки готовността в очите им Тринайсетте съзнаваха отлично какво очакваше петхилядната крочанска войска в битка срещу Железни зъби и армията под тях.

Затова Манон погледна всяка от тях и заяви:

- Винаги бих избрала да летя с вас, отколкото с десет хиляди от Железни зъби. - Тя се поусмихна. - Утре ще им покажем защо.

Вещиците й отвърнаха с дяволски, свирепи усмивки, докосвайки почтително челата си с два пръста.

Манон сведе глава и изпълни същия жест.

- Ние сме Тринайсетте. Винаги, докато Мракът не ни призове.

***

Еванджелин реши, че вместо паж на лорд Дароу предпочита да е крочанска вещица.

Една от крочанките даже подари на изпадналото в благоговение момиченце червена пелерина, която Еванджелин отказа да свали дори когато Лизандра я сложи в леглото. А преди да се унесе в сън, обеща, че утре щяла да помага на Дароу. След като обаче се увереше, че крочанките имали всичко необходимо.

Лизандра й се усмихна, пренебрегвайки все така лошите изгледи за утрешния ден. Манон Черноклюна - всъщност вече Манон Крочан - не им бе спестила нищо. Крочанският легион можеше да отблъсне за известно време Железни зъби, дори да ги надвие с известен късмет, но им оставаше битката с моратската армия. Подновеше ли набега си, пак щеше да им се наложи да отбраняват крепостните стени.

Тъй като нито можеше, нито искаше да спи на второто легло в стаята на Еванджелин, Лизандра заскита по коридорите на просторния древен дворец, умислена колко хубав дом би бил за двете им с Еванджелин. Колко добре би приютил двора им.

Явно несъзнателно последвала мириса му, тя не се изненада, когато намери Едион пред гаснещия огън в тържествената зала.

Кой знае от колко време стоеше сам пред камината.

Той се извърна към нея още като прекрачи входа. И проследи с очи всяка нейна стъпка.

Защото не съм влюбен в съюзниците ни. Думите му променяха всичко... и нищо.

- Трябва да поспиш.

Той й се поусмихна.

- Ти също.

Двамата впериха погледи един в друг и помежду им се възцари мълчание.

Лизандра можеше да прекара цялата нощ така. Всъщност много нощи беше прекарвала така, макар и в кожата на звяр. Просто го бе наблюдавала, любувайки се на могъщите очертания на тялото му, на непреклонната воля в очите му.

- Мислех, че днес ще умрем - прошепна тя накрая.

- Наистина щяхме да умрем.

- Още съм ти ядосана - поде нервно тя, - но...

Едион вирна вежди и по лицето му проблесна светлина, каквато не бе зървала от доста време.

- Но?

Лизандра се намръщи.

- Но ще си помисля за онези твои думи. Това е.

Устните му се извиха в позната лукава усмивка.

- Ще си мислиш за думите ми?

Тя вдигна брадичка и го измери отвисоко поне дотолкова, доколкото беше възможно, като се имаше предвид колко се извисяваше той над нея.

- Да, ще си помисля за това. За намеренията си към теб.

- За това, че съм влюбен в теб.

- Ох! - Едион отлично знаеше, че подобна безцеремонност ще разклати самообладанието й. - Щом така желаеш да го наречеш.

- А другояче ли да го нарека?

Той направи крачка към нея и я остави да реши дали би му позволила такава волност. Лизандра му я позволи.

- Просто... - Тя стисна устни. - Не умирай утре. Само това те моля.

- За да имаш време да премислиш подхода си към обяснението ми в любов?

- Точно така.

Усмивката му стана хищническа.

- Тогава може ли и аз да те помоля нещо?

- Не смятам, че си в положение да ми отправяш молби, но хубаво.

Без да сваля вълчата усмивка от лицето си, Едион се приведе да прошепне в ухото й:

- Ако не умра утре, ще ми позволиш ли да те целуна?

Тя се отдръпна от него с пламнало лице и отстъпи крачка назад. Свещени богове! Нима не беше опитна куртизанка? ТвърДе опитна. А простичкото му искане накара коленете й да се разтреперят.

Накрая се овладя и изопна рамене.

- Ако не умреш утре, Едион, ще обсъдим въпроса. И тогава ще реша.

Вълчата му усмивка дори не трепна.

- Значи, до утре вечерта!

На идния ден ги очакваше истински ад. Навярно дори гибел. Ала Лизандра нямаше да го целуне, не и сега... Можеше да го приеме или като обещание, или като знак за сбогуване.

Ето защо тя се отправи към вратата с разтуптяно сърце.

- До утре!

83

Дориан летя неспирно. Почти два дни летя без почивка на север по гръбнака на Белия зъб, покрай оголената от зимата оуквалдска шир отдясно.

Накрая си набеляза някаква полянка между плетеницата от древни дървета и се спусна през клоните без дори да усеща дращенето им по дебелата си уивърнска кожа. Веднага щом кацна в снега, се преобрази и разтопи с магията си замръзналото поточе, лъкатушещо през полянката.

Сетне падна на колене и пи от водата на дълбоки, задъхани глътки.

Откриването на храна се оказа по-лесно, отколкото бе очаквал. Не му трябваха нито клопки, нито стрели да улови жилестия заек, скътан наблизо. Дори не му трябваше нож да го одере. Нито шиш да го опече.

Щом утоли жаждата и глада си и се увери, че в небето не го дебнат врагове, Дориан нарисува символите. За последно.

Налагаше се да излети час по-скоро. Но заради това можеше да отложи с малко полета си на север. Дамарис явно се съгласи, защото този път призова онзи, когото носителят му желаеше да види.

Гавин се появи в кръга от кървави Знаци на Уирда, по-блед и размит на утринната светлина.

- Намерил си го, значи - каза вместо поздрав древният крал. - И заряза Ераван в сериозна бъркотия.

- Така е.

Дориан долепи длан до джоба на жакета си. До потресаващата сила, пулсираща вътре. По време на устремения му полет от Морат му бе необходима огромна воля, за да игнорира шепота й. Сега изтръпна, и то не само от студа.

- Тогава защо ме призоваваш?

Дориан срещна погледа на мъжа. Като крал към крал.

- Държа да ти съобщя, че съм го намерил, за да се сбогуваш с Елена. Преди да изковем Ключалката.

Гавин застина. Дориан не трепна от преценяващия му взор.

След миг Гавин рече с посмекчен тон:

- В такъв случай трябва да се сбогувам и с теб.

Дориан кимна. Чувстваше се готов. Не че имаше друг избор.

- Явно си решил? Решил си ти да се жертваш? - настоя Гавин.

- Елин е в Севера - обясни Дориан. - Като я открия, ще решим заедно. - Кой от тях двамата щеше да се слее с трите ключа. И нямаше да се върне на този свят. - Но се надявам - призна той - да е измислила друг вариант. Както за нас, така и за Елена.

Елин се бе измъкнала от Майев. Може би щеше да има този късмет и с бягството от участта им.

Призрачен вятър разлюля пред лицето на Гавин няколко кичура от дългата му коса.

- Благодаря ти - каза дрезгаво кралят. - Благодаря ти, че дори си помислил за това.

Ала в очите му проблясваше скръб. Знаеше колко е непостижимо.

- Съжалявам - каза Дориан. - Съжалявам, че такава съдба ще сполети двама ви, ако успеем с Ключалката.

Гавин преглътна.

- Вречената ми направи своя избор преди много време. Винаги е била готова да посрещне последиците. За разлика от мен.

Също както Сорша бе направила своя избор. И бе последвала своята съдба.

За пръв път споменът за нея не му причини болка. Образът й просветна пред него като предизвикателство. Да осмисли жертвата й. Нейната... и на още мнозина. Както и своята собствена.

- Не се отказвай толкова лесно от живота - посъветва го Гавин. - Именно животът ми с Елена ми дава сили да преглътна идеята за раздялата ни. Хубав живот беше. На по-хубав не можех и да се надявам. - Той килна глава. - Желая ти същото.

Но преди Дориан да опише чувствата, които завладяха сърцето му при тези думи, Гавин вдигна поглед към небето. И свъси тъмните си вежди.

- Време е да тръгваш.

Грохот на големи криле изпълни въздуха. Хиляди криле.

Изглежда, легионът на Железни зъби все пак се беше мобилизирал след рухването на Морат. Вещиците летяха на север към Оринт, вероятно още по-нетърпеливи да разкъсат приятелите му.

Дориан се молеше Майев да не е сред тях. Молеше се да е останала да ближе раните си в Морат при Ераван. Докато и другите им страшилища не тръгнеха на война. Заедно с валгските принцеси в тела на паяци.

Въпреки бързо наближаващата армия Дориан докосна дръжката на Дамарис и каза:

- Ще се грижа за Адарлан. Колкото и време да има пред мен, няма да го изоставя. Мечът се стопли и засия.

А Гавин се усмихна леко независимо от надвисналата над тях загуба. Като че и той бе доловил топлината на меча.

- Знам - отвърна. - Винаги съм го знаел.

Дамарис не изстина.

Дориан опита да преглътне буцата в гърлото си.

- След като затворим Портата на Уирда, ще мога ли да отварям този портал?

Ще мога ли пак да те призова, да поискам съвет от теб?

Гавин започна да избледнява.

- Не знам. - После добави тихо: - Надявам се.

Дориан сложи ръка на сърцето си и се поклони дълбоко.

И докато Гавин се сливаше със снега и слънцето, Дориан можеше да се закълне, че кралят също му се покланя.

След няколко минути, когато гигантски криле засенчиха слънцето, никой не забеляза самотния уивърн, който излетя от Оуквалд и се присъедини към многочислената войска.

84

В опразнения арсенал на двореца не беше останала нито една броня. Пък и никоя нямаше да е по мярка на уивърните.

Оцелелите след обсадата на Адарлан и придобитите след разгрома му вече бяха разпределени и макар че принц Едион предложи някой ковач да изработи метални нагръдници за уивърните, Манон само погледна свалените врати, които възнамеряваха да използват за целта, и реши, че ще са твърде тежки. Бързината и ловкостта щяха да са най-големите им помощници срещу легиона на Железни зъби.

Ето защо щяха да тръгнат на битка както винаги: въоръжени единствено с мечове, железни зъби и нокти, както и с бойна сръчност.

Застанала на големия балкон на най-горната кула в двореца на Оринт, високо над ширналата се чак до хоризонта моратска армия, Манон гледаше изгрева, съзнавайки, че можеше да й е последен.

Тринайсетте обаче, повечето опрели ръце в парапета, не гледаха на изток.

Вниманието им бе насочено към врага, разбуждащ се под изгряващото слънце. И към двете крочанки, изправени до Манон с метли в ръцете и мечове, вече закопчани през гърбовете им.

Никой не се беше учудил да види Бронуен облечена за битка. Ала дори Манон застина, когато Гленис се появи с меч и сплетена назад коса.

Вече бяха преговорили подробностите. Както сега, така и три пъти миналата вечер. Затова, докато денят се проясняваше, просто стояха мълчаливо на върха на древната кула.

Надалеч, някъде в сърцето на моратската армия, проехтя вой на рог.

Протяжно, като исполински звяр, току-що пробуден от дълбок сън, вражеската войска потегли към крепостните стени.

- Крайно време беше - промърмори Астерин, пристегнала сплетената си коса с кожена лента през челото.

Уивърните на Железни зъби излетяха в небето - видимо тромави с тежките си брони.

Но даже това нямаше да е в техен ущърб. Макар и със затруднено излитане, легионът на Железни зъби скоро изпълни небето. Наброяваха поне хиляда. А Манон дори не смееше да си помисли къде е армията от Ферианската падина. Още не.

По кулите на двореца, покривите на къщите из града и назъбените парапети на крепостните стени крочанките изправиха метли до себе си, очаквайки сигнал за атака.

Сигнал от Бронуен, от резбования рог до нея - вещерска реликва, пропукана и потъмняла от старост, покрита със символи, толкова избледнели, че едва се виждаха.

Уловила погледа на Манон, Бронуен обясни:

- Антика от някогашното ни кралство. Принадлежала е на Телин Ванора, млада, неопитна вещица, сражавала се през последните дни на войната и попаднала до портите, когато Рианон загинала. Моя предшественица. - Тя плъзна ръка по старото дърво. - Надула рога, за да предупреди народа ни, че Рианон е убита и трябва да се спасяват от града. Но веднага щом вдигнала тревога, матроната на Синьокръвните я посякла. Предупреждението й обаче дало достатъчно време на народа ни да избяга. Да оцелее. - Тъмните й очи се обточиха в сребристо. - За мен ще е чест днес да надуя същия рог. Не за да предупредя народа ни, а за да го обединя пред врага.

Никоя от Тринайсетте не надзърна към Бронуен, но Манон знаеше, че са чули всяка нейна дума.

Бронуен сложи ръка на кожения си нагръдник.

- Телин е тук днес. В сърцата на всички оцелели онзи ден крочанки. Тук са и всички загинали във вещерските войни, дори да не ги виждаме с очите си.

Манон си спомни за двете безтелесни сили, които бе усетила, докато се биеше с матроните, и повярва в думите на Бронуен.

- В тяхна чест се сражаваме - продължи младата вещица, свеждайки очи към приближаващата армия. - И за бъдещето, което ни чака.

- Общото ни бъдеще - добави Манон, срещайки погледите на Тринайсетте.

Те не се усмихнаха, но свирепите им лица говореха достатъчно.

Манон се извърна към Тление.

- Наистина ли ще се биеш?

Тление кимна без нотка на колебание.

- Преди петстотин години майка ми избрала бъдещето на кралския род пред това да се бие рамо до рамо с любимите си хора. И въпреки че никога не съжали за избора си, това бреме я смазваше цял живот. Предаде го и на мен. - Старицата махна към Бронуен, сетне и към Астерин. - Зад всяка от нас днес стои невидима закрилница.

Златисточерните очи на Астерин поомекнаха.

- Да - потвърди кратко Втората на Манон, поставяйки ръка на корема си.

Не заради противната дума, издълбана там, заради зверството, което бе преживяла.

А заради мъртвородената вещица, изхвърлена от бабата на Манон в огъня, преди Астерин да я прегърне дори.

Заради ловеца, когото Астерин бе обичала, както никоя вещица от Железни зъби не бе обичала човек, и при когото така и не се бе завърнала от срам и страх. Ловецът, който не беше спрял да я чака дори на старини.

Манон знаеше, че днес Втората й щеше да воюва заради тях, заради загубеното си семейство. За да не се случва повече на никого.

Манон от своя страна щеше да се бори за същото.

- След цели петстотин години най-накрая сме на прага й - каза Гленис с нетрепващ, но някак отнесен глас, сякаш потънала в дълбините на спомените си. Изгряващото слънце вече къпеше белите стени на Оринт в злато. - Последната битка на крочанките.

И като че думите й послужиха за сигнал, защото Бронуен надигна рога на Телин Ванора и го наду.

***

Повечето вярваха, че река Флорин извира от Еленови рога, преминава покрай западната граница на Оринт и оттам се спуска през низината.

Ала повечето не знаеха, че древният елфически крал бе построил мъдро града си, изкопавайки канали и подземни корита, разнасящи прясната планинска вода из цялата му територия. Чак до двореца.

Лизандра разпери нависоко факлата и надникна в един от подземните канали, чиято вода течеше, образувайки малки въртопчета в каменния тунел, който я извеждаше от стените на града. Като проговори на придружаващите я воини от Гибелния легион, дъхът й се заусуква на бели облачета пред нея.

- Заключете решетката, щом изляза.

Някой изхъмка утвърдително.

Лизандра стрелна смръщено масивната желязна порта през подземната река. Металните решетки бяха дебели колкото ръката й. Лорд Муртауг бе предложил този маршрут за нападение, оказвайки се по-запознат с водоносната система под града и двореца, отколкото дори Едион бе предполагал.

Лизандра се приготви за сблъсъка със студената вода. Всъщност повече от студена...

Но Моратската армия вече напредваше към крепостните стени и ако тя не заемеше позицията си скоро, вероятно щеше да е твърде късно за всичко.

- Дано боговете да са с теб! - обади се един воин от Гибелния легион.

Лизандра му се усмихна напрегнато.

- И с вас.

Не си даде време да размисли. Просто стори крачка отвъд каменния ръб.

Бездънните води я погълнаха бързо. Студът изтръгна въздуха от дробовете й, но тя вече се преобразяваше; топла светлина изпълваше тялото й, докато костите й се изкривяваха, докато кожата й изчезваше. Магията й пулсираше, изцеждаше се стремглаво заради усилието, което изискваше трансформацията, но всичко сякаш приключи за секунда.

Воините възкликнаха глухо над водната повърхност. От страхопочитание или само страх - не я интересуваше.

Показа глава колкото да си поеме дъх, и отново се потопи. Мътната, тъмна вода беше толкова ледена, че хапеше безмилостно дори това тяло, ала тя заплува по течението, което я изведе от древния тунел.

И я прекара под стените на града. А оттам - в още по-студените води на Флорин. Дебели плочи лед се носеха по повърхността, скривайки я от очите на врага.

Тя заплува по реката, докато не достигна източния фланг на моратската армия, и зачака уговорения сигнал.

***

Крочанките излетяха в небето и обгърнаха като червена вълна града и крепостните стени.

Застанал в южната част на стената заедно с Рен, Едион килна глава назад, наблюдавайки полета им над равнината.

- Вярваш ли, че са способни да се преборят с такъв отряд?

Рен кимна към прииждащото море от Железни зъби и уивърни.

- Нямаме друг избор, освен да се надяваме на това - отвърна Едион, сваляйки лъка от гърба си.

Рен последва примера му и стрелците надолу по стената го приеха за сигнал да приготвят своите.

Разпръснатите между тях мисенианци подпряха металните конструкции на огнените копия върху стената.

Морат настъпваше. Вече нямаше какво да ги забави, да ги изненада. Битката бе неизбежна.

Едион надникна към виещата се снага на Флорин, покрита с блеснали под утринното слънце ледове. И опита да потисне страха, обзел сърцето му. Бяха твърде отчаяни, твърде малко в сравнение с вражеското пълчище, за да откаже на Лизандра мисията, която бе поела днес.

Той погледна през рамо. Воините от Гибелния легион бяха опрели катапултите в назъбения парапет, а елфическите благородници се подготвяха да вдигнат с изцедените си магически сили огромните речни камъни, с които щяха да обстрелват врага. Елфическите стрелци по крепостната стена чакаха сигнал.

Едион зареди стрела в лъка си и обтегна тетивата.

Войниците по стената обтегнаха своите като един.

- Да превърнем днешната битка в достойна за песен - каза той.

85

Манон и Тринайсетте се изстреляха в небесата, докато крочанската армия вече се носеше под тях като червена вълна към черното море отпред.

И принудиха легиона на Железни зъби да избира между древните си врагове и новите.

Манон искаше да ги подложи на подобно изпитание. За да прецени колко вещици от Железни зъби щяха да се придържат към заповедта да атакуват големия крочански отряд, както и колко щяха да се отцепят от легиона си, изкушени да воюват с Тринайсетте. Изпитание дори за матроните и наследниците, предвождащи армията -дали щяха да паднат в капана й? Да разделят силите си, или да продължат масовото нападение срещу крочанките?

Манон и Тринайсетте се издигаха все по-нависоко и по-нависоко, докато двете войски се приближаваха една към друга.

Крочанките летяха непоколебимо, насочили лъскави мечове към връхлитащите уивърни.

Железни зъби не бяха обучени за бой с врагове, способни да отвърнат на удара. Летящи врагове, по-дребни и пъргави от тях самите, инструктирани да атакуват слабото място на легиона: ездачките. Така беше целта на крочанките - да повалят ездачките, а не зверовете им.

Но първо трябваше да се промъкнат покрай смъртоносните челюсти и опашките с отровни шипове. Ала дори да намереха начин да заобикалят уивърните, оставаше опасността от вражеските стрели и опитните воини върху зверовете. Нямаше да е лесно, нито бързо.

Тринайсетте се издигнаха толкова високо, че въздухът стана осезаемо разреден. Толкова нависоко, че Манон съзираше най-задната редица на легиона, където летеше страховитият, гигантски уивърн на Искра Жълтонога.

Това щеше да е най-сериозното й и неизбежно предизвикателство в боя. И беше убедена, че въпреки разстоянието помежду им, Искра също я е набелязала за своя мишена.

Петра не се мяркаше никъде. Нямаше ги и другите две матрони. Манон не знаеше коя е новата Върховна вещица на Жълтоногите, заела мястото на убитата старица. Не че я интересуваше. Може би баба й ги беше убедила да не повишават Искра или някоя друга вещица - само и само да разчисти пътя за собственото си издигане.

На Манон вече започваше да й се вие свят от чудовищната височина, когато петдесетина уивърна се отцепиха от вражеската войска. И се устремиха нагоре към тях. Алчни за славата и лаврите, които щеше да им донесе поражението на Тринайсетте.

Манон се усмихна.

Двете армии се сблъскаха.

Тя въздъхна дълбоко и дръпна поводите на Абраксос.

Безпощадният й уивърн разпери широко криле, предприе остър вираж и се спусна надолу.

Светът се кривна на една страна, докато летяха надолу, надолу, надолу, следвани от Тринайсетте. Отрядът им раздираше облаците високо над воюващите армии, а дворецът и градът се проясняваха с бясна скорост.

А когато групата отцепнички от Железни зъби ги доближиха достатъчно, че Манон да ги разпознае като Жълтоноги и Синьокръвни, Абраксос направи рязък завой и един въздушен поток го изстреля право към тях.

Тринайсетте се подредиха във въздушна формация зад нея и заедно разбиха като таран отряда на Железни зъби.

Лъкът на Манон пееше, изстрелвайки стрела след стрела.

Когато плисна първата струя синя кръв, една част от нея сякаш се пропука.

Въпреки това продължи да стреля. А Абраксос продължи да лети, разкъсвайки криле и гърла с опашката и зъбите си.

Легендарната битка започваше.

***

Грохотът от маршируващи нозе отекваше покрай Лизандра дори в реката.

Никой не забелязваше голямата бяла муцуна, която от време на време се подаваше над ледените късове да си поеме дъх. Небето притъмняваше, запълнено с воюващи уивърни и крочанки.

Във водата често се строполяваха тела - на вещици и от двете войски.

Все още живите крочанки, мятащи се в реката, Лизандра пренасяше тайно до брега. Никоя не й задаваше въпроси, пък и тя не се задържаше дотолкова, за да я разпитват коя е.

Падналите вещици от Железни зъби се озоваваха на дъното на реката, притиснати от масивни камъни.

Лизандра извръщаше поглед всеки път, когато довършваше някоя от тях.

А щом откъм крепостните стени долетя пронизителният вой на боен рог, тя подаде отново муцуна над водата. Не сигнал за тревога, а за атака.

Лизандра се гмурна до дъното. После заплува яростно нагоре, размахвайки внушителната си опашка.

Изскочи от обгърнатата от ледени късове вода, описа голяма дъга във въздуха и се заби право в източния фланг на моратската армия.

И сред писъците на ужасените войници се развилия във вихрушка от зъби, нокти и грамадна смъртоносна опашка.

Където стъпеше белият морски дракон, плисваше черна кръв.

А когато войниците овладяха страха си достатъчно, че да заобстрелват със стрели и копия седефените й люспи, подсилени с паякова коприна, Лизандра се завъртя и пак се гмурна в дълбоката река, изчезвайки под леда. Копията пронизваха тюркоазените води, но тя вече се отдалечаваше от брега.

Тялото на морски дракон - е, по-скоро речен дракон - плуваше стремително. Тя го тласкаше до предела на силите му, караше огромните му дробове да се раздуват като гайди.

При следващата извивка на реката Лизандра използва засилката си отново да изскочи на брега.

Съсредоточени в суматохата покрай първото й нападение по-назад в редиците, войниците я забелязаха чак когато им се нахвърли.

Лизандра успя само да надникне към крепостните стени, в които вече се разбиваше черната вълна на вражеската армия. Вдигаха се обсадни стълби и свистяха стрели, придружени от огнени копия. Смогна единствено да ги зърне за секунда, преди да се завърне в ледените дълбини на реката.

Водата отмиваше черната кръв от зъбатата й паст, от опашката и ноктите й, докато сенките на вещиците, воюващи в небето, танцуваха по ледените късове над нея.

И Лизандра продължи да се бие, използвайки плътния лед като щит. Нападаше и се оттегляше във водата, разклащаше източния фланг на врага с всяка атака, принуждаваше войниците да бягат от речния бряг, да се блъскат към центъра на войската.

Постепенно тюркоазените води на Флорин помътняха от синя и черна кръв.

А тя късаше със зъби нови и нови парчета от титаничния звяр, нападнал Оринт.

***

Горещината от огнените копия жареше бузата на Едион, напичаше почти нетърпимо шлема му.

Но беше готов да го понесе, като гледаше как пламъците отблъскваха валгските войници от крепостната стена. Враговете, повалени от стрели, светкавично биваха замествани от нови.

Ала по местата, поразени от огнените копия, оставаха само обгорена пръст и разтопени брони. Върховните оръжия обаче не бяха достатъчно.

Над крепостните стени и далеч напред воюваха Железни зъби и крочанките.

Сблъсъкът им беше толкова кръвожаден, толкова мълниеносно се развиваше, че кръвта им образуваше синкава мъгла в небето.

Едион още не можеше да прецени кой надвива за момента. Там, където Тринайсетте се врязваха сред черната войска, Железни зъби и уивърните им политаха към земята, премазвайки валгските войници под себе си.

По крепостните стени се издигаха нови и нови железни обсадни стълби. Огнените копия запращаха покатерилите се войници на земята като овъглени трупове. Но други Валги плъзваха нагоре, неустрашими дори пред огнената смърт.

Едион препускаше от стълба на стълба, зареждайки стрела след стрела в лъка си, и обстрелваше войниците, изкачили се по стъпалата им. Чисти изстрели в пролуките на тъмните им брони.

Стрелците край него вършеха същото, а воините от Гибелния легион заемаха бойни позиции отзад, готови да посрещнат първите нападатели, преодолели стената.

Край градските порти бумтяха огньове. Едион бе изпратил много от мисенианците при двете порти към Оринт, най-уязвимите точки по крепостната стена.

Фактът, че пламъците горяха неспирно, му говореше достатъчно: именно там бе съсредоточила силите си моратската армия.

Заповедта на Ролф да не пилеят огъня подтикна стомаха му да се свие, но Едион насочи вниманието си към близката обсадна стълба. Лъкът му изсвистя и поредният войник полетя към земята. Последван от друг.

Надолу по стената Рен бе поел следващата обсадна стълба и лъкът му пееше същата песен.

Едион се позволи да надникне към армията отпред. Беше се струпала неимоверно близо до крепостните стени.

Ето защо отстъпи назад, привиквайки друг стрелец на свое място, и вдигна меча си, за да подаде сигнал на воините от Гибелния легион по катапултите, на елфическите благородници и стрелците край тях.

- Сега!

Разнесе се припукване и скърцане на дърво. Камъни, големи колкото фургони, полетяха над стените. Катранът, с който бяха облени, лъщеше на слънцето.

А като достигнаха зенита на полета си, тъкмо преди да се спуснат към врага, елфическите стрелци изпратиха по тях залп от запалени стрели.

Стрелите улучиха камъните точно преди да се разбият в земята.

Изригнаха пламъци и обгърнаха дупките, които Едион бе заповядал да изкопаят в скалата - гнезда на взривните прахове, взети от скъпоценните запаси за огнените копия на Ролф.

Камъните се пръснаха в кълба от огън и скални късове.

Когато димът се разсея, войниците по крепостните стени посрещнаха с триумфални възгласи унищожението. Мястото на сблъсъка бе осеяно с изгорени, смазани и разкъсани на парчета Валги. И шестте катапулта бяха оставили кръгове по овъглената земя.

- Насочете! - изрева Едион.

Воините от Гибелния легион вече бутаха колелата, с които щяха да завъртят катапултите върху дървените им стойки. За броени секунди вече си бяха избрали нови мишени; за броени секунди елфическите благородници вече вдигаха нови покрити с катран камъни от купчината, която Дароу бе трупал седмици наред.

Едион не даде на Морат възможност да се съвземе от удара.

- Стреляйте!

Камъните полетяха, последвани от запалени стрели.

Този път взривовете по бойното поле разтресоха крепостните стени.

Отново прозвучаха ликуващи възгласи и Едион даде сигнал на Гибелния легион и елфическите благородници да не бързат със следващия залп. Да оставят Морат да си мисли, че запасите им са се изчерпали, че са имали само няколко камъка.

Едион се върна при обсадната стълба тъкмо когато първият валгски войник съумя да прехвърли стената.

Някакъв воин от Гибелния легион го уби още преди краката му да докоснат земята.

Едион свали щита от гърба си и вдигна меч тъкмо когато вълната от войници превали стената.

Ала не валгски войник прескочи парапета с нечовешка лекота.

Лицето на младия мъж беше студено като смъртта, черните му очи - блеснали от чудовищен глад.

Около врата му имаше черен нашийник.

Валгски принц.

86

- Съсредоточете се върху стълбата - изръмжа Едион на войниците, отстъпващи от красивия демонски принц, който стъпи върху крепостната стена така, сякаш просто влизаше в стая.

Не носеше броня. Единствено черна туника, вталена по стройното му тяло. Валгският принц се усмихна.

- Принц Едион - измърка съществото в него, изваждайки меч от тъмната ножница на хълбока си. - Чакахме те.

Едион се хвърли в атака.

Нямаше магия, нямаше нищо, с което да се бори срещу мрачната мощ във вените на принца, но притежаваше скорост. И сила.

Едион финтира с меча си - обикновения си, безименен меч - и принцът замахна със своя. Едион го блъсна странично с щита си.

Изтласка го назад. Не към стълбата, а към мисенианеца, въоръжен с огнено копие... Мисенианецът падна мъртъв.

Принцът се изсмя и запрати камшик от тъмната си сила към Едион.

Едион се наведе и разпери нагоре щита си. Сякаш той можеше да го предпази от силата на Валга.

Мрак удари метала и пулсациите отекнаха в ръката му.

Ала не последва очакваната болка, изцеждащата живота агония.

Едион мигновено парира, замахвайки нагоре с меча. Валгският принц обаче отскочи встрани.

Демонът погледна с изцъклени очи щита. Сетне и Едион.

Накрая изсъска:

- Елфическо копеле!

Едион не го разбра. Но нямаше време да се замисля, защото се наложи да отблъсне още една атака на тъмната сила с щита.

Парапетът вече бе облян в червена и черна кръв. Щом близкият мисенианец беше мъртъв, другият се намираше при стълбата на Рен...

Валгският принц го заудря отново и отново със силата си.

Едион поемаше всеки удар с щита си и силата на принца отскачаше от метала като пръски вода от камък. След всяко нападение на демона той замахваше с меча си.

Стомана срещаше стомана, мрак се сблъскваше с древен метал. Едион усещаше смътно, че войниците наоколо - както човеци, така и Валги - постепенно спираха сражението, докато двамата с демонския принц се придвижваха с бой по крепостната стена.

Той стъпваше стабилно на краката си, както го беше учил Рое. И Куин, и Кал Локан. Както го бяха учили всичките му наставници и воините, които уважаваше дълбоко. Подготвяйки го точно за този момент, когато дългът го призоваваше да защитава стените на Оринт.

И сега заради тях замахваше с меча, заради тях отблъскваше удар след удар.

Валгският принц съскаше гневно, като че разярен, задето силата му не съумяваше да счупи щита.

Щита на Рое.

В него нямаше магия. Бранън не го бе носил. Но някой от тях го беше изковал -някой от дълговековната кръвна линия крале и кралици след него, обичали кралството си повече от собствения си живот. Влизали в битка със същия този щит, за да отбраняват храбро Терасен.

И докато се биеше с валгския принц по крепостната стена, докато древният щит удържаше на всеки тъмен удар, Едион се питаше дали в метала не е влята друг вид сила. Непонятна за Валгите. Не истинска магия, не като тази на Бранън и Елин. Но нещо също толкова мощно - по-мощно дори.

Нещо, което Валгите може би никога нямаше да прекършат, колкото и да се опитваха.

Мечът на Едион пееше и валгският принц изрева от болка, когато уцели ръката му, разсичайки плътта надълбоко.

Плисна черна кръв. Едион се вкопчи в преимуществото си - бутна демона с щита и понечи да го наръга с меча си.

Ала принцът явно това и чакаше.

Беше му заложил капан, използвайки собственото си тяло за стръв.

И когато Едион се блъсна в него, демонът извади кинжал от портупея си и го прониза. Прониза го точно през тясната пролука в бронята му близо до едната мишница, уязвима заради протегнатата му ръка.

Острието разкъса плът, мускул и кост.

Нажежена до бяло, ослепителна болка едва не го накара да отвори ръка, да изпусне меча. Единствено обучението му, дългогодишните тренировки му помогнаха да се задържи на крака и да отскочи назад, изтръгвайки ножа от тялото си.

Валгският принц се изкикоти. Едион усещаше като в мъгла сражението наоколо, крясъците, смъртта, пламъците. Виждаше как демонският принц гледа с усмивка окървавения си кинжал.

После го вдигна към плътните си устни и плъзна език по острието му. Облизвайки кръвта на Едион.

- Великолепно - прошепна демонът, изтръпвайки от наслада. Едион направи още крачка назад. Ръката му гореше, гореше, гореше, а бронята му се пълнеше с кръв.

Принцът го последва.

Камшик от тъмната му мощ се стрелна към Едион и той наново го пое с щита си. Сблъсъкът го запрати на земята върху покритото с желязна броня тяло на някакъв воин от Гибелния легион.

Дъхът му се изостри като ножа, който го бе пронизал.

Принцът спря пред Едион.

- С огромна наслада ще изпия кръвта ти.

Едион вдигна щита над себе си, готов за следващия удар.

Принцът пак посегна да вдигне окървавения кинжал към устата си и вече подбелваше очи, предвкусвайки кръвта.

Но очите му се изцъклиха, когато нечия стрела прониза гърлото му. Точно над нашийника.

Принцът изхъхри и се завъртя назад към източника на стрелата. Право към Рен Алсбрук и огненото копие, което държеше в ръцете си.

Рен натисна спусъка и от оръжието избухна пламък.

Едион залегна и сви тялото си под щита, за да не разтопи огънят и неговите кости.

Светът се превърна в пещ. Само за миг. После отново останаха единствено бойните викове и писъците на умиращите.

Едион свали щита.

На мястото на валгския принц имаше купчина пепел и нашийник от черен Камък на Уирда.

Задъхан, Едион сложи ръка върху кървящата си рана.

- Щях да се справя с него.

Рен просто поклати глава, завъртя се на пета и отприщи огненото копие върху близките валгски войници.

След секунда господарят на Алсбрук се обърна към него и отвори уста да му каже нещо. Но погледът на Едион се размъти, а тялото му потъна в студ, какъвто не бе чувствал досега. След това всичко изчезна.

***

Битката се оказваше много по-страшна, отколкото Еванджелин бе очаквала.

Дори от звуците трепереше и единствено носенето На послания до лорд Дароу на позицията му на един от високите балкони в двореца я спасяваше да не се свие на топка някъде.

Сега за пореден път се качваше задъхана до балкона, пред чийто каменен парапет стояха Дароу и още двама терасенски лордове.

- От Килиан - съумя да изрече с реверанс, както правеше всеки път, донесеше ли послание на възрастния лорд.

Знаеше, че войната не е място за обноски - и Елин несъмнено би го потвърдила. Но тя все пак не се отказваше от реверансите дори когато нозете й трепереха. Просто не можеше да се сдържи.

Вестоносецът на Килиан я бе пресрещнал на стълбището на двореца и сега чакаше отговора на Дароу. По-близо до битката не беше стигала. Не че тук, горе, й се струваше по-приемливо.

Тя опря гръб в каменната стена и изчака Дароу да прочете писмото. Високата кула се издигаше почти до сражението между крочанки и уивърни. Поставяше я почти на тяхно ниво и светьт отдолу се размиваше пред очите й. Еванджелин долепи длани до студените камъни, сякаш можеше да извлече сила от тях.

Въпреки шумотевицата от бойното поле чу Дароу да казва на другите лордове:

- Едион е ранен.

Стомахът й се преобърна и нещо гъсто и мазно се помъчи да си проправи пътека нагоре към гърлото й.

- Добре ли е?

Другите двама лордове не я удостоиха с внимание, но Дароу я погледна.

- Загубил е съзнание и са го пренесли в някаква сграда до крепостната стена. В момента лечителките му помагат. Веднага щом се стабилизира, ще го преместят тук.

С омекнали крака Еванджелин се приближи до парапета, таейки надежда да зърне сградата сред хаоса долу.

Нямаше си нито брат, нито баща. И още не беше решила като какъв да възприема Едион. А явно беше тежко ранен, щом известяваха Дароу.

Тя сложи ръка на корема си, като че така можеше да възпре жлъчката, прогаряща гърлото й.

Лордовете си зашушукаха нещо. След малко Еванджелин усети нечия ръка върху рамото си.

- Лорд Гунар ще предаде отговора ми - обясни Дароу. - Ти ще останеш тук с мен. Може да си ми необходима.

Думите му звучаха строго, но ръката върху рамото й беше ласкава.

Еванджелин само кимна, прималяла от тревога и тъга, и вкопчи ръце в парапета на балкона, сякаш с хватката си можеше да задържи Едион в света на живите.

- Донеси топли напитки, Слоан - нареди Дароу с тон, който не търпеше възражения.

Другият лорд се оттегли мълчаливо. Еванджелин нямаше представа колко време му е отнело да се върне и Дароу да притисне горещата чаша в ръцете й.

- Пий!

Тя се подчини. Напитката се оказа някакъв бульон. Може би говежди. Не я интересуваше.

Приятелите й бяха там, долу. Новото й семейство.

Надалеч, чак до речния бряг, сред вражеската армия цареше смут. Единственият признак, че Лизандра още беше жива.

Не идваше вест за състоянието на Едион.

Затова Еванджелин остана на балкона с Дароу, чакащ безмълвно до нея, и продължи да се моли.

87

Колкото и да бързаше, хаганската армия се придвижваше твърде бавно. Беше препалено голяма и тромава, за да достигне Терасен навреме.

За цяла седмица преход на север, в рамките на който Елин молеше за прошка Оуквалд, Малките хора и Бранън, задето й се налагаше да проправя широк път през гората, чак сега наближаваха Ендовиер и границата на броени километри отвъд него. Оттам, ако имаха късмет, им предстояха още десетина дни до Оринт. А не беше изключено всичко да пропадне, ако Морат бе оставил част от силите си в Перант след обсадата на града.

Затова решиха да го заобиколят покрай западната му граница, обхождайки Перантската планина, вместо да поемат по лесния маршрут през низината. Ползвайки прикритието на Оуквалд, може би щяха да сварят моратската армия неподготвена при Оринт.

Ако от Оринт въобще бе останало нещо, докато пристигнеха. Още бяха твърде далеч, за да пуснат рукините на оглед, а и не бяха срещнали нито един вестоносец. Дори планинците от Белия зъб, които все още бяха с тях и се заклеха да ги последват до Оринт, за да отмъстят за клането на предците си, не знаеха по-бърз път.

Елин се опитваше да не мисли за това. Нито за Майев и Ераван, където и да се намираха. Каквото и да бяха наумили.

Ендовиер, единственият аванпост на цивилизацията след цяла седмица път, щеше да е първата новост, откакто бяха напуснали Ферианската падина.

Не й се разсъждаваше и върху това. Нито че на следващия или по-следващия ден щяха да минат през Ендовиер. Както и че отново щеше да види сивите планини на солните мини.

Легнала по корем върху кревата си - нямаше смисъл някой да приготвя кралското легло за двама им с Роуан, при положение че до няколко часа щяха да продължат похода си, - Елин изтръпна от щипещата болка по гърба си.

Дрънченето на инструментите на Роуан и пращенето на огъня в мангалите бяха самотните звуци в шатрата им.

- Ще успееш ли тази вечер? - попита го тя, когато Роуан спря, за да потопи върха на иглата в купичката с подсолено мастило.

- Ако спреш да дърдориш - отвърна сухо той.

Елин изпуфтя, надигна се на лакти и надникна през рамо към него. Не виждаше татуировката по гърба си, но знаеше каква ще е. Същата като онази, която бе изписал върху белезите по гърба й миналата пролет - историите за любимите й хора и тяхната смърт. На точното място, където някога бяха белезите й, сякаш ги бе запечатал в паметта си.

Но сега там имаше друга татуировка. Обгърнала като разперени криле лопатките на раменете й. Поне така й я беше описал.

Тяхната история. Историята на Роуан и Елин.

История, започнала с ярост и тъга, но прераснала в нещо коренно различно.

Радваше се, че бе решил да я завърши с това. С щастието.

Елин отпусна брадичка върху ръцете си.

- Скоро ще наближим Ендовиер.

Роуан продължи да работи, но чу думите й и ги премисли внимателно.

- Какво искаш да направиш?

Тя изтръпна от болката, която я прониза на едно особено чувствително място до гръбнака й.

- Да го превърна в пепелище. Да взривя цялата планина.

- Чудесно. Ще ти помогна.

Лека усмивка изви устните й.

- Легендарният принц воин няма да ме посъветва да не разхищавам лекомислено силата си?

- Легендарният принц воин ще те посъветва да следваш плана ни, но ако унищожението на Ендовиер ще ти помогне, той на драго сърце ще застане до теб.

Елин се умълча и Роуан поработи в тишина няколко минути.

- Не си спомням последната татуировка да ти е отнела толкова време.

- Тази е подобрена. Пък и получаваш чисто нов символ.

Тя изхъмка и пак се умълча.

Той продължи да работи, бършейки капчиците кръв, когато избиваха.

- Не знам дали съм способна - пророни Елин. - Не знам дали ще мога дори да погледна Ендовиер, камо ли да го унищожа.

- Искаш ли аз да го унищожа?

Спокоен воински въпрос. И Елин знаеше, че би го сторил заради нея. Ако го помолеше, още сега щеше да отлети до Ендовиер и да го изпепели.

- Не - призна му тя. - Надзирателите и робите вече ги няма. Няма нитр кого да унищожаваме, нито кого да спасяваме. Искам просто да го подмина и повече никога да се сещам за него. Това превръща ли ме в страхливка?

- Бих казал, че те превръща в човек. - Той се замисли за кратко, а сетне додаде: - Или каквото там се казва за елфите.

Тя погледна смръщено преплетените пръсти под брадичката си.

- Май вече съм по-скоро елфа. Дори не си спомням кога за последно съм била в човешкото си тяло.

- Това хубаво ли е, или лошо? - поинтересува се той, без ръцете му да трепнат.

- Не знам. Дълбоко в себе си съм човек, не някаква си елфическа кралица. Родителите ми бяха хора, и техните родители бяха хора. Е, в общи линии. И въпреки кръвната линия на Маб... Аз съм човек, способен да се превръща в елф. Човек в елфическо тяло.

Не спомена безсмъртието си. Главно заради изпитанията, които ги очакваха.

- От друга страна - подхвана Роуан, - бих те нарекъл човек с елфически инстинкти. Навярно повече, отколкото човешките. - Той се подсмихна. - Деспотична, властна, агресивна...

- Умееш да правиш комплименти на нежния пол.

Топлият дъх от смеха му погали гръбнака й.

- Защо да не бъдеш едновременно човек и елф? Защо да избираш?

- Защото всички искат да си или едното, или другото.

- Никога не ти е пукало какво искат всички останали.

Тя се засмя.

- Вярно е.

Иглата прободе чувствителната кожа по гръбнака й и Елин стисна зъби.

- Радвам се, че си с мен. Че за пръв път се връщам в Ендовиер с теб.

Защото й предстоеше да се изправи пред онази част от миналото си, пред страданията и мъките, макар и още да не смееше да се замисля прекалено сериозно за последните няколко месеца.

Инструментите му и щипещата болка спряха. После устните му докоснаха най-горната част на гръбнака й, точно над новата татуировка. Същата татуировка, която Гавриел и Фенрис правеха на собствения му гръб през изминалите дни винаги когато спираха да пренощуват някъде.

- И аз се радвам, че съм с теб, Огнено сърце.

Още толкова време, колкото позволяха боговете.

***

Елида седна тежко върху леглото си и простена тихо, като се наведе да развърже връзките на ботушите си. Асистирането на Ирен в лечителския фургон не беше лека работа и мисълта да разтрие глезена и ходилото си с мехлема й носеше същинско блаженство. Но поне от работа не й оставаше време да размишлява за други неща: за постъпката си спрямо Върнън, за участта на Перант, за онова, което ги очакваше в Оринт и как биха могли да го надвият.

Лоркан я гледаше от отсрещния креват с наполовина обелена ябълка в ръце.

- Трябва по-често да си почиваш.

Тя махна небрежно с ръка и събу ботуша и чорапа си.

- Ирен е бременна. Повръща почти на всеки час. Щом тя не си почива, и аз нямам намерение.

- Не съм сигурен, че Ирен е човек.

Колкото и сериозно да прозвуча гласът му, в очите му проблесна шеговитост.

Елида извади тенекиената кутийка с мехлем от джоба си. Евкалипт, беше го нарекла Ирен - растение, за което Елида за пръв път чуваше, ала чийто остър, но някак успокояващ аромат много й харесваше. Освен доминиращия мирис на билката в светлия, мътен мехлем се долавяха и нотки на лавандула, розмарин и нещо друго.

Чу се шумолене на дрехи и Лоркан се озова коленичил пред нея с ходилото й в ръце. Почти погълнато от ръцете му... всъщност.

- Дай на мен - предложи той.

Елида толкова се смая, че му позволи да вземе кутийката от пръстите й и загледа мълчаливо как Лоркан потапя своите в мазилото. И започва да го разнася по глезена й.

Палецът му засегна онази точка от глезена й, където кост се триеше в кост. Елида простена от болка. Той се зае да разтрива мястото предпазливо, почти с благоговение.

С тези ръце бе отнемал животи в не едно кралство. Бледите белези по кожата му го доказваха. Но държеше крака й като малка птичка, като нещо... свещено.

Двамата не споделяха едно легло - креватите бяха твърде тесни, пък и Елида често почти припадаше след вечеря. Но споделяха тази шатра. Той съвестно - понякога твърде съвестно - изоставяше общото им пространство, когато дойдеше време тя да се преоблече или изкъпе.

И сега ваната в единия ъгъл на шатрата им изпускаше пара. Елин топлеше вода за почти целия им лагер, спечелвайки вечното признание както на кралски особи и военачалници, така и на обикновените войници.

Лоркан бавно разсея болката в крака й, редувайки протяжни движения и описването на малки кръгове. И изглеждаше готов да го прави цяла нощ, ако тя пожелаеше.

Но този път поне Елида не умираше за сън. И всеки допир на пръстите му я караше да се изправя по мъничко, стопляше нещо дълбоко в нея.

Палецът му погали свода на стъпалото й и тя издаде тъничък звук. Не от болка, а...

Бузите й пламнаха. И се нагорещиха още повече, когато Лоркан я погледна изпод мигли с озарени от палава искрица тъмни очи.

Елида отвори леко устни. После го перна по рамото. По твърдите му като скала мускули.

- Нарочно го направи.

Без да откъсва очи от нейните, той повтори същото движение.

Прекрасно... чувството беше прекрасно, Дявол да го вземе...

Елида изтръгна крака си от ръцете му. И събра бедрата си. Плътно.

Лоркан й отвърна с половинчата усмивка, която накара пръстите на краката й да се свият.

А след това й каза:

- Вече си истинска господарка на Перант.

Знаеше го. Не спираше да мисли за същото по време на тежкия им поход.

- За това ли искаш да си говорим?

Пръстите му не спираха чудотворната си, сластна работа.

- Не сме говорили по въпроса. Най-вече за Върнън.

- Какво за него? - попита Елида с престорено равнодушие. Той отново я стрелна изпод гъстите си мигли, доловил намерението й да се измъкне. Елида въздъхна, вдигайки очи към островърхия таван на шатрата. - Начинът, по който го наказах, не ме ли прави същата като него?

Първия ден изобщо не съжаляваше за решението си. Нито втория. Но през дългите дни след това, когато започваше да се замисля, че Върнън навярно е мъртъв, съвестта я глождеше.

- Май само ти можеш да си отговориш на подобен въпрос - каза Лоркан. Пръстите му спряха върху стъпалото й. - Но мен ако питаш, той си го заслужаваше.

Тъмната му сила затътна в помещението.

- Естествено, че така ще кажеш.

Той сви рамене, без да отрича.

- Бъди убедена, че Перант ще се съвземе след разгрома от моратската армия -подхвърли вместо Лоркан. - И слеД всичко, което Върнън му е причинил преди това.

Именно тази беше другата мисъл, нагнетяваща се все повече и повече в съзнанието й с всеки следващ километър на север - че градът й, градът на родителите й бе опустошен; че Финула, дойката й, можеше да е сред загиналите, както и че обитателите му вероятно страдаха още.

- Да, ако спечелим войната - отвърна Елида.

Лоркан продължи да разтрива крака й.

- Перант ще се съвземе - повтори той. - Ние ще се погрижим.

- Правил ли си го някога? Издигал ли си нов град от прахта?

- Не - призна той, докато палците му разсейваха болката в изстрадалите й кости. -Досега само съм ги унищожавал. - Той вдигна открити, искрени очи към нея. - Но искам да опитам. С теб.

Елида прочете предложението в погледа му - да съградят заедно не просто нов град, но и нов живот.

Бузите й пламнаха и тя кимна.

- Да - прошепна. - За колкото време ни остава.

Защото, ако оцелееха в тази война, трябваше да се впуснат и в своята лична: безсмъртието му.

Думите й сразиха нещо в очите на Лоркан и й се стори, че се готви да изрече повече от това, ала той само сведе глава. И се зае да развързва другия й ботуш.

- Какво вършиш? - прошушна задъхано тя.

Чевръстите му пръсти - свещени богове, какви пръсти! - се справиха набързо с връзките й.

- Трябва да подържиш крака си в топла вода. И цялата да постоиш вътре. Както казах, работиш прекалено усилено.

- Каза, че трябва да си почивам повече.

- Защото работиш прекалено усилено. - Той посочи с брадичка към ваната, събу другия й ботуш и й помогна да стане. - Ще ида да намеря храна.

- Вече ядох...

- Трябва да ядеш повече.

Предлагаше й уединение, за да не й се налага сама да го поиска. Ето това правеше.

Застанала боса пред него, Елида впери поглед в изсеченото му от гранит лице. И съблече пелерината, сетне и жакета си. Гърлото на Лоркан подскочи.

Елида знаеше, че чува бясно препускащото й сърце. И навярно подушва всичките й емоции. Въпреки това промълви:

- Нужна ми е помощ. Да вляза във ваната.

- Така ли... - отвърна с дрезгав глас Лоркан.

Тя прехапа долната си устна, усещайки как гърдите й натежават и изтръпват едва доловимо.

- Може да се подхлъзна.

Той прокара очи надолу по тялото й, но не посегна към нея.

- Опасно занимание е къпането.

Елида свика смелост и тръгна към медната вана. Той тръгна на няколко крачки след нея, осигурявайки й известно пространство. Възможност да ръководи играта.

Тя отиде до ваната, изпускаща пара, и извади ръба на ризата от панталона си.

Лоркан наблюдаваше съсредоточено всяко нейно движение. Елида не знаеше дали изобщо диша.

Но... ръцете й спряха. Поколебаха се. Не заради него, а заради този ритуал, този път.

- Покажи ми какво да правя - прошепна тя.

- Справяш се прекрасно - процеди Лоркан.

Тя обаче го изгледа безпомощно и той тръгна бавно към нея. Пръстите му намериха измъкнатия край на ризата й.

- Позволяваш ли? - попита я приглушено.

- Да - промълви Елида.

Лоркан продължи да изучава очите й, сякаш опитваше да прецени доколко искрен е отговорът й. Накрая реши, че е такъв.

И отлепи нежно плата от тялото й. Хладен въздух целуна голата й кожа, карайки я да настръхне. Еластичната лента около гърдите й остана, но той не отместваше очи от нейните.

- Кажи ми какво искаш да сторя сега - рече пресипнало.

Елида докосна лентата с разтреперана ръка.

Пръстите на Лоркан също трепереха, докато я развиваше. Докато разкриваше голотата й на въздуха около тях, на себе си.

Очите му сякаш почерняха, като зърна гърдите й, неравномерното й дишане.

- Красота - пророни той.

Думата се загнезди в съзнанието й, карайки устните й да се извият в лека усмивка. Давайки й достатъчно смелост да вдигне ръце към копчетата на жакета му. След като оголи гърдите му, тя плъзна пръсти по копринено фините косъмчета върху изваяните му мускули.

- Красота - пророни и тя.

Лоркан потрепери - незнайно дали от усилието да се сдържа, или от емоции. Очарователното му мъркане отекна в тялото й, когато притисна устни към гърдите му.

Ръката му намери косите й и заразплита гальовно плитката й.

- Ще стигнем само дотам, докъдето ти искаш - каза й.

Но тя дръзна да прокара поглед надолу по тялото му - до напрежението в предната част на панталона му.

Устата й пресъхна.

- Аз... Не знам какво правя.

- Каквото и да направиш, ще е достатъчно - отвърна Лоркан.

Тя вдигна глава и обходи с очи лицето му.

- Достатъчно за какво?

Устните му се извиха в половинчата усмивка.

- Достатъчно да ме задоволи.

Елида се присмя на арогантния му отговор, но той погали с устни шията й. Обгърна с ръце кръста й и замилва с палци ребрата й. Но не по-нагоре.

Тя се притисна към допира му и издаде приглушен звук. Лоркан докосна с устни чувствителното местенце точно под ухото й, после устата му се впи нежно и гладно в нейната.

Елида преплете пръсти на тила му, а той я вдигна и я понесе не към ваната, а към леглото, без да отделя устни от нейните.

У дома. Така се усещаше с него. У дома, както никога преди. Колкото и време да им оставаше заедно.

А когато Лоркан я положи на леглото, също толкова задъхан, колкото нея самата, когато спря, за да й позволи да реши какво следва, докъде да стигнат, Елида го целуна наново и прошепна:

- Покажи ми всичко.

И той се подчини.

***

Имаше порта и ковчег.

Още не беше избрала нито едно от двете.

Стоеше обгърната в мъгла на място, което не беше място... и се взираше в тях. В изборите си.

Някой блъскаше по вътрешните стени на ковчега, приглушен женски глас пищеше умолително.

А портата, черният свод към вечността - по него се стичаше кръв, пропиваше се в тъмния камък. Само кръвта бе останала от младия крал, след като портата приключи с него.

- Не си нищо повече от мен - каза Каирн.

Тя се извърна към него, но не изтезателят й стоеше сред мъглите.

Видя дванайсет фигури - безтелесни, древни и студени. Проговориха с един глас:

- Лъжкиня. Предателка. Страхливка.

Кръвта се просмукваше в камъните, като че портата поглъщаше алчно дори тази сетна част от него. От мъжа, жертвал се вместо нея. На когото бе позволила да се жертва вместо нея.

Жената в ковчега продължаваше да блъска глухо по стените му.

- Онази кутия никога няма да се отвори - казаха в един глас сенките.

Тя мигна и се озова в саркофага със студени каменни стени и нагнетен въздух. Пак мигна и вече блъскаше по капака му, пищейки и пищейки отново. Мигна и се оказа окована с вериги, с маска на лицето...

***

Елин се събуди сред смътната светлина от мангалите, обвита от аромата на заснежени борове, струящ от вречения й. Вятърът виеше около шатрата им, люлееше и издуваше платнените й стени.

Уморена. Чувстваше се толкова уморена.

Вместо да заспи обаче, дълги часове се взира в мрака.

***

Въпреки прикритието на Оуквалд, въпреки че разширяваше с огън древния път, лъкатушещ на север през континента като съсухрена вена, Елин усещаше как с всяка крачка се приближава до Ендовиер. Вече виждаха масивното туловище на планината Рун, издигащо се като стена на хоризонта.

Яздеше с предните редици на армията, без да продумва особено през цялата сутрин, а после и целия следобед. Роуан неизменно беше от лявата й страна - като щит между нея и Ендовиер, докато тя изпепеляваше със струи пламък древните дървета по пътя. Той пък разсейваше с вятъра си пушека, който можеше да извести враговете им, че наближават.

Миналата вечер бе довършил татуировката й. Показал й я беше с ръчно огледалце. Татуировката, която бе направил за тях двамата.

Щом съзря разперените криле - ястребови криле - върху гърба си, Елин го целуна. Продължи да го целува, докато и неговите дрехи не изчезнаха и не го възседна, без да говори и без да очаква думи от него. Никой от двама им не можеше да открие подходящите.

До сутринта татуировката бе зараснала, макар и кожата по гръбнака й да оставаше леко чувствителна. Ала през часовете на езда към Ендовиер тежестта на мастилото като че ли й действаше уравновесяващо.

Беше оцеляла. Беше се измъкнала.

От Ендовиер - и от Майев.

А сега трябваше да язди с всички сили към Севера, за да спаси народа си, преди Морат да го е разгромил. Преди Ераван и Майев да пристигнат със същата цел.

Но дори мисията й не прокуждаше онова бреме, притегателната сила откъм запад. Изкушението да надникне към мястото, от което й бе коствало толкова много време да избяга дори след като се беше освободила физически.

Като потеглиха отново след почивката за обяд, се натъкна на Елида от дясната си страна. Момичето яздеше мълчаливо под дърветата с по-изправен гръб отпреди. И с поруменели бузи.

Елин предполагаше с точност каква бе причината за разцъфналата й руменина, както и че ако погледнеше назад към Лоркан, щеше да види удовлетворената, чисто мъжка усмивка по лицето му.

Елида обаче не проговори с думите на влюбена девойка.

- След като Върнън ме отвлече от Перант, не очаквах да зърна Терасен отново.

Елин мигна. Руменината по лицето на Елида избледня и тя стисна устни.

От всички тях единствено новата господарка на Перант бе виждала Морат с очите си. Бе живяла там. И беше оцеляла.

- И аз преди време смятах, че никога няма да го видя пак - отвърна Елин.

По лицето на Елида се изписа умислено изражение.

- През живота ти на асасин или на робиня?

- И двете. - Елин подозираше, че момичето я е доближило именно за да я подтикне да си излее душата, но все пак обясни: - Това беше просто друг вид мъчение в Ендовиер: идеята, че домът ми е едва на няколко километра. И че няма да го зърна за последно, преди да умра.

Тъмните очи на Елида проблеснаха с разбиране.

- И аз вярвах, че ще умра в онази кула, че никой няма да си спомня за мен.

И двете бяха живели като пленници, като робини. И двете бяха мъкнали окови. И още носеха белезите от тях.

Поне Елида. Липсата им по тялото на Елин не преставаше да я терзае, независимо че никога не бе очаквала да страда по тях.

- Но в края на краищата успяхме да се измъкнем - каза Елин. Елида се пресегна и сграбчи ръката й.

- Да, успяхме.

Ала вече й се искаше всичко да приключи. И това желание утежняваше всяка нейна глътка въздух.

Продължиха напред и тъкмо когато Елин забеляза разклонението в пътя -кръстопътя, който щеше да ги отведе към солните мини, рукинът, кръжащ по границата между гората и планината, нададе предупредителен вик.

Елин мълниеносно извади Голдрин. Роуан застана с оръжие до нея и цялата армия спря, оглеждайки гората, небето.

Елин чу предупреждението в мига, в който тъмна фигура се стрелна покрай тях, толкова едра, че скри слънцето над дървесните корони.

Уивърн.

Застенаха тетиви на лъкове, а руките се устремиха след уивърна. Ако разузнавач на Железни зъби ги разкриеше...

Елин приготви магията си. Уивърнът свърна рязко към тях, едва откриваем през гъстата плетеница от клони.

Проблесна светлина. И вълната отблъсна руките - без да ги нарани.

Не беше светлина. А лед, който поблещука ярко, преди да се измени в пламък.

Роуан също го разпозна. И нареди на стрелците да не стрелят.

Не Абраксос кацна на кръстопътя. А и Манон Черноклюна не се мяркаше никъде.

Отново избухна светлина. В следващия миг на пътя стоеше Дориан Хавилиард с износен жакет и пелерина.

Елин препусна с коня си към него, обградена от Роуан и Елида, и другите ги последваха.

Дориан вдигна ръка за поздрав. Лицето му беше мъртвешки бледо, но очите му се изцъклиха, щом я видя.

В същия момент Елин ги усети.

Усети онова, което носеше Дориан.

Ключовете на Уирда.

И трите.

88

Ръката и ребрата на Едион горяха.

По-силно от пърлещата горещина на огнените копия, по-силно от пламъците в царството на Хелас.

Дойде в съзнание, докато лечителката правеше първите шевове. Захапа покритата с кожа пръчка, която му даде, и ви като куче от болка.

Преди да го е зашила изцяло, той пак загуби съзнание. Свести се след няколко минути, поне по думите на войниците, назначени да го държат жив. Болката беше поотшумяла, но все още бе толкова пронизваща, че му се струваше почти невъзможно да използва ръката, с която бе хванал меча. Но поне елфическото му тяло щеше да се възстанови доста по-бързо от това на простосмъртен.

Именно благодарение на елфическото си тяло не умря от кръвозагуба и съумя да помръдне ръката си, докато му нахлузваха бронята, както бе наредил, а после и да тръгне по улиците към крепостната стена. Да, дължеше го и на майка си, но най-вече на баща си.

Дали новината за опасността, надвиснала над Терасен, бе достигнала Гавриел, където и да го бе отвела мисията им да издирват Елин? Дали щеше да го е грижа?

Нямаше значение. Макар че една част от него искаше Пумата да е наоколо. Заедно с Роуан и другите, разбира се, но балансиращото присъствие на Гавриел щеше да е като лечебен мехлем за войниците. И за него самия.

Едион сключи зъби, олюлявайки се, докато изкачваше облените в кръв стъпала на крепостната стена, заобикаляйки човешки и валгски трупове. Един час - останал беше в несвяст един час.

А нищо не се бе променило. Валгите продължаваха да превалят стената, да се трупат при южната и западната порта. Но терасенските сили ги възпираха. Броят на крочанките и вещиците от Железни зъби в небето беше намалял, ала едва осезаемо. Тринайсетте бяха като месомелачка в далечината - разкъсваха всеки по пътя си.

А при реката... заснежените брегове се къпеха в червена кръв. Твърде много червена кръв.

Той залитна и изгуби реката от взора си за секунда. Неколцина войници се сражаваха с Валги точно пред него, а като отминаха, Едион огледа с притаен дъх окървавените речни брегове. Гъмжеше от трупове, но... Видя я. По-близо до крепостните стени, отколкото се бе надявал.

Белеейки дори на фона на снега и леда, Лизандра продължаваше да се бие. От двете страни на тялото й шуртеше кръв. Червена кръв.

Въпреки това не търсеше укритие във водата. Удържаше фронта.

Глупав, неоправдан риск. Засадата беше много по-ефективна.

Но тя не отстъпваше от позицията си край извивката на реката отвъд града; продължаваше да прекършва гръбнаци с опашката си, да къса глави с гигантската си паст. Едион осъзна, че нещо не е наред. Освен това, за което намекваше цялата кръв по нея.

Осъзна, че Лизандра е научила нещо, неизвестно за тях. И се мъчеше да им даде знак при стената.

Главата му се въртеше жестоко, ръката и ребрата му пулсираха болезнено, но той плъзна поглед по бойното поле. Някаква група войници се спусна към нея. Тя замахна с опашка и прекърши както копията им, така и самите тях.

Втора група войници опита да претича покрай нея по брега.

Като съзря какво носеха, Едион изруга. Лизандра разби едната лодка с опашката си, но не смогна да достигне навреме втората група войници - които влачеха втора лодка.

Щом достигнаха ледените води на реката, войниците пуснаха лодката вътре, а Лизандра понечи да се втурне към тях. Ала в този миг я наобиколиха още войници с толкова много копия, че нямаше друг избор, освен да се отбранява. Позволявайки на лодката и враговете, които я носеха, да се промъкнат покрай нея.

Едион забеляза накъде са се отправили войниците и започна да раздава заповеди. С всяка следваща главата му се замъгляваше все повече и повече.

Промъквайки се в реката през тунелите, Лизандра се беше възползвала от елемента на изненадата. Но и бе разкрила на Морат възможен вход към града. Точно под нозете им.

А минеха ли през желязната решетка, проникнеха ли отвъд стените...

Потиснал с всички сили нарастващия си световъртеж, Едион се зае да сигнализира. Първо на хамелеонката, отблъскваща храбро вражеската армия. После на Тринайсетте, издигнали се опасно високо в небето, призовавайки ги да се върнат при крепостните стени и да възпрат моратската войска, преди да е станало твърде късно.

***

Нависоко в небето, където воят на вятъра се сливаше с писъците на умиращите и ранените, Манон видя светлинните сигнали на генерала, за които й бе обяснил вечерта.

Команда да се върнат незабавно при крепостната стена. Само тя и Тринайсетте.

Крочанките удържаха наплива от Железни зъби, но да отстъпят с Тринайсетте, да ги изоставят...

Принц Едион наново подаде сигнала. ВеДнага! ВеДнага! ВеДнага!

Случваше се нещо. Нещо лошо.

Реката - сигнализираше генералът. - Врагове.

Манон погледна към земята далеч под тях. И забеляза какво се мъчеха да постигнат скришом враговете им.

- Към стената! - провикна се към Тринайсетте, които още вършееха зад нея, и понечи да се устреми с Абраксос към града, прелитайки високо над сражението.

Предупредителният вик на Астерин я достигна твърде късно.

Огромният мъжкар връхлетя Абраксос отдолу, като хищник, атакуващ плячката си от засада.

В момента, в който уивърнът се блъсна в него, пронизвайки го надълбоко с нокти и зъби, Манон разпозна ездачката на гърба му.

Искра Жълтонога вече се усмихваше.

Светът се кривна, завъртя се шеметно, но Абраксос се задържа във въздуха, продължи да размахва криле, макар и с агонизиращ рев.

Тогава мъжкарят на Искра отметна главата му назад и сключи челюсти около гърлото му.

89

Уивърнът на Искра го стисна за шията, но Абраксос успя да ги задържи във въздуха.

Като зърна мощните челюсти на мъжкаря около гърлото на Абраксос, страха и болката в очите му...

Манон остана без дъх. Обзе я ужас, толкова заслепяващ и обезсилващ, че накара и разума, и тялото й да замръзнат за няколко секунди. Вцепени ги напълно.

Абраксос, Абраксос...

Неин. Той беше неин и тя беше негова... и Мракът ги бе събрал.

Изгуби представа за времето, не знаеше колко й е трябвало, за да се съвземе след нападението. Можеше да е било секунда или цяла минута.

Но светкавично извади стрела от почти изпразнения си колчан. Вятърът почти я изтръгна от пръстите й, но тя съумя да я зареди в лъка си, докато светът се въртеше, въртеше, въртеше, а вятърът виеше свирепо, и се прицели.

Мъжкарят на Искра се замята, когато стрелата й улучи целта си - на косъм разстояние от окото му.

Но не отвори челюсти.

Пастта му не обхващаше гръкляна на Абраксос достатъчно, че да го изтръгне, но ако продължеше да го стиска така, ако прекъснеше притока му на въздух...

Манон изстреля нова стрела. Вятърът я отмести от курса й и тя попадна в челюстта на звяра, забивайки едва върха си в дебелата му кожа.

Искра се смееше. Смееше се, докато Абраксос се бореше и не успяваше да се измъкне...

Манон се огледа за Тринайсетте, за някого, който можеше да ги спаси. Да спаси него.

Онзи, когото обичаше повече от всеки друг, чието място би заела, ако Триликата богиня позволеше, защото предпочиташе нейното гърло да е в онази противна паст...

Ала Тринайсетте се бяха разпилели, пръснати из небето от сестринството на Искра. Астерин и Втората на Искра се бяха вкопчили една в друга, докато уивърните им пропадаха към бойното поле, преплели нокти.

Манон прецени разстоянието до мъжкаря на Искра, до челюстите около гърлото на Абраксос. Прецени здравината на поводите. Ако успееше да увисне на тях, с мъничко късмет можеше да се люшне към уивърна и да пререже шията му, поне колкото да отвори челюсти...

Но крилете на Абраксос започваха да изнемощяват. Опашката му, с която досега се мъчеше да удари нападателя, започна да забавя маховете си.

Не.

Не.

Не и това. Всичко друго, но не и това.

Манон преметна лъка през гърба си и премръзналите й пръсти се заеха с каишите и катарамите на седлото.

Не можеше да го понесе. Нямаше да понесе смъртта му, болката и страха му.

Усещаше смътно, че ридае, че пищи, докато крилете му омекваха.

Щеше да скочи през проклетия вятър, да изхвърли онази кучка от седлото и да пререже гърлото на уивърна й...

Абраксос вече падаше надолу.

Не падаше. Устремил се беше надолу. За да повлече другия уивърн със себе си.

За да оцелее Манон.

- МОЛЯ ТЕ! - Викът й към Искра проехтя над бойното поле, закръжи около целия свят. - МОЛЯ ТЕ!

Беше готова да се моли, да пълзи по корем, ако така щеше да спаси живота му.

Дребничкия уивърн с храбро сърце, който й бе помагал много повече пъти, отколкото тя на него.

- УМОЛЯВАМ ТЕ! - изпищя с всяка частица от раздраната си душа.

Искра просто й се изсмя. И мъжкарят й не пусна гърлото му, колкото и да ги доближаваше към земята Абраксос.

Вятърът отнесе сълзите й и Манон разкопча последната катарама на седлото. Разстоянието между двата уивърна изглеждаше огромно, но и преди късметът й се бе усмихвал.

Вече не я интересуваше нищо друго - нито Пустошта, нито крочанките, нито Железни зъби, нито короната. Нищо нямаше да има значение, ако Абраксос не беше до нея.

Крилете му се напрегнаха, борейки се заедно с могъщото му, любящо сърце да достигнат земята.

Манон прецени разстоянието до мъжкаря и свали ръкавиците си, за да освободи железните си нокти. По-здрави от абордажни куки.

Надигна се в седлото, пъхна единия си крак под себе си и изопна мускули за предстоящия скок. После погали Абраксос по гръбнака и му каза:

- Обичам те!

Само това беше важно накрая. Сега.

Той се замята във въздуха. Сякаш искаше да я възпре.

Манон свика всички сили в нозете и ръцете си, пое глътка въздух, навярно последната, и...

Изскочила от нищото, по-бърза от комета, голяма фигура се блъсна с рев в мъжкаря на Искра.

Челюстите се откопчиха от шията на Абраксос и той полетя надолу, въртейки се като свредел.

Манон съобрази да сграбчи седлото, да го стисне с всички сили, преди вятърът да я е откъснал от него.

Както падаха стремглаво и въздушният поток носеше кръвта на Абраксос нагоре, в следващия момент уивърнът разпери широко криле, направи рязък вираж и се заиздига в небето. Закрепи се достатъчно във въздуха, че Манон да преметне крак през седлото и да се настани, закопчавайки каишите, преди да се завърти, за да провери какво се случва зад нея. Кой ги беше спасил.

Не беше Астерин.

Не беше никоя от Тринайсетте.

А Петра Синьокръвна.

Зад наследницата на вещерския клан, вплетени в бой с моратския въздушен легион, прокраднал се в небесното сражение отнякъде високо над облаците, бяха Железни зъби.

Стотици.

Стотици вещици от Железни зъби и уивърните им се сблъскаха със собствените си сили.

Петра и Искра се откъснаха една от друга и наследницата на Синьокръвните полетя към Манон, докато Абраксос се бореше да остане във въздуха.

Въпреки воя на вятъра и шумното сражение Манон чу Петра да казва:

- За по-добър свят!

Манон се почувства лишена от думи. Ето защо погледна към крепостните стени, към отряда войници, опитващи да проникнат в града през желязната решетка на реката.

- Стените...

- Върви! - Петра посочи Искра, която бе застинала във въздуха и гледаше смаяно сражението. Неподчинение, толкова немислимо, че мнозина от моратските вещици изглеждаха също толкова стъписани. Петра сбърчи устни и железните й зъби проблеснаха на воднистата слънчева светлина. - Тя е моя.

Погледът на Манон прескочи няколко пъти между крепостните стени и Искра, спирайки върху водачката на Жълтоногите. Две армии срещу една. Несъмнено щяха да я сразят...

- Върви! - изръмжа й Петра. Манон отново се поколеба и наследницата на Синьокръвните добави просто: - Заради Кийли.

Заради уивърна, който Петра бе обичала така, както Манон обичаше Абраксос. Който се бе борил за нея до сетен дъх, убит накрая от мъжкаря на Искра.

Манон кимна.

- Нека Мракът бъде с теб!

Абраксос полетя към стената с изнемощели криле и неравномерен дъх.

Трябваше да си почине, да го прегледа лечителка...

Манон надникна назад тъкмо когато Петра връхлиташе Искра.

Двете наследници се сблъскаха наново и уивърните им се понесоха към земята с преплетени нокти.

Манон вече не можеше да се върне, дори и да искаше.

Уивърните се оттласкваха един от друг и със съвършени остри маневри във въздуха се срещаха отново, издигайки се в небето със свирепо размахани опашки и сключени нокти.

Вплетени в безмилостна битка, те извисяваха Искра и Петра все повече и повече. Нагоре през небесното стълкновение, през крочанки и Железни зъби, през облаците...

Като съревнование, като пародия на любовния танц на уивърните, когато се издигаха възможно най-високо в небето, а после се устремяваха към земята, вплетени ведно.

Железни зъби прекъснаха боя. Крочанките застинаха във въздуха. Дори моратските войници на бойното поле вдигнаха погледи.

Двете наследници се извисяваха още и още, и още. А като достигнаха точка, в която дори уивърните не успяваха да поемат достатъчно въздух в дробовете си, зверовете прибраха криле до телата си, сключиха нокти и полетяха към земята с главите надолу.

Манон забеляза капана преди Искра.

Забеляза го в мига, в който Петра се откъсна с разпилени златисти коси и извади меча си, а уивърнът й започна да кръжи, описвайки кръгове.

Стегнати, безупречни кръгове около Искра и падащия й уивърн.

Толкова тесни, че мъжкарят на Искра нямаше достатъчно пространство да отвори криле. Опиташе ли, уивърнът на Петра го възпираше с нокти или зъби. Опиташе ли пак, мечът на Петра го пронизваше.

Искра също осъзна, че е попаднала в клопка.

Осъзна го, докато с уивърна й пропадаха стремително, а Петра кръжеше около тях толкова бързо, че Манон се запита дали наследницата на Синьокръвните не се е упражнявала месеци наред именно за този момент.

За отмъщението, което дължеше на Кийли.

Целият свят сякаш застина.

Петра и уивърнът й продължаваха да обикалят плътно около мъжкаря на Искра, чиято кръв сякаш валеше нагоре, а паниката му се усилваше с всеки метър към земята.

Ала Петра не отваряше крилете и на своя уивърн. Не правеше опит да дръпне поводите му, за да го издигне.

- Оттегли се - пророни Манон. - Накарай го да се издигне.

Петра не го стори. Двата уивърна летяха към земята като тъмни падащи звезди.

- Спри! - изрева Искра.

Петра не благоволи да й отговори.

Нямаше как да изпълни вираж с тази скорост. И съвсем скоро щеше да се разбие заедно с Искра.

- Спри!

Страхът превърна заповедта на Искра в пронизителен писък.

Но Манон не изпита съжаление към нея. Нито капка.

Земята ги очакваше, смъртоносна и безпощадна.

- Побъркана кучко, казах ти Да спреш!

До сблъсъка оставаха шейсет метра. Трийсет. Дъхът на Манон секна.

Петнайсет.

И когато земята сякаш се надигна да ги посрещне, вятърът донесе последните думи на Петра.

- За Кийли.

Уивърнът на Петра разпери криле и направи вираж, по-рязък, отколкото Манон някога бе виждала. Върхът на едното му крило задра вледенената пръст, преди да се изстреля в небето.

А Искра и мъжкарят й се разбиха в земята.

Сблъсъкът отекна чак до Манон, прокънтя в целия свят. Искра и мъжкарят й не излетяха повече.

Абраксос простена от болка и Манон се завъртя в седлото с разтуптяно сърце.

Искра беше мъртва. Наследницата на Жълтоногите беше мъртва.

Но това не я изпълни с радост, както бе очаквала. Защото врагът се бе устремил към уязвимата решетка в крепостната стена.

Тя изплющя с поводите и Абраксос полетя към стената. В следващия миг Сорел и Веста се изравниха с нея, а Астерин бързо ги настигаше. Слязоха ниско под двете групи Железни зъби, воюващи помежду си, както и под групата на Железни зъби, която още воюваше с крочанките. Втурнаха се към мястото, където реката минаваше успоредно на стената.

Една от лодките вече достигаше желязната решетка и оттам хвърчаха стрели. Стражите се бореха трескаво да отблъснат врага.

Моратските войници бяха толкова съсредоточени в целта си, че погледнаха назад чак когато Абраксос вече ги атакуваше.

Докато кацаше, избивайки войници с нокти, зъби и опашка, въздушният поток вдигна кръвта му към Манон. Сорел и Веста се погрижиха за другите моратски войници, а накрая и лодката се разхвърча на трески.

Ала не беше достатъчно. Далеч не.

- Камъните - промълви Манон и насочи Абраксос към отсрещния бряг на реката.

Той я разбра. Сърцето я болеше, че се налага да го товари, но той полетя към отсрещния бряг и хвана един от по-дребните камъни, за да го пренесе обратно през реката. Тринайсетте също разбраха плана й и се спуснаха непоколебимо да го изпълняват.

Всеки размах на крилете на Абраксос беше по-муден от предходния. Губеше височина с всеки метър полет над реката.

Но в крайна сметка стигна до отсрещния бряг тъкмо когато нова група моратски войници се опитваше да проникне през тесния, уязвим проход. Манон пусна камъка във водата пред него. Тринайсетте пуснаха своите и шумните плисъци отекнаха по цялата крепостна стена.

Всеки полет обратно през реката ставаше все по-бавен и по-бавен.

Но купчината камъни най-сетне проби водната повърхност. После се издигна над нея, заприщвайки напълно входа към речния тунел. Ала само колкото да го запречи -не и достатъчно да се изкатерят по нея моратските войници и да прехвърлят стената.

Абраксос дишаше тежко, главата му се люшкаше.

Манон се завъртя в седлото да каже на Втората си, че няма да трупат повече камъни, но Астерин вече беше приключила. Вместо това посочи към крепостната стена над тях.

- Прибирайте се!

Манон не губи време в спорове. Дръпна поводите на Абраксос и го накара да прелети над стената, обливайки с кръв войниците, които се биеха там.

Уивърнът й смогна да се добере до назъбения парапет на самия дворец, преди силите му да свършат.

Той се блъсна с отпуснати криле в каменната стена на двореца и се свлече надолу, а грохотът от удара проехтя из цял Оринт.

Манон веднага се освободи от седлото и се развика за лечителка.

Раната на шията му беше много по-сериозна, отколкото си мислеше.

Въпреки това Абраксос се би заради нея. Остана в небето.

Тя притисна с ръце дълбоката рана и кръвта зашуртя през пръстите й като вода през спукана язовирна стена.

- Идва помощ - увери го с пресеклив глас. - Идва.

Тринайсетте кацнаха и Сорел хукна към входа на двореца, несъмнено да извлече някоя лечителка навън. В следващия момент още единайсет чифта ръце се озоваха върху гърлото на Абраксос.

Натискаха като една, за да задържат скъпоценната му кръв в тялото му, докато пристигнеше лечителката.

Манон не смееше да ги погледне, можеше единствено да затвори очи и да се моли на Мрака, на Триликата майка, докато притискаше кървящите рани.

Чуха се припрени стъпки по каменния под и след малко Сорел се появи до Манон, вдигайки ръце върху раните на уивърна.

Някаква възрастна жена разгърна комплекта си с инструменти и им нареди да не откъсват ръце от шията му.

Манон не си направи труда да я уверява, че никъде нямаше да ходят. Никоя от тях не възнамеряваше да го стори.

Въпреки че и в небето, и на земята сраженията продължаваха.

***

Лизандра едва дишаше, крилете й натежаваха все повече и повече с всеки следващ размах към мястото, където бе видяла Манон Черноклюна и сестринството й да се разбиват в един от парапетите на двореца.

Беше се преобразила в уивърн, възползвайки се от суматохата покрай бунта на част от вещиците от Железни зъби, но усещаше колко много е изцедила магията си. А боят, раните, които дори тя не можеше да затвори...

Още щом стъпи на парапета, привличайки вниманието на вещиците, Лизандра видя двете фигури, влачещи познат златокос воин нагоре по стълбището на двореца.

Принуди тялото си да се преобрази за последно, да си върне човешкия облик. Едва бе успяла да нахлузи панталона и ризата, които бе скътала в раница до стената на двореца, когато Рен Алсбрук и един воин от Гибелния легион достигнаха върха на стълбището, носейки помежду си Едион в полусвяст.

Целият беше облян в кръв.

Лизандра хукна към тях, без да отдава значение на пронизителната болка в левия си крак и дясното рамо. Надолу по парапета една лечителка се трудеше върху ранения Абраксос, докато Тринайсетте стояха окървавени на пост край него.

- Какво се е случило? - попита Лизандра, спирайки рязко пред Едион.

Той смогна да вдигне глава, за да й се усмихне мрачно.

- Попадна на валгски принц - обясни Рен с пребледняло от умора лице и оплискани в кръв дрехи.

О, богове!

- Не си тръгна жив - допълни дрезгаво Едион.

- А ти не си даде почти никаква почивка, глупаво копеле такова - озъби му се Рен. -Разкъса шевовете си.

Лизандра плъзна ръце по лицето на Едион, по челото му.

- Да те заведем при някоя лечителка...

- Вече ме прегледаха - изсумтя той и се помъчи да се изправи. - Водят ме тук да си почина. - Натърти, сякаш идеята беше абсурдна.

Рен свали ръката му от рамото си.

- Седни, преди да се строполиш и да си спукаш черепа на камъните. - Лизандра тъкмо щеше да подкрепи съвета му, когато Рен добави: - Връщам се на крепостната стена.

- Почакай.

Той се обърна към нея, но тя не проговори, докато воинът от Гибелния легион не поведе Едион към стената на двореца, за да го настани до нея.

- Почакай - каза отново, когато Рен отвори уста.

Сърцето й думкаше грохотно и започваше да й се гади, но успя да изсвири на Манон Черноклюна и Тринайсетте и да ги привика с ръка напук на режещата болка.

- Ранена си - изръмжа Едион.

Вместо да му отвърне, Лизандра се обърна към вещиците, които вече крачеха към тях целите облени в кръв.

И попита Манон:

- Ще оцелее ли Абраксос?

Вещерската кралица кимна леко с притъмнели златисти очи.

Лизандра не намери в себе си място за облекчение. Не и покрай лошата вест, която с последни сили бе долетяла да им съобщи. Тя преглътна горчивата жлъчка в гърлото си и посочи към бойното поле. Към мрачното му, обвито в мъгли сърце.

- Поправили са вещерската кула. Движи се насам. Току-що я видях с очите си. Вещиците са се събрали на върха й.

Пълно мълчание.

Сякаш в отговор, кулата изстреля лъч светлина.

Не към тях, а към небето. Отекна оглушителен гръм и част от небето се опразни.

Онази част, където се сражаваха Железни зъби - и отцепнички, и предани на Морат, -където крочанките се стрелкаха между тях.

Сега единствено пепел се сипеше към земята.

Гласът на Лизандра пресекна. Кулата продължи по пътя си. Право и напред към Оринт.

- Ще взривят града.

***

С окъпани в кръвта на Абраксос ръце, Манон стоеше и гледаше към бойното поле. Гледаше към небето, където допреди миг се бяха сражавали вещици от Железни зъби и крочанки.

Думите на баба й за вещерските кули се оказваха верни.

И не Калтейн бе захранила унищожителния удар с тъмния си огън, а вещици от Железни зъби.

Млади вещици, пожелали да се жертват. Изпълнили Отдаването, скачайки в облицованите с огледала дълбини на кулата.

Обикновено Отдаване би помело двайсет, трийсет вещици около нея. Дори повече, ако беше по-възрастна и по-могъща.

Но Отдаване, подсилено от мощта на вещерските огледала... Само с един такъв удар можеха да превърнат двореца в руини. С втория, най-много с третия Оринт щеше да сподели участта му.

Вещици от Железни зъби образуваха защитна стена около кулата, недопускайки до нея нито крочанки, нито сестрите си отцепнички.

Шепа крочанки понечиха да проникнат през живата стена.

Загърнатите им в червени пелерини тела заваляха от небето на парчета.

Петра, вече в компанията на сестринството си, също пробва да достигне кулата. Да я обезвреди.

Ала ги възпря рояк Железни зъби.

Кулата продължи към крепостните стени. Приближаваше се все повече и повече.

До броени минути дворецът щеше да попадне в обсега й. И пагубният й лъч щеше да изтрие армията им, последната им съпротивителна сила от лицето на земята.

Никой нямаше да оцелее. Нямаше да имат втори шанс.

Манон се извърна към Астерин и прошепна:

- Нужен ми е уивърн.

Втората й впери смаян поглед в нея.

Манон повтори:

- Нужен ми еуивърн.

Абраксос не беше в състояние да лети. И нямаше да може в близките часове или дни...

Едион Ашривер изграчи:

- Никой не може да проникне през стената на Железни зъби.

- Аз мога - възропта Манон. После посочи хамелеонката. - А ти можеш да ме пренесеш дотам.

- Не! - озъби се Едион.

Лизандра поклати глава с притъмнели от тъга и отчаяние зелени очи.

- Не мога... магията ми е изцедена до последно. Ако имам един час...

- Имаме пет минути - прекъсна я Манон и се завъртя към Тринайсетте. - Обучавали сме се за това. Да разбиваме вражески редици. Можем да проникнем през стената. Да срутим кулата.

Вещиците се спогледаха. Сякаш проведоха безмълвен разговор и постигнаха съгласие.

Тринайсетте тръгнаха към уивърните си. Минавайки покрай Манон, Сорел стисна рамото й, а след това яхна уивърна си. Само Астерин остана.

Втората й, нейна братовчедка и приятелка, се усмихна с блеснали като звезди очи.

- Живей, Манон.

Манон примигна недоумяващо.

Астерин се усмихна още по-широко, целуна я по челото и прошушна отново:

- Живей!

Ударът дойде съвсем изневиделица.

Удар право в корема, толкова силен и точен, че изкара въздуха й. Повали я на колене. Още се мъчеше да си поеме дъх, да с изправи, когато Астерин яхна синята си женска и хвана поводите й.

- Отведи народа ни у дома, Манон!

В този момент Манон проумя какво смятаха да сторят.

Пак опита да се изправи, но краката не й се подчиниха, цялото й тяло не й се подчини.

- Не - простена дрезгаво.

Но Астерин и Тринайсетте вече летяха.

Вече образуваха бойна формация - таранът, с чиято помощ бяха разгромили толкова врагове, се устремяваше към бойното поле. Към приближаващата вещерска кула.

Манон се домогна до ръба на парапета и го използва за опора, за да се изправи. После се облегна задъхано на камъните, мъчейки се да напълни дробовете си с въздух, за да намери начин да излети след тях, да открадне метлата на някоя крочанка...

Наоколо обаче нямаше вещици. Нямаше метли. Абраксос още лежеше в безсъзнание.

Манон долови смътно, че хамелеонката, принц Едион и лорд Рен я доближиха, че над двореца, над града, над крепостните стени се възцари гробна тишина.

Всички гледаха как вещерската кула носи бавно гибелта им.

Как Тринайсетте летят към нея, опълчвайки се на вятъра и смъртта.

Защитната стена на Железни зъби се издигаше пред кулата, заприщвайки пътя им. Сто срещу дванайсет.

Кулата вече наближаваше достатъчно, че Манон да съзре как млада вещица в черна роба пристъпва към кухата й вътрешност.

Към бабата на Манон, посочила тъмната бездна надолу. Тринайсетте дори не се поколебаха, достигайки врага.

Манон толкова силно впи пръсти в камъните, че железните й нокти се пропукаха. И заклати безпомощно глава, докато нещо в гърдите й се пръсваше на парчета.

Тринайсетте се забиха в блокадата от елезни зъби.

Съвършена бойна маневра. По-безупречна от която и да било преди.

Смъртоносният таран разцепи вражеските редици, отправяйки се към кулата.

Секунди. Имаха секунди, докато младата вещица отприщеше силата на Отдаването в унищожителен черен лъч.

Тринайсетте продължаваха да си пробиват път през редиците от вещици, да ги изтласкват встрани.

Астерин се изстреля от задния им фланг, втурната към най-горното ниво на кулата.

Имоджен падна първа.

Сетне Лин.

И Гислейн, чийто уивърн враговете обградиха от всички страни.

Tea и Кая загинаха заедно, както и бяха живели.

Зеленооките близначки демони се строполиха с кикот.

Последвани от Сенките, Еда и Бриар, които стреляха до сетен дъх. Право в целта.

След това убиха Веста, чийто яростен рев отекна в небето.

А накрая и Сорел. Сорел, която до последно държа пътя отворен за Астерин, подобно на непробиваема стена, докато Втората й прелиташе над блокадата. Стена, в която се разбиха безчет вълни от Железни зъби.

Младата вещица в кулата започна да сияе в черно, вече на броени стъпки от бездната.

Лизандра и Едион се прегърнаха. Готови за края, който щеше да ги споходи до няколко секунди.

Но Астерин успя. Полетя като вятъра през откритото пространство към кулата, откупено с животите на Тринайсетте. С последната им битка.

Манон можеше само да наблюдава, клатейки глава, сякаш така щеше да върне времето назад. Можеше само да гледа как Астерин съблича кожените си дрехи и ризата под тях.

Втората й се надигна в седлото с кинжал в ръка, освободена от каишите, докато уивърнът й летеше директно към кулата.

Бабата на Манон се завъртя към нея, обръщайки гръб на огледалните дълбини и младата вещица, готова да скочи вътре и да погуби всички им.

Астерин хвърли кинжала.

Острието полетя в съвършена линия.

И се заби в гърба на младата вещица, просвайки я върху каменния под. Едва на крачка от ръба на бездната.

Астерин извади двата меча от ножниците върху хълбоците си и блъсна уивърна си в стената на кулата. Изпращяването на кости в камък като че проехтя из целия свят.

Но Втората й вече скачаше. Извисяваше се в могъща дъга във въздуха с разперени мечове, докато тялото на Нарин падаше към земята, разбито при сблъсъка.

Манон закрещя.

Закрещя безспирно, без думи, когато онази пропукана част в гърдите й, сърцето й се пръсна на парчета.

Астерин кацна под отворения свод на вещерската кула и посрещна с мечове вещиците, които се спуснаха да я убият. Покосяваше ги като стръкове трева. Разсичаше ги като мъгла, пробивайки си път напред към матроната, белязала жестоко корема й.

НЕЧИСТА

Като същинска вихрушка с мечове Астерин се доближаваше към бабата на Манон.

Върховната вещица на Черноклюните отстъпваше назад, клатейки глава. Устните й помръднаха, сякаш казваше: „Астерин, не...“.

Ала Астерин вече я връхлиташе.

И не мрак, а светлина - светлина, ярка и прозирна като слънчеви лъчи по девствен сняг - изригна от Втората й.

Отдаването.

От потрошените тела на Тринайсетте, разпръснати в полукръг около кулата, също струеше светлината на Отдаването.

Всички горяха от нея. Разпръскваха я навсякъде.

Светлината, извираща от душите им, от свирепите им сърца, докато се отдаваха на силата. Грееха в бяло от нея.

Астерин повали Майка Черноклюна на земята. Матроната бе просто сянка на фона на ослепителната светлина. И се пръсна на жалки късове омраза и мрачни спомени, когато Астерин избухна.

Когато и тя, и Тринайсетте се отдадоха напълно, взривявайки себе си и вещерската кула.

90

Манон се свлече на колене върху каменния под и не помръдна дълго, дълго време.

Не чуваше думите на всички, които й говореха и я докосваха по рамото. Не чувстваше студа.

Слънцето се издигна в небето и започна да се спуска.

В даден момент Манон легна върху камъните и се сви на топка до стената. Събуди се загърната от голямо крило. Абраксос дремеше и топлият му дъх галеше главата й.

Не й бяха останали думи. Само бучаща тишина.

Тя се поизправи и се измъкна внимателно изпод крилото на бранителя си. Зазоряваше се.

А на мястото на вещерската кула и цялата вражеска армия се стелеше единствено обгоряла земя.

Морат се бе оттеглил. Надалеч.

Градът и крепостните стени бяха оцелели.

Тя разбуди Абраксос с милувка.

Уивърнът й още не можеше да лети, затова слязоха заедно по стълбището на бойния парапет. Минаха през портите на двореца и поеха по градските улици.

Не я беше грижа, че ги следваха. Все повече и повече хора.

Изгряващото слънце позлатяваше кръвта и отломките, изпълващи улиците.

Манон не усети топлината му по лицето си, като излязоха от южната порта и тръгнаха през полето. Не я вълнуваше, че някой отваря тежките врати заради тях.

Абраксос избутваше купчини валгски трупове, разчиствайки пътя й. И на всички, които ги следваха.

Цареше абсолютна тишина. И в нея, и над равнината.

Тишина и пустота.

Манон прекоси застиналото бойно поле. И спря чак като стигна центъра на взрива. Като навлезе в сърцевината му.

От кулата нямаше и помен. Нито от вещиците в нея и около нея. Дори камъните се бяха разтопили.

Нямаше следа от Тринайсетте и храбрите им, доблестни уивърни.

Манон падна на колене.

Вдигна се пепел, лека като сняг, и полепна по сълзите върху лицето й.

Абраксос легна и изви опашка около нея, а тя се преви над коленете си и зарида. Ако погледнеше зад себе си, щеше да зърне Тление. И Бронуен. Петра Синьокръвна. Едион Ашривер, Лизандра и Рен Алсбрук.

Принц Галан и капитан Ролф, и Ансел от Брайърклиф, Илиас и елфическите благородници.

Ако погледнеше, щеше да види дребните бели цветя в ръцете им. И да се зачуди откъде са ги взели посред зима.

Ако погледнеше, щеше да види хората, събрали се зад тях, толкова много, че се точеха чак до портите на града. Щеше да види как човеци стоят рамо до рамо с крочанки и Железни зъби.

Всички идваха да почетат заедно Тринайсетте.

Ала Манон не погледна зад себе си. Дори когато военачалниците, последвали я дотук, се заеха да полагат цветята по взривената, окървавена земя. Дори когато сълзите им започнаха да капят по пепелта.

Те не продумаха. Не продумваше и никой от тълпата след тях. Някои носеха цветя, но мнозина идваха с мънички камъчета, които оставяха на лобното място. Онези, които не бяха взели нищо, оставяха каквото имаха по себе си. Накрая земята се покри с дарове, сякаш сред кървавото поле бе поникнала цяла градина.

Гленис се задържа до последно.

А когато двете се озоваха насаме сред смълчаното бойно поле, прабабата на Манон сложи ръка на рамото й и пророни с тих, далечен глас:

- Бъди мостът, бъди светлината. Когато желязото се топи, когато цветя избухват от кръвта, нека земята бъде свидетел, а ти се завърни у дома.

Манон не чу думите й. Не усети, когато дори Гленис се върна в града зад тях.

Часове наред остана коленичила на бойното поле с Абраксос до себе си. Като че й се искаше да бъде още малко с тях, със своите Тринайсет...

А надалеч, отвъд заснежените планини, сред пусто поле пред руините на град със славно минало започна да разцъфва цвете от легендите.

91

Дориан не можеше да повярва на очите си - дори не се бе надявал да се натъкне на нещо подобно.

Чужда армия маршируваше на север. Армията, която от малък изучаваше. Хаганските пехотинци и дарганската кавалерия. Легендарните руки, величествени и горди същества, кръжаха над тях като море от крила.

Добра се възможно най-близо до предните редици на войската, любопитен кои кралски особи я предвождаха. Дали Каол ги придружаваше. Дали появата на тази внушителна армия говореше, че приятелят му е постигнал невъзможната си мисия.

Тогава руките го забелягаха.

Устремиха се към него и той започна да им сигнализира. С надеждата, че ще спрат.

Накрая кацна на онзи кръстопът. И ги видя. Видя нея.

Елин препусна с коня си към него. Заедно с Роуан, Елида и другите.

Майев вярваше, че Елин е тръгнала към Терасен. И ето я сега: предвождаше хаганската армия.

Усмивката й помръкна, щом го доближи. Сякаш предчувстваше какво носи.

- Къде е Манон? - попита го тя.

- В Терасен - прошепна задъхано Дориан. - Вероятно с крочанките, ако всичко е протекло по план.

Тя изцъкли очи и отвори уста да каже нещо, но по пътя към него вече препускаше друг ездач.

Светът утихна.

Ездачът спря коня си, следван плътно от красива жена, която Дориан можеше да опише само като златна.

Но погледът му се върна към първия ездач. Към стойката на тялото му, към достолепната му осанка.

А когато Каол Уестфол скочи от коня и пробяга последните няколко метра до него, кралят на Адарлан зарида.

***

Каол дори не се помъчи да прикрие сълзите си, трепета, който го обзе, когато се хвърли в отворените обятия на краля си.

Никой от околните не каза и дума, макар че Каол ги усещаше наблизо. Знаеше, че Ирен стои зад него и плаче заедно с тях.

Просто се притисна към своя приятел и брат.

- Сигурен бях, че ще се справиш - пророни Дориан. - Че ще намериш начин. За всичко.

Армията. Фактът, че стоеше прав.

Каол само го стисна още по-здраво.

- И ти самият имаш доста за разказване.

Дориан се отдръпна от него със сериозно лице.

Историята на краля му, проумя Каол, нямаше да е толкова щастлива, колкото неговата собствена.

Ала преди Дориан да помрачи радостта им с разказа си, Каол посочи Ирен, която беше слязла от коня и бършеше сълзите си.

- Това е жената, на която дължа всичко - обяви той, махвайки към стъпилите си на земята крака, към армията, точеща се назад по пътя. - Ирен Тауърс. Лечителка в Tope Сесме. И моя съпруга.

Ирен се поклони и Каол можеше да се закълне, че мимолетна тъга почерни погледа на Дориан. Но в следващата секунда кралят хвана ръцете на Ирен и я вдигна от дълбокия й поклон. И независимо че тъгата още личеше в усмивката му, й каза:

- Благодаря ти.

Тя поруменя.

- Толкова много съм слушала за вас, Ваше Величество.

Той й намигна, макар и превърнал се просто в сянка на някогашния Дориан.

- Само лоши неща, надявам се.

Ирен се засмя и радостта по лицето й - радост, която Каол знаеше, че е за тях двамата - го накара да я обикне още повече.

- Винаги съм искал сестра - каза Дориан и се наведе да целуне Ирен по двете бузи. -Добре дошла в Адарлан, милейди!

Усмивката й стана по-ласкава, по-широка и тя сложи ръка върху корема си.

- В такъв случай ще ви зарадвам, че скоро ще ставате чичо.

Дориан се завъртя към Каол, който кимна, неспособен да опише с думи чувството, обзело сърцето му.

Но усмивката на краля посърна, щом отправи поглед към Елин, облегната на едно дърво с Роуан и Елида до себе си.

- Знам - каза Елин и Каол осъзна, че не говори за бременността.

Дориан затвори очи и Каол постави ръка върху рамото на краля си, за да облекчи тежестта на лошата вест, която се канеше да разкрие.

- Взех третия ключ от Морат - обяви Дориан.

Коленете на Каол се подкосиха и Ирен се спусна към него, премятайки ръка през кръста му.

Ключовете на Уирда.

Каол го попита:

- И трите са у теб?

Дориан кимна.

Само с поглед Роуан разпрати кадъра си да се увери, че никой от армията не е достатъчно близо, за да ги чуе.

- Промъкнах се в Морат да взема третия - уточни Дориан.

- Свещени богове! - промълви Елин.

Каол само примигна.

- Това се оказа лесната част - продължи Дориан леко пребледнял.

Наследниците на хаганата излязоха от редиците на армията си и Дориан се усмихна на Несрин. Сетне кимна на кралските особи. По-късно щяха да ги запознаят.

- Майев беше там - каза той на Елин.

Тя сложи ръка върху Голдрин и по върховете на пръстите й затанцуваха пламъци. Огънят сякаш се пропи в меча и рубинът проблесна.

- Знам - отвърна глухо тя.

Дориан вирна вежди. Елин просто поклати глава и му кимна да продължи.

- Майев ме надуши и...

Той въздъхна и цялата история се изля от устата му наведнъж.

Като приключи, Каол се благодари, че ръката на Ирен е останала около кръста му. Възцари се напрегнато, тягостно мълчание. Дориан бе унищожил Морат.

- Сигурен съм - призна кралят, - че Ераван и Майев са оцелели след краха на Морат. Навярно само съм ги разярил.

Това не попречи на Каол да се удиви за пореден път на приятеля си. Останалите го гледаха със същото изумление.

- Добра работа - похвали го Лоркан, премервайки го с поглед. - Отлична.

Елин подсвирна впечатлено.

- Ще ми се да го бях зърнала с очите си - поклати глава тя. После се обърна към Роуан. - Значи, чичо ти и Есар са изпълнили своята част от уговорката. Изритали са Майев.

Елфическият принц изсумтя.

- Каза, че писмото ти било много красноречиво. Трябваше да ти повярвам. - Елин се поклони театрално. Каол нямаше никаква представа за какво говорят, но Роуан все пак додаде: - Тоест, щом не може да е Кралица на елфите, Майев ще си намери друг престол.

- Кучка! - изплю Фенрис.

Каол беше съгласен.

- Най-лошите ни страхове се потвърждават - обади се принц Сартак, надниквайки към брат си и сестра си. - Съюз между валгски крал и кралица. - Той кимна към Елида. -Чичо ти не ни е излъгал.

- Майев вече няма армия - напомни им Дориан. - Само силата си.

Несрин изтръпна.

- Кръстоските, които е сътворила с валгските принцеси, са достатъчно опасни.

Каол погледна Ирен, жената, която носеше най-голямото оръжие срещу Валгите в собственото си тяло.

- Кога тръгна от Морат? - попита Роуан.

- Преди три дни - каза Дориан.

Роуан се обърна към Елин, все така пребледняла и подпряна на дървото. Каол се чудеше дали и тя като него не можеше да разчита на собствените си крака.

- Поне знаем, че Ераван още не е стигнал до Терасен.

- Изпратил е легиона си от Железни зъби напред - каза Дориан.

- Знаем - обади се Каол. - Вече са в Оринт.

Дориан поклати глава.

- Това е невъзможно. Тръгнаха малко след мен. Учудвам се, че не сте ги видели да прелитат на Рун.

Мълчание.

- Цялата войска на Железни зъби още не е пристигнала в Оринт - вметна тихо Елин. Опасно тихо.

- Преброих повече от хиляда вещици в онази, с която летях известно време - рече Дориан. - Мнозина от тях пренасяха войници. Валги.

Каол затвори очи и Ирен го стисна леко с ръка в жест на безмълвна утеха.

- От самото начало знаехме, че ще превъзхождат числено рукините - изтъкна Несрин.

- От Терасен няма да остане нищо, което рукините да защитават - обади се принц Кашин, потривайки челюстта си. - Дори крочанките да пристигнат преди нас.

Кралицата на Терасен най-сетне се отблъсна от дървото.

- Имаме два варианта - подхвана с уверен глас въпреки ада, който ги застигаше. - Да продължим на север възможно най-бързо. И чак като стигнем в Терасен, да разберем срещу какво трябва да се борим. Вероятно ще съумея да сваля доста уивърни.

- А вторият вариант? - подкани я принцеса Хасар.

По лицето на Елин се изписа сурово изражение.

- Разполагаме с трите Ключа на Уирда. И с мен. Мога да сложа край на всичко това още сега. Или поне да извадя Ераван от играта, преди да ни открие, да намери начин да ни открадне ключовете и да господства завинаги както над нашия свят, така и над всички други.

Роуан подскочи и заклати глава. Елин обаче вдигна ръка. И дори елфическият принц се подчини.

- Решението не е само мое.

Каол проумя, че пред тях стоеше истинска кралица, а не наемната убийца, която бе извлачил от солните мини на няколко километра надолу по пътя. Не дори жената, която бе видял в Рифтхолд.

Дориан изопна рамене.

- Решението е и мое.

Бавно, съвсем бавно Елин извърна глава към него. Каол свика всичките си сили. Тя пророни с непоносимо нежен глас:

- Ти ни подсигури третия ключ. Изпълни дълга си.

- Нищо подобно - възрази Дориан и сапфирените му очи проблеснаха. - Във вените ми още тече същата кръв, същият дълг.

Каол стисна ръце в юмруци от усилието да удържи езика зад зъбите си. Роуан като че ли вършеше същото, докато двамата владетели преговаряха.

Изражението на Елин остана равнодушно - вглъбено.

- Толкова ли ти се иска да умреш?

Дориан не отстъпи.

- А на теб?

Мълчание. Съвършено мълчание се разля над поляната.

Накрая Елин сви рамене, сякаш съдбата на цели светове не беше заложена на карта.

- Който и от нас да върне ключовете в портата, това ще засегне живота на всички. Затова всички трябва да решим заедно. - Тя вирна брадичка. - Продължаваме ли похода си към войната с надеждата да стигнем Оринт навреме и тогава да унищожим ключовете... Или да унищожим ключовете още сега, след което вие да продължите на север. - И тя направи пауза, плашеща, непоносима. - Без мен.

Роуан вече трепереше - или от напъна да озапти реакциите си, или от страх.

С категоричен и спокоен глас Елин обобщи:

- Нека гласуваме.

***

Гласуване.

Роуан за пръв път чуваше толкова абсурдно хрумване.

Макар и една част от него да сияеше от гордост, задето бе избрала точно този момент да постави началото на новия свят, който бе обещала на всички.

Свят, където властта нямаше да е в ръцете на шепа деспоти, а на мнозина достойни владетели. И той се раждаше сега, с този съществен избор. С тази плачевна участ.

Всички се бяха придвижили надолу по пътя и Роуан разпозна символиката във факта, че вече стояха на кръстопътя. По-точно Дориан, Елин и Каол стояха в центъра му, на броени километри от солните мини. Където едва преди година бе започнало всичко.

Спорът продължаваше да се вихри, а ушите на Роуан бучаха глухо.

Знаеше, че трябва да падне на колене и да благодари на Дориан за третия ключ. И все пак го мразеше.

Мразеше пътя, на който ги бяха изтикали още преди хиляда години. Мразеше идеята, че трябва да направят подобен избор, след като вече се бяха борили толкова и бяха дали толкова много.

Принц Кашин обясни:

- Тръгваме срещу стохилядна вражеска армия, може би и по-голяма. Това число няма да се промени, когато затворите Портата на Уирда. Носителката на огъня ще ни е необходима в боя.

Принцеса Хасар поклати глава.

- Но е възможно армията да рухне, ако Ераван изчезне. Ако отрежем главата на звяра, тялото му може да се предаде.

- Рискът е прекалено голям - сключи челюсти Каол. - Премахването на Ераван може да помогне, но може и да не постигне нищо. Възпирането на толкова многочислена вражеска армия, навярно пълна с Валги, нетърпеливи да заемат неговото място, може да се окаже непостижимо на този етап.

- Тогава защо не използваме ключовете? - предложи Несрин. - Защо не ги вземем с нас на север, за да ги използваме? Като унищожим армията, ще...

- Ключовете не могат да се използват - прекъсна я Дориан. - Не и без да убият носителя им. Дори не сме сигурни дали простосмъртен е способен Да понесе такава сила. - Той кимна към Елин, която следеше спора мълчаливо, докато Роуан едва се сдържаше да не повърне. - Нещо толкова просто като връщането им в портата ще коства всичко на някого от двама ни. - Добави смутено.

Роуан знаеше, че трябва да се възпротиви, да се разкрещи.

Дориан продължи:

- И това трябва да съм аз.

- Не - отсякоха Каол и Елин в един глас.

Тази беше първата й дума от началото на дебата.

Фенрис се обърна към Каол с гибелно глух глас:

- Предпочиташ да умре моята кралица вместо твоят крал?

Каол се напрегна.

- Предпочитам никой от приятелите ми да не умира. Предпочитам всичко това да не се случваше изобщо.

Ирен се намеси, преди Фенрис да му се е озъбил отново:

- Значи, когато изковете Ключалката и затворите завинаги Портата на Уирда, боговете ще изчезнат?

- Прав им път! - промърмори Фенрис.

Ирен се скова от пренебрежителния му коментар и сложи ръка върху сърцето си.

- Обичам Силба. Дълбоко. Когато тя напусне света ни, ще вземе ли със себе си дарбата ми? - попита всички наоколо.

- Едва ли - каза Дориан. - Поне такава цена не са искали да заплатим.

- Ами другите богове? - поинтересува се свъсено Несрин. - Трийсет и шестте на хаганата. Нали и те са богове? И те ли ще изчезнат от нашия свят, или само дванайсетте?

- Може би нашите богове са различен вид - рече умислено принцеса Хасар.

- Тогава не биха ли могли да ни помогнат? - настоя Ирен. Златистите й очи още тъмнееха от скръбта по богинята, която я бе благословила. - Да се намесят?

- Наистина в света ни съществуват и други сили - каза Дориан, докосвайки дръжката на Дамарис. Меча на Гавин, благословен от бога на истината. - Но според мен, ако тези сили бяха способни да ни помогнат по един или друг начин, вече щяха да са го сторили.

Елин потупа с крак по земята.

- Губим си времето, ако чакаме божествена намеса. Пък и се отклонихме от темата. -Тя впери огнен взор в Дориан. - Освен това няма да обсъждаме кой ще плати цената.

- Защо?

Гьрленият въпрос на Роуан напусна устните му, преди да е смогнал да го възпре.

Вречената му се обърна бавно към него.

- Защото така казах. - Остри, ледени думи. Тя стрелна режещ поглед към Дориан и кралят на Адарлан отвори уста. - Казах! - Процеди Елин.

Дориан пак отвори уста, но Роуан срещна погледа му. Задържа го и му позволи да прочете думите в неговия. По-късно. Ще го обсъдим по-късно.

Дори да забеляза безмълвния им разговор и дискретното кимване на Дориан, Елин не каза нищо. Само повтори:

- Не бива да губим време в безпредметни дебати.

Лоркан кимна.

- Всеки миг, в който държим и трите ключа, увеличава риска Ераван да ни намери и най-сетне да постигне целта си. Или той, или Майев. - Допълни смръщено. - Но при все това бих тръгнал на север. За да може Елин да поотслаби моратската армия.

- Разсъждавай обективно! - изръмжа му Елин. Сетне прокара поглед по всички присъстващи. - Представете си, че не ме познавате, че не съм ви никаква. Представете си, че съм просто оръжие. Сега ли ще ме използвате, или по-късно?

- Само че не си ни никаква - обади се тихо Елида. - Нито на нас, нито на мнозина други.

- Ключовете трябва да се върнат в портата - просъска хладно Елин. - Рано или късно. И аз си отивам с тях. В момента разискваме дали да се случи сега, или след няколко седмици.

Роуан не можеше да го понесе. Нито думичка повече.

- Не.

Всички се умълчаха отново.

Елин оголи зъби.

- Не може просто да бездействаме.

- Ще ги скрием пак - каза Роуан. - Ераван ги търси хиляди години. Може пак да ги загуби. - Той посочи Ирен. - Дори само с нейната сила бихме могли да го унищожим.

- Изключено - изръмжа Елин. - Тя е бременна...

- Ще се справя - пристъпи напред Ирен. - Ако е възможно, ще го направя. Ще проверя дали другите лечителки могат да ми помогнат...

- Ще ви се наложи да убивате или спасявате хиляди Валги, лейди Уестфол - процеди със същата студенина Елин. - Ераван може да ви убие още преди да го доближите.

- Значи само на теб ти е позволено да жертваш живота си, но не и на нас? -предизвика я Ирен.

- Аз не нося дете в утробата си.

Ирен примигна бавно.

- Хафиза вероятно ще успее да...

- Няма да си играем на вероятности - отсече Елин с тон, който Роуан рядко чуваше. Кралския й тон. - Ще гласуваме. Още сега. Веднага ли връщаме ключовете в портата, или продължаваме към Терасен и чак след това ги връщаме, стига да съумеем да се преборим с онази армия?

- Ераван може да бъде надвит - настоя Ирен, невъзпряна от думите на кралицата. От гнева й. - Убедена съм. Ако не притежава ключовете, можем да го надвием.

На Роуан му се искаше да й повярва. Повече от всичко на света му се искаше да повярва на Ирен Уестфол. Каол надникна към Дориан - видимо готов на същото.

Но Елин просто посочи принцеса Хасар.

- Как гласуваш?

Хасар се вторачи в нея. Замисли се за момент.

- Гласувам да го направим още сега.

Елин посочи Дориан.

- Ти?

Той се напрегна, все така разбунтуван заради недовършената дискусия. Въпреки това отговори:

- Сега.

Роуан затвори очи. Почти не чу отговорите на другите владетели и съюзници. Стигна с бавни крачки до началото на гората, готов да побегне, ако усетеше, че ще повърне.

Накрая Елин обяви:

- Ти си последният, Роуан.

- Гласувам против. И за сега, и за когато и да било.

Тя впи студен, безчувствен поглед в него. Същия като едно време в Мъглив рид.

- Решено е - промълви някак приглушено и горестно Каол.

- Призори Ключалката ще бъде изкована и ключовете ще се върнат в портата -довърши Дориан.

Роуан просто продължи да се взира в вречената си. В единствената причина да живее.

Елида попита тихо:

- Ти как гласуваш, Елин?

Елин откъсна очи от Роуан и той усети липсата на погледа й като вледеняващ вятър по кожата си.

- Няма значение - каза тя.

92

Елин не им сподели, че призовавайки ги да гласуват, не просто им позволяваше сами да решат съдбата си като свободни хора. Не им сподели, че от страх ги караше да изберат вместо нея. Да вземат това съдбовно решение вместо нея. Да посочат пътя.

Същата нощ лагеруваха в Ендовиер, на едва пет километра от солните мини.

Роуан нареди да издигнат кралската им шатра. Да сложат в нея кралското им легло.

Елин не яде с другите. Почти не докосна храната, която Роуан донесе на бюрото й. Още седеше зад него с чиния изстинало печено заешко пред себе си и се ровеше из безполезните книги за Знаците на Уирда, когато Роуан каза от отсрещния му край:

- Не приемам това решение.

- Аз го приемам.

Категорични, безизразни думи.

Мъртви, каквато щеше да е и тя самата още преди изгрев. Елин затвори древната книга пред себе си.

До границата на Терасен оставаха броени дни път. Може би трябваше да се съгласи да изпълни дълга си сега, но на терасенска земя. Не на ендовиерска.

Ала всеки изминал ден увеличаваше риска. Увеличаваше го смъртоносно.

- Никога нищо не си приемала в живота си - изръмжа Роуан, скочи на крака и опря длани в бюрото. - И реши точно сега да го сториш?

Тя преглътна болезнено. Плъзна поглед по книгите, които вече три пъти преглеждаше без успех.

- А как да постъпя, Роуан?

- Прати всичко по дяволите! - Той блъсна с юмрук по бюрото и чиниите издрънчаха. - Прати по дяволите плановете и предсказанията им и си създай свои! Всичко друго, но не и това!

- Народът на Ерилея се произнесе.

- И тях прати по дяволите - изсъска Роуан. - Можеш да поставиш началото на свободния си свят след тази война. Да ги оставиш сами да си избират крале и кралици, ако така желаят.

Тя също изсъска на свой ред:

- Не искам да нося подобно бреме нито секунда повече. Не искам да направя избор, за който ще съжалявам по-късно.

- Значи би гласувала другояче. Би отишла в Терасен.

- Има ли значение? - Елин стана. - Гласовете и бездруго не бяха в моя полза. Ако им кажех, че искам да отида в Оринт, да се бия за последно, щях да им повлияя.

- На теб се пада да умреш. Мен ако питаш, имаш право на глас.

Тя оголи зъби.

- Това е съдбата ми. Елена опита да ме спаси. И виж какво си навлече. Гнева на цял куп богове, решени да унищожат вечната й душа. Когато изкова Ключалката и затворя портата, ще сложа край и на друг живот, не само на своя.

- Елена съществува от хиляда години: и на този свят, и на онзи. Прощавай, но не ми пука, че нейното време изтича, при положение че ти си получила някакви си двайсет години.

- Доживях до двайсет благодарение на нея.

Дори нямаше двайсет. Рожденият й ден беше след месеци. През пролетта, която не й бе писано да види.

Роуан закрачи нервно по килима.

- И тя има вина за всичко това. Защо само на твоите плещи да тежи?

- Защото дългът е мой по рождение.

- Глупости. И Дориан можеше да го плати. Дори е готов.

Елин примигна.

- Елена и Нехемия казаха, че Дориан не е готов.

- Дориан е успял да се промъкне в Морат и да го напусне жив; да се изправи лице в лице с Майев и да срути цялата крепост. Бих казал, че е не по-малко готов от теб.

- Няма да му позволя да се жертва вместо мен.

- Защо?

- Защото ми е приятел. Защото няма да мога да живея в мир със себе си, ако му го позволя.

- Той каза, че ще го стори, Елин.

- Той не знае какво иска. Още не се е съвзел след всички ужаси, които е преживял.

- Ами ти, Елин? - предизвика я непримиримо Роуан. - Той е възрастен мъж. Сам може да взима решения. Всички можем да взимаме решения, без ти да ги направляваш.

Тя пак оголи зъби.

- Решено е.

Роуан скръсти ръце.

- Тогава ще го направим заедно.

Сърцето спря в гърдите й.

- Няма да ти позволя да изковеш Ключалката сама - продължи той.

- Не. - Ръцете й затрепериха. - Това е изключено.

- Кой каза?

- Аз казах. - Не можеше да понесе мисълта, че и неговият живот ще бъде заличен. -Ако беше възможно, Елена щеше да ми е казала. Само някой с моята кръв може да плати.

Той отвори уста, но съзря истината по лицето й, в думите й. И поклати глава.

- Обещах ти, че ще намеря начин да платим този дълг заедно.

Елин огледа разпръснатите книги. Нищо - всичките книги, късчето надежда, което им бяха донесли, не струваха нищо.

- Няма друг вариант. - Тя прокара пръсти през косата си. - Аз нямам друг вариант. -Коригира се.

Не криеше карта в ръкава си, нито изненадващ финал. Не и този път.

- Тогава да не го правим утре - настоя Роуан. - Нека почакаме. Да кажем на останалите, че искаме първо да стигнем до Оринт. В Кралската библиотека може да има книги за...

- Какъв е смисълът от гласуването, ако пренебрегнем резултата? Те решиха, Роуан. Утре всичко свършва.

Думите прокънтяха глухо, грозно в нея.

- Позволи ми да открия друг начин. - Гласът му пресекна, но Роуан продължи да кръстосва из шатрата. - Ще намеря друг начин, Елин...

- Няма друг начин. Не разбираш ли? Всичко това... - изсъска тя и разпери ръце. -Върша всичко това, за да оцелеете вие. Целият ми народ.

- И ще платиш с живота си. За да изкупиш някаква стара вина.

Тя стовари ръка върху купчината вехти книги.

- Да не смяташ, че искам да умра? Да не смяташ, че ми е лесно да погледна небето и да се питам дали някога ще го видя пак? Да гледам теб и да си мисля за всички години заедно, които така и няма да получим?

- Не знам какво искаш, Елин - процеди той. - Не си особено откровена с мен.

Сърцето й заблъска.

- Искам всичко да приключи... по един или друг начин. - Пръстите й се свиха в юмруци. - Искам да сложа край.

Той поклати глава.

- Знам. И знам какво си преживяла, че онези месеци в Доранел са били истински ад за теб, Елин. Но не бива да се предаваш. Не и сега.

Очите й пламнаха.

- Държах се заради това. За тази цел. За да върна ключовете в портата. Докато Каирн ме разкъсваше парче по парче, докато Майев ми отнемаше всичко, единствено мисълта, че трябва да оцелея заради мисията си, не ми позволи да се прекърша. Съзнавах, че ако се проваля, всички ще умрете. - Дишането й стана неравномерно, на пресекулки. - След това обаче си позволих глупостта да се надявам, че няма да ми се наложи да изплатя дълга си, че може отново да видя Оринт. Че Дориан може да се жертва вместо мен. - Тя се изплю на земята. - Що за човек ме прави това? Що за човек ме прави ужасът, който изпитах, виждайки го днес?

Роуан отново отвори уста да отговори, но тя го прекъсна с пресеклив глас:

- Тъкмо бях решила, че може да ми се размине. И боговете пратиха Дориан с трите ключа буквално на пътя ми. Кажи ми, че не е умишлено, че тези богове, или каквито там сили управляват света ни, не реват в лицето ми, че аз трябва да изкова Ключалката.

Роуан се втренчи в нея безмълвно, задъхано. И след дълго проточил се момент той каза:

- Ами ако въпросните сили не са довели Дориан на пътя ни, за да платиш ти дълга?

- Не те разбирам.

- Ами ако нарочно са ви събрали. За да не избирате един от двама ви, а да споделите бремето. Един с друг.

Дори пламъците в мангалите сякаш застинаха.

Той продължи с искрящ поглед:

- Когато унищожихте стъкления дворец, когато се хванахте за ръце и... За пръв път виждах такава мощ. Някак сляхте силите си, превърнахте ги в едно цяло. Ако за изковаването на Ключалката е потребен един от вас, защо всеки от двамата не отдаде половината от себе си? Във вените и на двама ви тече кръвта на Мала.

Елин седна бавно на стола си.

- Аз... няма как да знаем дали ще се получи.

- По-добре, отколкото да тръгнеш на екзекуция със сведена глава.

- Как да поискам подобно нещо от него? - изръмжа тя.

- Бремето не е само твое. И Дориан го знае. Приел го е. Защото другият вариант е да те загуби. - Гневът в очите му се пропука заедно с гласа му. - Ако можех, аз щях да отида вместо теб.

И нейното сърце се пропука.

- Знам.

Роуан падна на колене пред нея, отпусна глава в скута й и я прегърна през кръста.

- Не мога да го понеса, Елин. Не мога.

Тя прокара пръсти през косата му.

- Исках хиляда години с теб - пророни. - Исках да имаме деца. Исках да отидем в Отвъдното заедно.

Сълзите й закапаха върху косата му.

Роуан вдигна глава.

- Тогава се бори. За последно. Бори се за бъдещето ни.

Елин се вгледа в него, вгледа се в живота, отразен върху лицето му. Във всичко, което й предлагаше.

Всичко, което можеше да има.

***

- Трябва да те помоля за нещо.

Гласът на Елин разбуди Дориан от неспокойния му сън. Той се надигна в леглото си. Ако съдеше по тишината в лагера, вероятно беше посред нощ.

- Какво?

Роуан стоеше на пост зад нея и наблюдаваше военния лагер под дърветата. Дориан улови смарагдовия му поглед - и прочете там отговора, който чакаше.

Принцът беше изпълнил безмълвното си обещание от по-рано.

Елин преглътна сухо.

- Заедно - каза с пресекващ глас. - Какво ще стане, ако изковем Ключалката заедно?

Дориан се досети какъв е планът й, какви отчаяни надежди храни още преди да му го разясни. А като приключи, тя добави:

- Съжалявам, че те моля за такова нещо.

- А аз съжалявам, че не се сетих по-рано - каза той, стана от леглото и нахлузи ботушите си.

Роуан се обърна към тях. В очакване на отговора, който знаеше, че Дориан ще даде.

Кралят на Адарлан заяви и на двамата:

- Да.

Елин затвори очи, незнайно дали от облекчение, или съжаление. Той постави ръка на рамото й. Не искаше да научава как е минал разговорът между нея и Роуан, как бе успял да я убеди. Но за да се съгласи Елин...

Тя отвори очи и в тях блестеше само мрачна решимост.

- Ще го направим още сега - рече дрезгаво. - Преди другите да са се появили. Преди да е дошло време да се сбогуваме.

Дориан кимна. А Елин попита само:

- Искаш ли Каол да присъства?

Хрумна му да откаже. Да спести на приятеля си поредното сбогуване, когато по лицето му сияеше такава радост, такова спокойствие.

И все пак пророни:

- Да.

93

Четиримата тръгнаха мълчаливо през гората. По древния път към солните мини.

Това беше единственото място, което вражеските разузнавачи не наблюдаваха.

С всяка следваща стъпка й призляваше все повече, по гръбнака й бавно избиваше пот. Роуан държеше здраво ръката й, милвайки я с палец.

Тук, в това кошмарно мъчилище, тук щеше да посрещне съдбата си. Сякаш не беше избягала.

Под прикритието на мрака планината, в която бяха издълбани мините, приличаше на дълга сянка. Голямата стена, ограждаща лагера на смъртта, беше просто черно петно.

Портите бяха отворени и едната висеше на пантите си. Навярно освободените роби бяха опитали да я откачат на излизане.

Докато минаваха под арката, водеща към откритата мина, Елин стисна още по-силно ръката на Роуан. Точно в центъра на пространството стърчаха дървените пилони, на които я бяха бичували. През първия й ден, както и през още много други след това.

Във възвишенията отляво се намираха и ямите. Непрогледните ями, където я бяха държали.

Постройките на надзирателите тъмнееха, заприличали на празни черупки.

Едва се сдържа да не надникне към китките си, към белезите от оковите около тях. Да не мисли за това, че и по обления й в студена пот гръб вече нямаше белези. Единствено гладка

кожа, татуирана от Роуан.

Сякаш това място бе просто сън - кошмар, изтъкан от Майев.

Иронията не й се губеше. Вече два пъти се беше измъквала от железни окови - а накрая пак се озоваваше тук. Мимолетна свобода. Време назаем.

Оставила беше Голдрин в шатрата. Мечът нямаше да й послужи там, където отиваха.

- Не очаквах да видим това място отново - прошепна Дориан. - Не и по този начин.

Кралят вървеше уверено с мрачно изражение на лице. Сграбчил дръжката на Дамарис в готовност да посрещне всичко на пътя им.

Болката, която тя знаеше, че несъмнено щеше да ги връхлети.

Не. Всъщност май не беше избягала оттук...

Спряха в средата на прашното пространство. Елена й бе обяснила как да изкове Ключалката и да върне ключовете в портата. Но въпреки че нямаше да използва много от магията си, да изложи на опасност околните, Елин беше решила да се отдалечат от приятелите си и от армията.

Лунната светлина караше лицето на Каол да изглежда още по-бледо.

- Какво да правим ние?

- Просто бъдете до нас - каза Елин. - Това е достатъчно.

Само благодарение на тях успяваше да се задържи тук, в тази омразна дупка.

Срещна въпросителния поглед на Дориан и кимна. Нямаше смисъл да пилеят време.

Дориан прегърна Каол и двамата си размениха по няколко сподавени думи.

Елин се зае да чертае един Знак на Уирда в прахоляка, достатъчно огромен да побере двама им с Дориан. Трябваше да нарисува два застъпващи се: един за отваряне и един за затваряне.

Заключване. Отключване.

Беше ги научила в самото начало. И ги беше използвала.

- Ще минем . без сантиментална раздяла, така ли, принцесо? - попита Роуан, докато тя рисуваше първия знак с крака си.

- Би било прекалено драматично - отвърна. - Дори за мен.

Той обаче я спря, преди да довърши втория символ. Вдигна брадичката й с пръсти.

- Дори докато си... там - подхвана с озарени от луната боровозелени очи, - аз ще съм с теб. - И долепи длан до сърцето й. - Тук. Ще съм тук с теб.

Тя сложи своята ръка върху гърдите му и изпълни дробовете си, сърцето си с аромата му.

- И аз съм с теб. Винаги.

Роуан я целуна.

- Обичам те - промълви в устата й. - Върни се при мен.

Сетне се оттегли отвъд границите на недовършените символи.

Студ превзе тялото й веднага щом ароматът и топлината му се отдалечиха от нея. Но тя задържа раменете си смело изправени. Продължи да диша все така равномерно, запаметявайки линиите на лицето му.

Дориан влезе в знаците с ярко грейнали очи. Елин каза на Роуан:

- Затвори последния, като приключим.

Принцът й, вреченият й кимна.

Дориан извади сгънато парче плат от жакета си. Разпъна го, разкривайки два къса черен камък. И Амулета на Оринт.

Стомахът й се преобърна и неприятното чувство от близостта с нещо толкова неземно едва не подкоси коленете й. Но все пак успя да вземе Амулета на Оринт от ръката му.

- Предположих, че ще искаш ти да я отвориш - рече тихо Дориан.

Тук, където бе страдала и възтържествувала, откъдето толкова неща водеха началото си.

Елин претегли древния амулет в дланите си и обходи с палци златните му ръбове. За миг се пренесе отново в онази уютна стая в имението край реката, когато майка й завеща амулета.

Проследи с пръсти Знаците на Уирда по гърба му. Руните, с които бе изписана ужасяващата й съдба: Безименна е цената.

Изписана толкова отдавна... преди векове. Предупреждение от Бранън - и потвърждение. За необходимостта от саможертвата им. Нейната саможертва.

Бранън бе възроптал срещу боговете, беше белязал амулета с дири, които Елин да разтълкува един ден. За да разбере. Сякаш можеше да се опълчи на участта си. Празна надежда.

Тя отново завъртя амулета и докосна с пръсти безсмъртния елен върху предницата му.

Време назаем. Така бе живяла досега.

Златото, запечатало двете части на амулета, се разтопи в ръцете й и закапа, съскайки по ледената земя. Тя го отвори.

Неземната смрад на третия ключ я връхлетя свирепо, зашепна й на езици, несъществуващи в Ерилея.

Елин просто пусна парчето камък в отворената длан на Дориан. То издрънча в другите два ключа и звукът навярно отекна във вечността, във всички светове.

Дориан потрепери, а Каол и Роуан подскочиха.

Елин прибра двете половини от амулета в джоба си. Малки късчета от Терасен, които щеше да вземе със себе си. Където и да попаднеха с Дориан.

Тя погледна Роуан за последно. Прочете думите в очите му. Върни се при мен.

И тези думи щеше да отнесе със себе си. Лицето му също. Дори Ключалката да й отнемеше всичко, те щяха да останат. Завинаги.

Помъчи се да преглътне буцата, заседнала в гърлото й. И изтръгна очи от пронизителния взор на Роуан. Разряза едната си длан. После и тази на Дориан.

Звездите сякаш се приближиха, а планината надникна над раменете на Елин и Дориан. Тя приплъзна острието и по вътрешната страна на предмишницата си. Толкова надълбоко, че кожата се отвори.

За да отвори ' портата, трябваше да се слее с нея.

Ераван се бе опитал да слее Калтейн Ромпие с портата - беше присадил парчето камък в ръката й не за да го скрие, а за да подготви тялото й за другите две. За да я превърне в жива Порта на Уирда, която да контролира.

Едното късче бе унищожило Калтейн. А трите...

Името ми е Елин Ашривер Галантиус и няма да се боя.

И няма да се боя.

И няма да се боя.

- Готов ли си? - пророни Елин.

Дориан кимна.

С един прощален поглед към звездите, към Господаря на Севера, бдящ над Терасен, Елин взе парчетата камък от разтворената длан на Дориан.

И когато двамата съединиха окървавените си ръце, когато магиите им изригнаха от тях и се сляха в ослепителна, стихийна експлозия, тя притисна Ключовете . на Уирда към зейналата рана на ръката си.

***

Роуан плъзна крак по вледенената земя и затвори Знаците на Уирда.

В същия момент Елин долепи длан към отворената си рана, запечатвайки ключовете в тялото си, докато с другата ръка стискаше тази на Дориан.

Трябваше да се получи. Защо иначе се бяха пресекли пътищата им, защо Елин и Дориан за втори път се срещаха на същото това място? Не приемаше друго обяснение. И не би я пуснал, ако не вярваше в това.

Роуан не дишаше. Не знаеше дали и Каол диша.

Но докато Елин и Дориан стояха с вдигнати глави въпреки страха, който надушваше в телата им, лицата и на двамата ставаха някак все по-празни. И бездушни.

Нямаше изблик на светлина.

Нямаше огнена сила.

Двамата просто стояха хванати за ръце и се взираха напред.

С пусти, незрящи, замръзнали очи.

Нямаше ги.

Тук бяха, а ги нямаше. Като че телата им бяха просто кухи черупки.

- Какво стана? - попита Каол.

Ръката на Елин падна от раната й и увисна безжизнено до тялото й. Разкривайки парчетата черен камък, пъхнати вътре.

Нещо в гърдите на Роуан, нещо оплетено и жизненоважно започна да се обтяга. Почти до скъсване.

Свещената връзка.

Той залитна напред с ръка на гърдите.

Не. Връзката се загърчи, сякаш в агония, в смъртен ужас. Той спря с името на Елин върху устните си.

И се строполи на колене, когато трите Ключа на Уирда в ръката на Елин започнаха да се разтварят в кръвта й.

Като капки роса в планински извор.

94

Всичко се повтаряше.

Началото и краят, и вечността, поток от светлина, от живот помежду им, между двете половини от разрязана надве кръвна връзка.

Вколо нозете им се заусуква мъгла, забулвайки замръзналата земя. Вероятно илюзия - за да понесат съзнанията им мястото, на което бяха попаднали. Не точно място, а зала с много врати. Повече, отколкото можеха да преброят. Едни от въздух, други - от стъкло, от пламъци, от злато, от светлина.

И зад всяка се криеше нов свят; нов свят, който ги зовеше.

Ала те оставаха на кръстопътя.

Сякаш в чужди тела стояха насред всички врати, изливайки силите си, сливайки ги пред себе си. Подобно на кълбо от светлина, от сътворение, увиснало във въздуха.

Всяка искра, която изпращаха в разрастващата се сфера пред тях, в оформящата се Ключалка, нямаше да се завърне. Да пламне наново.

Като пресъхващ кладенец. Завинаги.

Повече и повече, и повече се откъсваха от телата им с всяка глътка въздух. Сътворение и унищожение.

Вътрешността на сферата се въртеше бясно, очертанията й се извиваха, намаляваха. Придобиваше форма, избрана от тях; творение от злато и сребро. Ключалката, която щеше да затвори завинаги безчетните врати.

Двамата продължаваха да отдават силите си, а Ключалката искаше още и още.

Докато не започна да боли.

***

Беше Елин, но и не беше.

Беше Елин, но беше безкрайна; беше всички светове и...

Беше Елин.

Беше Елин.

Прониквайки в нея, ключовете се бяха озовали в истинската Порта на Уирда. С една стъпка, една мисъл или едно желание щеше да ги допусне във всеки свят. Във всяко възможно измерение.

Арката зад тях оставаше. Арка, отвъд която щеше да ухае на заснежени борове.

Ключалката се образуваше бавно, светлината се превръщаше в метал - в злато и сребро.

Дориан се задъхваше, обтегнал челюсти, докато отдаваха още и още, и още от силите си. Разделяха се с тях завинаги.

Агония. За пръв път изпитваше такава агония.

Тя беше Елин. Тя беше Елин, а не парчетата, които бе пъхнала в ръката си, не това нереално място. Беше Елин; Елин; и идваше с мисия, беше обещала да стори нещо...

Мъчеше се да потисне писъка си, докато силата й струеше от нея и сякаш някой я одираше жива. Точно както Каирн го правеше, и то с наслада. Но тя го надживя. Измъкна се от лапите на Майев. Надви и двама им. За да изпълни тази мисия. Да дойде тук.

Ала бе грешала.

Не можеше да го понесе. Не можеше да издържи загубата и болката, и прииждащата лудост, докато една нова истина се проясняваше все повече и повече...

Нямаше да си тръгнат оттук. И бездруго нямаше да им остане нищо. Щяха да се изпарят, да се слеят с мъглата наоколо.

***

Дориан не бе изпитвал такава агония. Същността му се разплиташе нишка по нишка.

Елена беше казала на Елин, че формата на Ключалката не била от значение. Можеше да е птица, меч, цвете - това място, портата, не се интересуваше от облика й. Но съзнанията им, поне каквото оставаше от тях, избраха позната форма, най-логичната. Окото на Елена се прераждаше - и отново щеше да послужи за Ключалка.

Елин запищя. И не спря да пищи.

Магията му се изтръгна от онова свещено, съвършено кътче в него.

Изковаването на Ключалката щеше да ги убие. И двамата. А уж идваха с отчаяната надежда, че ще си тръгнат заедно.

Ако не престанеха, ако не сложеха край на това, никой от двамата нямаше да си тръгне.

Той опита да обърне глава. Да й каже: Спри!

Магията му продължаваше да извира от него; Ключалката я изпиваше неудържимо. Поглъщаше ги с неутолима жажда.

Спри! Опита да й каже. Да се изтръгне.

Елин вече ридаеше - ридаеше през стиснати зъби.

Скоро. Съвсем скоро Ключалката щеше да им отнеме всичко докрай. И последното грабителство щеше да е най-жестоко, най-болезнено.

Дали боговете щяха да ги принудят да гледат как взимат душата на Елена? Дали имаше начин, дали бе способен да й помогне, както бе обещал на Гавин? Дориан знаеше отговора.

Спри.

Спри.

- Спри!

Той чу думите, но в първия миг не разпозна гласа.

Докато от една нереална, но и някак съвсем реална врата не се появи мъж. Мъж от плът и кръв, също като тях, но обгърнат от трепкаща светлина.

Баща му.

95

Баща му стоеше пред тях. Мъжът, когото за последно бе видял на моста в един стъклен дворец. Но не точно.

По лицето му се четеше добрина. Човечност.

И тъга. Дълбока, болезнена тъга.

Магията на Дориан постихна.

Дори тази на Елин като че забави потока си от изненада, макар че продължи да се лее агонизиращо от нея.

- Спрете - промълви мъжът и направи крачка към тях, загледан в струята сила, ослепителна и чиста, която захранваше Ключалката.

- Не можем да спрем - каза Елин.

Баща му поклати глава.

- Знам. Започнатото не може да бъде възпряно.

Баща му.

- Не - обади се Дориан. - Не, ти не може да си тук наистина.

Мъжът просто сведе поглед към хълбока на Дориан. Към мястото, където държеше меча си.

- Нима ти не ме призова?

Дамарис. Беше влязъл с Дамарис в обръча от Знаци на Уирда. И в онзи свят, където съществуваха наистина... и още го носеше.

Мечът, безименният бог, на когото служеше, явно бе сметнал, че трябва да погледне още една истина в очите. Една последна истина, преди да срещне края си.

- Не - повтори Дориан.

Само тази дума му идваше наум, гледайки мъжа, причинил толкова страдания на всички.

Баща му разпери умолително ръце.

- Момчето ми - пророни.

Дориан нямаше какво да му каже. Ядосваше се, че го вижда точно сега, в края и началото на всичко.

Баща му извърна очи към Елин.

- Позволете на мен. Нека аз довърша.

- Какво? - изстреля злобно Дориан.

- Ти не си избраникът - каза Елин, но студенината в гласа й като че ли се пропукваше.

- Безименна е цената - отговори кралят.

Елин застина.

- Безименна е цената - повтори баща му. Предупреждението на древна вещица, съдбовните думи, изписани по гърба на Амулета на Оринт. - Да, стигмата на незаконородена те прави Безименна, но нима и аз не съм Безименен? - Широко отворените му очи запрескачаха между двама им. - Какво е името ми?

- Това е нелепо - процеди през зъби Дориан. - Името ти е... Но вместо името му откри в паметта си празна дупка.

- Името ти... - поде Елин. - Името ти е... Как така нямаш, как така не го знаем?

Гневът на Дориан поутихна. Агонията от изтръгването на магията му, на душата му избледня пред следващите думи на баща му.

- Ераван ми го отне. Заличи го от историята, от всеобщата памет. С древно, пъклено заклинание, толкова мощно, че може да се използва единствено веднъж. Само и само да му бъда верен слуга. Дори аз не знам собственото си име. Забравил съм го.

- Безименна е цената - прошепна Елин.

Дориан го погледна. Погледна истински мъжа, когото някога наричаше свой баща.

- Момчето ми - промълви пак баща му.

Любов - любов, гордост и тъга се четяха по лицето му.

Баща му, чието тяло бе обсебено от демон също като неговото, който бе опитал да ги спаси, макар и неуспешно. Баща му, на когото бяха отнели всичко, но така и не се бе преклонил пред Ераван - не и истински.

- Искам да те мразя - каза Дориан с пресекващ глас.

- Знам - отвърна баща му.

- Ти унищожи всичко.

Не съумя да сдържи сълзите си. Елин стисна по-здраво ръката му.

- Съжалявам - каза приглушено баща му. - Съжалявам за всичко, Дориан.

Дори начинът, по който произнесе името му... за пръв път го чуваше така от неговата уста.

Трябваше да го отблъсне. Да го изпрати в някой адски свят.

Но Дориан знаеше заради кого бе срутил Морат. Заради кого бе затрупал с руини стаята с нашийниците, кошмарната гробница.

- Съжалявам - повтори баща му.

Нямаше нужда Дамарис да потвърждава искреността на думите му.

- Нека изплатя този дълг - продължи баща му, пристъпвайки по-близо. - Позволете ми да го направя. Та нали кръвта на Мала тече и в моите вени?!

- Не владееш магия като нашата - каза Елин с болка в очите. Баща му срещна погледа й.

- В кръвта ми тече достатъчно от нея, за да помогна. Дориан надникна през рамо към арката, водеща до Ерилея.

До дома им.

- Позволи му тогава - каза той, въпреки че думите му не прозвучаха толкова безчувствено, колкото се бе надявал.

Само тежко и някак уморено.

Елин каза тихо на баща му:

- Така и възнамерявах.

- Няма да си сама - отвърна й баща му. Сетне се усмихна на Дориан като краля, като бащата, който можеше да бъде. Който се оказа, че е бил през цялото време въпреки злата си участ. -

Благодарен съм, че успях да те видя отново. За последен път.

Дориан търсеше думи, ала не ги намираше. Елин се обърна към него с обляно в сълзи лице.

- Единият от нас трябва да управлява кралството.

И преди Дориан да осъзнае какво се случва, каква уговорка бе направила току-що, Елин изтръгна ръката си от неговата.

И го бутна през арката зад тях. Обратно в собствения им свят.

Дориан полетя назад с рев.

Преди мъглите да скрият от взора му Портата на Уирда, съзря как Елин хваща ръката на баща му.

96

Роуан не беше помръднал през часовете, в които стояха до Елин и Дориан и ги наблюдаваха как се взират в нищото. Каол също не трепваше дори.

Нощта отминаваше и звездите се въртяха на небесното си колело над това омразно, студено място.

Накрая Дориан се изопна като струна, загълта трескаво въздух и се стовари на колене.

Без да мръдне, Елин просто пусна ръката му.

Душата на Роуан замръзна.

- Не - програми Дориан и залази към нея, мъчейки се да хване ръката й отново, да се свърже с нея.

Ала раната по вътрешността на предмишницата й се бе затворила.

- Не, не! - закрещя Дориан и Роуан осъзна истината.

Осъзна какво бе сторила.

Последната измама, последната лъжа.

- Какво стана? - попита Каол, докато помагаше на Дориан да се изправи.

Ридаейки, кралят разкопча ножницата на древния меч от хълбока си и го хвърли настрана. Дамарис издрънча глухо на земята.

Роуан просто гледаше втренчено Елин.

Вречената си, която за пореден път го беше излъгала. И него, и всички останали.

- Не стигаше... силата и на двама ни не стигаше. Щяхме да умрем - обясни през вопли Дориан. - Но Дамарис някак призова баща ми и... той зае моето място. Предложи да заеме моето място, за да може тя...

Той скочи напред, протягайки се към ръката на Елин, но вече бе напуснал обръча от Знаци на Уирда.

И те не го допуснаха обратно вътре.

Ограждаха Елин като стена.

Свещената връзка се обтягаше все повече и повече.

- Двамата с краля... те двамата ще довършат - каза разтреперано Дориан.

Роуан почти не чуваше думите му.

Трябваше да се досети. Трябваше да се досети, че ако планът им се провалеше, Елин за нищо на света не би пожертвала приятел. Дори в името на нещо толкова важно. Дори заради собственото си бъдеще.

Знаела беше, че Роуан ще се помъчи да я спре, ако му бе споменала тази възможност, как бе възнамерявала самата тя да постъпи, ако всичко отидеше по дяволите. И се беше съгласила да приеме помощта на Дориан, само и само да влезе на онова място. Сигурно щеше да пусне ръката на приятеля си дори и баща му да не се беше появил.

Толкова пъти му беше споделяла, че иска всичко да приключи най-сетне. Трябваше да се досети.

Каол хвана Дориан и той пророни горестно на Роуан:

- Съжалявам.

Беше го излъгала.

Огнено сърце го бе излъгала.

И сега щеше да умре пред очите му.

***

Уловила ръката на врага си, Елин пак отприщи магията си. Освободи я в буен поток.

Силата на безименния крал не можеше да се мери с тази на Дориан. Но беше достатъчна, както той самият я бе описал. Достатъчна да помогне.

Още от началото не бе планирала да позволи на Дориан да се самоунищожи заради това. А единствено да даде достатъчно от силата си. После щеше да го прати обратно в Ерилея. И да приключи всичко сама.

Да плати за десетте години на егоизъм, десетте години далеч от Терасен, десетте години на бягство.

Агонията се превръщаше във вцепеняващ грохот. Дори старият крал се задъхваше от болка.

Краят наближаваше. Златните обръчи и кръгове на Ключалката започваха да се втвърдяват.

Но трябваше още. Да затвори завинаги това място, всички светове.

Той никога нямаше да й го прости.

Вреченият й.

Ала се налагаше някак да го накара да я пусне, да приеме дълга й. А нямаше да успее да стигне дотук, ако той я умоляваше да не тръгва, ако ридаеше, както тя самата бе искала да заридае, когато го целуна за последно.

Върни се при мен, беше й прошепнал.

Знаеше, че ще я чака. Роуан щеше да я чака, докато Отвъдното не го призовеше.

Някаква безценна, свидна частица от магията й се изтръгна от тялото й и Елин проплака, олюлявайки се на краката си. Само опората на краля не й позволи да се свлече на земята.

Ключалката беше почти завършена; двата застъпващи се кръга на Окото - почти изковани.

Магията й се гърчеше, молеше я да спре. Но Елин не можеше. И нямаше да спре.

- Скоро - увери я кралят.

Като се обърна към него, го видя да се усмихва.

- Обещах да ти предам едно послание - каза тихо той. Образът му постепенно се размиваше, изцеден почти докрай от енергията си. Но той продължаваше да се усмихва. Изглеждаше в покой. - Родителите ти... Толкова се гордеят с теб. Помолиха ме да ти предам, че те обичат безкрайно. - Вече беше почти прозирен, думите му звучаха като шепот на вятъра. - И че си изплатила дълга си, Огнено сърце!

В следващия миг изчезна. Вля и сетната част от себе си в Ключалката. Заличавайки всяка следа от себе си.

Елин не усещаше сълзите по лицето си, когато се свлече на колене. И продължи да отдава магията си, цялото си същество. Името ми е Елин Ашривер Галант...

Сподавен писък се изтръгна от гърлото й с изковаването на последната частица от Ключалката.

Ключалката, вече толкова истинска, колкото собствената й плът.

И последната капка магия бе напуснала тялото на Елин.

97

Не можеше да помръдне. Да мисли.

Потокът на светлината и живота й бе пресъхнал напълно. Не беше останал нито въглен. Само една капчица вода.

Тя се вкопчи в нея, прегърна я закрилнически.

Дванайсет фигури изникнаха през портала зад нея. Явиха се като духове насред този кръстопът на вечността.

- Завършена е - обяви фигурата с множество лица, приближавайки Ключалката, увиснала във въздуха.

Съществото махна с призрачната си, непрестанно изменяща се ръка и Ключалката се понесе към Елин. И кацна в скута й - златна и лъскава.

- Отвори портата към нашия свят, момиче! - нареди богът с глас, изтъкан от стомана и писъци. - И нека най-сетне се завърнем у дома!

Последното отдаване. Да ги изпрати в тяхното измерение и да затвори портата. Щеше да използва последното късче от съществото си, последната капчица, за да затвори завинаги портата с Ключалката. И да изчезне.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

- Веднага! - заповяда богът с глас като тътен на разбиващи се вълни. - Достатъчно дълго чакахме.

Елин съумя да вдигне глава. Да погледне блещукащите фигури. Същества от друг свят.

Ала сред тях, притисната между телата им, сякаш я държаха в плен...

Елена я гледаше с изцъклени, измъчени очи.

Готова за кралството си Да умре...

Едната фигура щракна с призрачни пръсти на Елин.

- Достатъчно!

Елин вдигна очи към богинята. Познаваше гласа й. Деанна.

После плъзна безмълвно поглед по всички. И намери онази, която бе като блещукаща зора, като сърцето на пламък.

Мала не я погледна. Не поглеждаше и Елена, собствената си дъщеря.

Елин извърна очи от Носителката на огъня. И заяви на всички ТЯХ:

- Искам да ви предложа една уговорка.

Боговете застинаха. Деанна изсъска:

- Уговорка? Осмеляваш се да преговаряш с нас?

- Аз ще я изслушам - обади се фигура с нежен, любящ глас. Нещото в ръката й се затърчи и Елин го принуди да им разкри онова, което желаеха.

Портала към техния свят. Ярката слънчева светлина, обляла тучни зелени хълмове, едва не я ослепи. Боговете се завъртяха към гледката и някои въздъхнаха с въжделение.

Елин каза:

- Искам размяна. Преди да изпълните своя дълг.

Думите й звучаха далечно, изтласкваше ги от гърлото си с мъка.

Боговете наново застинаха. Елин надникна към Елена. И се усмихна топло.

- Заклели сте се да вземете Ераван с вас. Да го унищожите - продължи тя.

Богът с глас като смъртта извърна лице към нея. Сякаш току-що си спомняше, че наистина бяха дали толкова абсурдно обещание.

- Искам размяна - повтори Елин. И успя да посочи с ръката, в която бе затворила цялата вечност. - Душата на Ераван за тази на Елена.

Този път и Мала обърна лице и се втренчи в нея.

Елин промълви в тишината:

- Оставете Ераван на Ерилея. И в замаяна пуснете Елена. Нека душата й продължи да съществува в Отвъдното при близките й.

- Елин - прошепна Елена и по бузите й се търкулнаха сребристи сълзи.

Тя се усмихна на древната кралица.

- Дългът е изплатен.

Елин нарочно бе разпалила онзи дебат сред приятелите си. Накарала ги беше да гласуват не само за да облекчат избора й, но и за да го чуе от тях - да чуе, че могат сами да надвият Ераван, че Ирен Тауърс е способна да го сломи.

За да може тя да сключи тази сделка, без да ги обрече на гибел.

- Не го правете! - примоли се Елена на студените, равнодушни богове. - Не се съгласявайте...

- Оставете я и си вървете! - настоя Елин.

- Елин, моля те! - изхлипа Елена.

Тя й се усмихна.

- Ти ми спечели толкова време. Спаси живота ми. Нека ти се отплатя.

Елена покри лицето си с ръце и заплака.

Боговете се спогледаха. Деанна тръгна към Елена, грациозна като кошута сред гората.

Елин въздъхна и се приведе в дълбок поклон.

Последната саможертва беше само нейна. Нямаше да позволи на боговете да погубят и друг.

Деанна обгърна с длани лицето на Елена.

- Надявах се да се случи така.

Богинята стисна страните й с длани.

Ярка предупредителна светлина изригна от Мала. Деанна продължи да стиска, а очите на Елена се разширяваха все повече и повече.

Докато накрая Елена не избухна. Пръсна се на хиляда лъскави парченца, които се изпариха в полета си към земята.

Писъкът на Елин се задуши в гърлото й, а тялото й не намираше сили да се изправи. Деанна изтупа призрачни ръце и каза:

- Не си правим уговорки с простосмъртни. Вече не. Задръжте си Ераван, щом така желаете.

Сетне богинята мина през арката към собствения си свят.

Елин впери очи в празното пространство, където допреди броени секунди бе стояла Елена.

Вече я нямаше.

Не бе останал дори въглен, който да изпратят в Отвъдното при вречения й.

Нищо.

98

Късаше се.

Свещената им връзка се обтягаше до скъсване.

Превит надве, Роуан дишаше тежко с ръка на гърдите, докато връзката се разнищваше бавно.

Той я държеше здраво, обвиваше я с магията си, с душата си, сякаш така нямаше да й позволи да отиде на място, където не можеше да я последва.

Отказваше да се примири. За нищо на света нямаше да се примири с подобна участ.

Някъде надалеч Дориан и Каол обсъждаха нещо. Ала думите им не го достигаха. Свещената връзка се прокьсваше.

И той можеше единствено да я държи с всички сили.

***

Един по един боговете преминаха през свода, водещ към техния свят. Някои й се усмихваха презрително, минавайки покрай нея.

Нямаше да вземат Ераван със себе си.

Нямаше... нямаше да сторят нищо.

Чувстваше гърдите си кухи, сякаш някой бе изтръгнал душата й, но това...

Това...

Елин задращи с нокти по обгърнатата в мъгли земя, която дори не съществуваше. Боговете изчезваха, докато не остана само една фигура.

Колона от светлина и пламък. Огнен проблясък сред мъглите.

Мала се задържа на прага на света си.

Сякаш току-що си спомняше.

Сякаш току-що си спомняше кои са Елена и Бранън и кой е коленичил пред нея. Собствената й плът и кръв. Получателката на силата й. Наследницата й.

- Затвори портата, Носителке на огъня - каза приглушено Мала.

Но не се обърна да си тръгне.

Някъде отдалеч долетя друг женски глас.

Накажи ги някой ден. Всички до един.

Ще ги накажа, беше се заклела пред Калтейн.

Излъгали бяха. Предали бяха Елена и Ерилея, защото самите те се чувстваха предадени.

Зеленият им слънчев свят се ширеше отвъд портата.

Елин се надигна със стон.

Тя не беше жертвено агне. Нямаше да легне на олтара в името на светлото бъдеще.

И още не беше приключила с тях.

Елин срещна огнения взор на Мала.

- Направи го! - процеди тихо богинята.

Елин надзърна отвъд нея към девствения свят, в който от толкова време копнееха да се върнат. И проумя, че Мала знаеше - четеше мислите в главата й.

- Няма ли да ме спреш?

Мала просто протегна ръка към нея.

В дланта й гореше зрънце нажежена до бяло сила. Паднала звезда.

- Вземи я. Последният ми дар за моята потомка. - Елин можеше да се закълне, че Мала се усмихваше. - За онова, което жертва заради Елена. Задето се бори за нея. За всички тях.

Елин направи няколкото крачки към богинята, към силата в отворената й длан.

- Помня - каза едва доловимо Мала и в едничката й дума прозираха радост и болка, и любов. - Помня.

Елин пое зрънцето сила от ръката й.

Семенце, побрало сякаш цялото слънце.

- Когато всичко свърши, затвори портата и си помисли за дома. Магическите символи ще те отведат там.

Елин мигна - единственият израз на недоумението й, на който бе способна. Силата я заизпълва, скрепи прокъсаното в нея, обгърна празнините.

Мала отново протегна ръка и на дланта й се появи образ. На татуировката върху гърба на Елин.

Новата татуировка - разперени криле, сред чиито пера на Древния език бе изписана историята на двама им с Роуан.

Мала щракна с пръсти и от нея се надигнаха символи. Изплуваха измежду руните и перата.

Знаци на Уирда.

Роуан бе скрил Знаци на Уирда в татуировката й.

- Карта към дома - поясни тя, докато образът избледняваше. - Към него.

Някак бе подозирал, че може да се стигне дотук. Беше я помолил да го научи на знаците, за да се застрахова.

Като надникна зад себе си, към арката, водеща до нейния свят, Елин наистина ги... усети. Като че Знаците на Уирда, които бе татуирал тайно върху кожата й, служеха като въже. Въже, теглещо я към дома.

Спасително въже към вечността.

Една последна измама.

В този миг до ушите й достигна друг шепот, късче от спомен, думи, изречени на един покрив в Рифтхолд. Ами ако напреД ни чакат само още болка и отчаяние? И ужасяващ край?

Тогава не е Дошъл краят.

Силата продължаваше да се излива в Елин. Устните й се извиха нагоре.

Това не беше краят. И животът й не беше приключил.

Но техният приключваше.

- За един по-добър свят - каза Мала и мина през арката към своя свят.

По-добър свят.

Свят без богове. Без властелини на съдбата.

Свят на свобода.

Елин доближи портата към света на боговете. Мала вече се носеше като слънчев лъч през грейналата трева.

Господарката на светлината спря - и вдигна ръка за сбогом. Елин се усмихна и сведе глава в поклон.

Боговете, крачещи по далечните хълмове, също спряха. Усмивката на Елин прерасна в мрачна, яростна гримаса.

Но не слезе от лицето й, когато намери света, който търсеше. И бръкна надълбоко в онази всевечна, могъща сила.

Повече никога нямаше да бъде нечия робиня и пионка. Най-вече тяхна.

Боговете закрещяха, побягнаха към нея, но Елин вече отваряше дупка в небето над тях.

Отвор към свят, който бе зървала един-единствен път. Към който неволно бе отворила портал посред нощ в един каменен замък. Далечен зверски вой прониза кошмарната сива пустош.

Портал към истински ад. Широко отворена врата.

Елин затвори с усмивка арката към света на боговете, заглушавайки гневните им, уплашени викове.

***

Оставаше една последна стъпка към окончателното затваряне на портата.

Елин разпъна длан и огледа Ключалката, която бе изковала. Пусна я да се понесе към сърцето . на мъгливото пространство с безброй врати.

Не се боеше. Без страх отвори и другата си длан и силата се изля от нея.

Сетният дар на Мала. Бунтът й срещу неправдата.

Могъществото на хиляда изригващи слънца заструи от дланта й.

Затвори се. Заключи се. Остани заключена завинаги.

Тя впрегна цялата сила на волята си. Заповяда на портата да се затвори с цялото си същество.

Но последното късче запази за себе си.

Дългът е изплатен.

Карта към дома, карта, запечатана с мастило на езика на всички вселени.

Още и още, и още. Но не всичко.

Нямаше да даде всичко. Не и онази най-съкровена част.

Нея нямаше да отдаде.

Нямаше да им отстъпи последното зрънце.

Никога.

Сноп светлина се вля в Ключалката и тя го пречупи като призма, разпращайки го към всички врати.

Затваряйки, заключвайки завинаги. Порталът, водещ навсякъде, изчезваше бавно.

Нямаше да им позволи да я унищожат. Да й отнемат всичко. Върни се при мен.

Още и още, и още. Последните капки от силата на Мала се изливаха в Ключалката.

Нямаше да им отстъпи победата. Не им принадлежеше - нито победата, нито тя самата.

Отказваше да им се предаде.

Вече крещеше. Ревеше от непримиримост.

Лъч светлина се стрелна към арката зад гърба й. Затваряше и нея.

Но Елин щеше да живее. Тя щеше да живее, а боговете можеха да вървят по дяволите...

По-добър свят. Без богове, без предначертаност.

Свят, който сами щяха да градят.

Яростният й рев отекваше из всички измерения.

Нямаше да я надвият. Нямаше да отнемат най-ценното зрънце от същността й. От душата й.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

Нейното кралство. Нейния дом. Пак щеше да го види.

Краят не беше дошъл.

Арката зад нея се затваряше бавно.

Шансовете й бяха малки, нищожни. Не й бе писано да се измъкне жива оттук - да оцелее толкова време.

Тя долепи ръка до сърцето си.

Само тази сила е важна - беше й казала много отдавна майка й. - КъДето и Да попаДнеш, Елин, колкото и Далеч, тази сила ще те отвеДе у Дома.

Където и да попаднеше.

Колкото и далеч.

Дори отвъд всички познати светове.

Тя сви пръсти в юмрук и го притисна към бушуващото си сърце. Тази сила ще те отвеДе у Дома.

Вратата към Ерилея се затваряше сантиметър по сантиметър.

Скитница из световете. Пътешественица.

И други го бяха правили преди нея. Тя също щеше да открие начин.

Пътят към дома.

Вече не беше Обещаната кралица. Оттук насетне щеше да се нарича Кралицата светобродец.

Нямаше да се предаде така лесно.

Защото не се боеше.

Елин изтръгна последната частица от силата на Мала, достатъчна да опустоши цял свят. И я запрати към Ключалката.

Последната частица. Последното късче.

После скочи през портата.

99

Елин летеше надолу.

Падаше с шеметна скорост.

Портата на Уирда се затвори зад нея, но тя не си беше у дома.

А когато портата се затвори, всички светове се застъпиха.

И сега тя пропадаше през тях.

Един след друг. Светове от вода, светове от лед, светове от мрак.

Прелиташе през тях по-бързо от падаща звезда, по-бързо от светлината.

Но трябваше да намери дома си...

Светове от светлина, светове от кули, пронизващи небето, светове от тишина.

Бяха толкова много.

Толкова много светове, всички чудновати, всички толкова безценни и съвършени, че дори докато пропадаше през тях, им се дивеше.

Домът й. Пътят към дома...

Разтърси се трескаво за нишката, за спасителното въже в душата си. Запечатано с мастило върху кожата й.

Върни се при мен.

Елин прелиташе с бясна скорост през световете.

Твърде бързо.

Щеше да прелети и твърде бързо през собствения си свят и да го подмине.

Ала не смогваше да забави полета си. Да спре.

Прехвърчаше главоломно от свят в свят, в следващия, и следващия.

Само тази сила е важна, Където и да попаднеш, Елин, колкото и далеч, тази сила ще те отведе у дома.

Елин крещеше. Огнена искра, прелитаща през небето.

Нишката ставаше все по-плътна. Обтягаше се. Сякаш я теглеше.

Но твърде бързо. Трябваше да намали някак скоростта...

Гмурна се в последните останки от жизнената си енергия, издирвайки поне късче сила, с което да забави стремителния си полет.

Пропадна през свят, в който величествен град с невиждано високи лъскави кули бе построен край виещата се снага на голяма река.

Пропадна през свят от дъжд, зеленина и вятър.

И през цялото време крещеше, бореше се с ускорението.

Пропадна през свят от океани, без нито късче суша.

Близо. Домът й беше толкова близо, че почти долавяше познатия аромат на заснежени борове. Ако го подминеше, ако прелетеше през него...

Пропадна през свят от затрупани от снегове планини под искрящо звездно небе. Кацнали на някаква скала, крилат елф и бременна елфа съзерцаваха звездите.

Елфи, но не от нейния свят.

Тя протегна ръка, сякаш можеха да й помогнат, сякаш не беше просто незабележима искрица сила...

Крилатият, приказно красив елф завъртя глава към нея.

И вдигна ръка за поздрав.

Връхлетя я вълна от тъмна сила като нежна лятна нощ.

Не я блъсна, за да я нарани, а да я забави.

Стена, през която прелетя.

Но съумя да намали скоростта й. Силата на крилатия елф я забави достатъчно.

Елин напусна света му, без да издаде и звук.

И тогава ги видя.

Видя заснежените борове, змиевидния гръбнак на планинската верига по протежение на континента й, гъстата плетеница на Оуквалд отдясно и Пустошта отляво. Земя на множество народи, на множество раси.

Видя ги всичките, познати и чужди, във война и в мир, в многолюдни градове и в затънтени селца насред дивото. Толкова много същества. Ерилея.

И Елин се втурна към нея. Вкопчи се в нишката и изрева, придърпвайки се надолу към дома си.

У дома.

У дома.

У дома.

Това не беше краят. С нея не бе свършено.

Напрегна цялата си воля да спре полета си, света наоколо. Портата на Уирда се затръшна с грохотен трясък, затваряйки всички други врати зад себе си.

А Елин се гмурна обратно в собственото си тяло.

***

Знаците на Уирда вече се сливаха с каменистата земя, докато слънцето изгряваше над Ендовиер.

Роуан стоеше на колене пред Елин, готов всеки миг да издъхне в ръцете му, готов да загине с нея.

Ако краят му не дойдеше сам, той щеше да го предизвика. Отидеше ли си Елин, и той си тръгваше с нея.

И тогава го почувства. Докато слънцето се издигаше над хоризонта, усети прилива на енергия по прокъсаната свещена връзка.

Изблик на топлина и светлина, който спои разкъсаните нишки.

Роуан не смееше да си поеме дъх. Да се надява.

Не посмя дори когато Елин се срути на колене върху земята, където допреди малко бяха личали Знаците на Уирда.

Той мълниеносно се хвърли върху отпуснатото й тяло. Песента на сърцето й отекна в ушите му, в душата му.

Гърдите й се надигаха и спускаха. А очите й се открехваха бавно.

Мирисът на сълзите на Дориан и Каол замести соления въздух на Ендовиер. Елин погледна Роуан и му се усмихна.

Той я притисна към гърдите си и зарида от щастие под изгряващото слънце.

Немощна ръка погали гърба му, татуировката... Като че проследяваше символите, които бе скрил там, воден от отчаяна, невъобразима надежда.

- Върнах се - пророни дрезгаво тя.

***

Беше й топло, но... и студено в същото време. Чувстваше собственото си тяло някак чуждо.

Надигна се и простена от болката в костите си.

- Какво стана? - попита Дориан, когото Каол придържаше с ръка около кръста.

Елин сви ръцете си в шепи. Върху дланите й грейна малко пламъче.

Нищо повече.

Тя погледна Роуан, после Каол, а накрая й Дориан. Лицата им бяха толкова изпити под утринната светлина.

- Няма я - процеди тихо Елин. - Силата ми. - Завъртя ръце и пламъчето се плъзна по тях. - Останало е само едно въгленче.

Никой не проговори.

Но тя се усмихна. Усмихна се, задето вече не усещаше онзи кладенец в себе си, онова бушуващо море от огън. Оставаше й само огнената дарба - завидна, да, но не и необикновена.

Само тя - от цялата сила, която Мала й бе дарила от благодарност за Елена.

Но...

Елин посегна още по-навътре в себе си, към онова място в душата си.

Сложи ръка на гърдите си. И долови туптенето на сърцето си.

Елфическото си сърце. Цената.

Беше се отдала изцяло. Беше отдала живота си.

Човешкия си живот. Простосмъртието си. И то бе изгоряло, беше се превърнало в пепел, разпиляна между световете.

Вече не можеше да си върне човешкия облик. Оставаше й само това тяло.

Каза им го. И им разказа какво се е случило.

А като приключи, все още в прегръдките на Роуан, тя пак протегна ръка, колкото да се увери.

Навярно и това беше прощален дар от Мала. Да запази това късче от нея, което сега изникна в дланта й - капчицата вода.

Дарбата на майка й.

Онази частица, която Елин бе пазила докрай, с която не бе искала да се разделя, докато не се отдадеше до последно на Ключалката, на портата.

Тя протегна другата си ръка и мъничкото пламъче лумна в дланта й.

Обикновена дарба. Вече не беше Носителката на огъня.

Но все пак Елин.

100

Килиан го събуди с внимателно сритване преди съмване.

Едион се протегна със стон върху нара си в тържествената зала, все още потънала в сумрак. Още безброй други войници спяха наоколо и дълбокото им дишане изпълваше помещението.

Той примижа към малкия фенер, който Килиан държеше над него.

- Време е - обяви Килиан с уморени, зачервени очи.

Всички бяха преживявали и по-добри дни. Бяха се чувствали по-добре.

Но поне бяха живи. Седмица след самоотвержената атака на Тринайсетте и отстъплението на Морат още бяха живи. Жертвайки животите си, вещиците им бяха спечелили цял ден почивка. Един ден, след който моратските сили отново се нароиха пред стените на Оринт.

Едион се наметна през раменете с дебелото палто, което използваше за одеяло, и изтръпна от пулсиращата болка в лявата си ръка. Рана, получена заради секунда невнимание към щита му, когато някакъв валгски войник се бе възползвал да го пореже с меча си.

Но поне не куцаше. И раната от валгския принц беше заздравяла.

Той преметна щита си през същото рамо, закачи портупея с меча на кръста си и тръгна през лабиринта от спящи, изтощени тела. Едно кимване към Килиан беше достатъчно воинът да закрачи към градските стени.

Напускайки тържествената зала, Едион зави наляво към северната кула.

Коридорите бяха пусти и студени. Сякаш се намираше в гробница, а не в замък.

Като се изкачи до стаята почти на върха на кулата, почука тихо на дървената врата и тя веднага се отвори и затвори. Лизандра се измъкна в коридора, за да не събуди Еванджелин.

На мъждукащата светлина от свещта на Едион сенките, изплували по лицето на хамелеонката след цяла седмица сражения от изгрев до залез, изглеждаха още потъмни, по-дълбоки.

- Готова ли си? - попита я приглушено и се обърна да тръгне надолу по стълбището.

Беше се превърнало в традиция да я изпраща до стаята й вечер и да я взима сутрин. Единствените приятни моменти през дългите, кошмарни дни. Понякога Еванджелин ги придружаваше и им разказваше за работата си като вестоносец на Дароу. В други случаи двамата едва-едва крачеха сами по коридорите.

Този път Лизандра мълчеше и грациозната й походка ставаше все по-тромава и по-тромава с всяко следващо стъпало надолу.

- Закуска? - предложи Едион, като наближиха дъното на стълбището.

Тя кимна. Яйцата и осолените меса вече бяха заменени с овесена каша и горещ бульон. Преди две вечери, след края на битката, Лизандра излетя от замъка в облика на уивърн и час по-късно се върна с по един елен във всеки от двата си ноктести крака.

Ценното месо обаче свърши прекалено бързо.

Като стигнаха дъното на стълбището, Едион понечи да свърне към трапезарията, но тя го спря с ръка на рамото. Той се обърна към нея в сумрака.

Тя просто го прегърна през кръста и зарови красивото си, уморено лице в гърдите му. Така се отпусна в обятията му, че Едион остави свещта на близкия перваз и я прегърна силно.

Лизандра се отпусна още повече върху гърдите му. Сякаш вече не можеше да понесе тежестта на умората.

Едион опря брадичка върху главата й и затвори очи, вдишвайки вечно променящия й се мирис.

Сърцето й препускаше до неговото и той плъзна ръка надолу по гръбнака й, описвайки протяжни, успокоителни движения.

Не спяха заедно. И бездруго нямаше къде. Но Лизандра бе започнала да търси обятията му вечерта, след като Тринайсетте дадоха живота си за тях. Спряла го беше на същото това място и просто го прегръща няколко дълги минути. Докато болката и отчаянието в душата й не стихнаха достатъчно, за да продължат нагоре по стълбището.

Сега се отлепи от него, но без да се откъсва напълно от прегръдката му.

- Готов ли си?

***

- Стрелите са на привършване - обяви Петра Синьокръвна на Манон в синкавосивата светлина преди зазоряване. Двете вървяха през импровизираното леговище на уивърните на върха на една от кулите в замъка. - Не е зле днес да оставим някое от по-неопитните сестринства да попълни запасите ни.

- Така да бъде - отговори Манон, оглеждайки непознатите уивърни, съжителстващи с Абраксос.

Уивърнът й вече беше буден. Стоеше сам в студа, отправил поглед към бойното поле отвъд градските стени. Към опожареното парче земя, което дори снегът не успяваше да скрие напълно.

Тя самата го беше гледала часове наред. Едва понасяше да прелита над него по време на безкрайните битки всеки ден.

Усещаше гърдите и тялото си изпразнени.

Единствено целеустремеността и ежедневните занимания й пречеха да се свие в някой ъгъл и повече никога да не изпълзи оттам.

Трябваше да продължи напред. Нямаше друг избор.

Иначе просто щеше да загине.

Не я беше грижа, че околните го знаеха. Ансел от Брайърклиф я намери в тържествената зала миналата вечер. Седна на пейката до нея и виненочервените й очи веднага отчетоха, че чинията й си стои пълна.

- Съжалявам - пророни Ансел.

Манон просто продължи да се взира в недокоснатата си чиния.

Младата кралица плъзна поглед из залата, обгърната от мрачна атмосфера.

- Загубих повечето от войниците си - сподели с пребледняло луничаво лице. - Преди вие да пристигнете. Морат ги изкла.

Манон едва събра сили да обърне лице към Ансел. Да срещне изтезания й поглед. Мигна веднъж - единственият отговор, който съумя да свика.

Ансел взе парчето хляб от чинията й, отчупи си късче и го изяде.

- Можем да си поделим Пустошта. Стига да премахнеш проклятието.

Някои от вещиците на дългата маса се напрегнаха осезаемо, макар и да не вдигнаха погледи към тях.

Ансел продължи:

- Ще призная някогашните граници на Вещерското кралство и територията си остават ваши. - Кралицата стана, взимайки хляба на Манон със себе си. - Просто предложение, в случай че ни се отдаде такава възможност.

После се върна с горда крачка при групата си оцелели войници.

Манон не я изпрати с поглед, но думите на кралицата, предложението й се запечатиха в съзнанието й.

Да споделят земята, да си върнат някогашната територия, но не цялата Пустош...

ОтвеДи нароДа ни у Дома, Манон!

Прощалната молба на Астерин още ехтеше в ушите й.

- Днес и ти би могла да не излизаш на бойното поле - предложи й Петра Синьокръвна, опряла ръка в хълбока на уивърна си. - Остани да помогнеш на нуждаещите се. И да си починеш.

Манон впи очи в нея.

Въпреки смъртта на двете матрони и Искра, въпреки че от майката на Петра нямаше и следа, Железни зъби някак успяваха да се организират. Да държат Манон, Петра и крочанките на нокти.

Всеки ден все по-малко и по-малко войници си тръгваха от бойното поле.

- Никой друг не си почива - рече студено Манон.

- Но всички останали поне подремват - настоя Петра. Когато Манон задържа гневно погледа й, вещицата додаде, без да мигне: - Да не мислиш, че не съм виждала как будуваш нощем?

- Нямам потребност от почивка.

- Умората може да е по-смъртоносна от всяко оръжие. Почини си днес, а от утре пак ще се биеш с нас.

Манон оголи зъби.

- Доколкото знам, не ти командваш тук.

Петра дори не сведе глава.

- Хубаво, бий се, щом така искаш. Но не забравяй, че много съдби зависят от теб, и ако загинеш заради изтощението си, народът ти също ще пострада.

Мъдър съвет. Логичен.

Ала Манон отправи поглед към бойното поле, към морето от мрак, което тъкмо започваше да се избистря под просветляващото небе. След около час костените барабани щяха пак да задумкат и кошмарната шумотевица на войната щеше да започне на нов глас.

Не можеше да спре. И нямаше.

- Няма да си почивам.

Манон тръгна към крочанките да открие Бронуен. Тя поне нямаше да има толкова налудничави хрумвания. Макар че Тление несъмнено щеше да заеме страната на Петра.

Петра въздъхна и звукът сякаш одращи гръбнака на Манон.

- Тогава ще се видим на бойното поле.

***

До обяд тътенът и бумтежите на войната звучаха като далечно жужене в ушите на Еванджелин. Независимо от мразовития вятър, под дебелите пластове дрехи по гърба й се стичаше пот, докато за пореден път търчеше нагоре по стълбището на парапета с послание в ръка. Дароу и другите възрастни господари стояха по обичайните си места от последните две седмици: покрай стените на замъка, откъдето следяха битката отвъд града.

Посланието, което бе поучила от една крочанка, кацнала за толкова кратко, че краката й едва докоснаха каменния под, идваше от Бронуен.

Еванджелин вече знаеше що за рядкост е вещици от Железни зъби или крочанки да докладват пред човеци. А фактът, че крочанката я беше намерила лично, че знаеше коя е... я изпълваше повече с гордост, отколкото със страх. Ето защо Еванджелин препускаше още по-бързо нагоре по стъпалата, откъдето хукна по камъните към лорд Дароу.

Лорд Дароу, който я чакаше в компанията на Муртауг, протегна ръка към нея още преди тя да спре.

- Внимавай - предупреди я Муртауг. - Ледът е опасно хлъзгав.

Еванджелин кимна, макар че нямаше никакво намерение да взима съвета му присърце. Нищо че вчера съумя да се прекатури надолу по стълбището, за щастие, без свидетели. Най-вече се благодареше, че Лизандра не беше разбрала. Ако видеше синините на крака и ръката й, щеше да я заключи в кулата.

Лорд Дароу прочете съобщението и извърна свъсен поглед към града.

- Бронуен докладва, че са видели моратски войници да влачат обсадна кула към западната стена. Ще ни достигне до час-два.

Еванджелин надзърна отвъд хаоса по градските стени, където Едион, Рен и Гибелният легион се сражаваха храбро, отвъд кървавото меле в небесата, където вещици се биеха с вещици, а Лизандра летеше в облика си на уивърн.

Масивна черна фигура наистина се носеше бавно към тях.

Стомахът й се преобърна.

- Това... това от онези вещерски кули ли е?

- Обсадната кула е друго нещо - обясни с обичайната си сприхавост Дароу. - Слава на боговете!

- Също толкова смъртоносна е - обади се Муртауг. - Просто по друг начин. - Старецът стрелна свъсено Дароу. - Тръгвам натам.

Еванджелин примигна недоумяващо. Никой - нито един от възрастните лордове не бе излизал досега на фронта.

- Да ги предупредиш ли? - попита предпазливо Дароу.

Муртауг потупа дръжката на меча си.

- Едион и Рен бранят прекалено голяма територия. Килиан също, ако още си въобразяваш, че той ги предвожда. - Дароу се скова, но Муртауг дори не сведе брадичка. - Ще се заема със западната стена. И обсадната кула. - Той намигна на Еванджелин. -Няма как всички да сме неустрашими вестоносци, нали така?

Тя се позасмя насила, но сърцето й се скова от ужас.

- А аз да... да предупредя ли Едион, че ще бъдете там?

- Ще му кажа лично - рече Муртауг и разроши косата й. - Внимавай на леда. -Повтори.

Дароу не понечи да го спре. А старецът изглеждаше толкова бавен и крехък. И все пак вървеше с гордо вдигната глава и изправен гръб.

Ако Еванджелин можеше да си избере дядо, несъмнено щеше да е той.

Дароу го изпрати с напрегнат поглед.

- Изкуфял дъртак! - каза с искрена тревога в очите и пак се обърна към битката пред стените.

101

Вече не беше човек.

Дъхът бучеше в ушите й - в завинаги изострените й уши на безсмъртна - с всяка стъпка към военния лагер. Роуан вървеше до нея, преметнал ръка през кръста й.

Не я пускаше нито за миг. Нито за миг, откакто се бе върнала.

Откакто беше минала през безчет други светове.

Още ги виждаше. Макар и вече да крачеше мълчаливо под дърветата, докато нощният мрак отстъпваше бавно пред сивкавата светлина на зората, още виждаше пред очите си всеки от световете, през които бе прелетяла.

Може би никога нямаше да ги забрави. Може би единствено тя на този и всички останали светове знаеше какво има отвъд невидимите стени, които ги разделяха. Колко живот процъфтяваше навсякъде около тях. Колко любов и омраза, и борба.

Толкова много светове. Повече, отколкото можеше да си представи. Дали завинаги щяха да я преследват в сънищата й? Дали мимолетният поглед в тях, невъзможността да ги опознае истински, нямаше да я изтезава до края на дните й?

Клоните на Оуквалдския лес се преплитаха като кости над главите им. Като железни решетки на затвор.

Затвор, какъвто можеше да се окаже собственото й тяло, този свят.

Тя се отърси от мисълта. Беше оцеляла - а трябваше да е мъртва. Само простосмъртната част от нея бе загинала. Беше се стопила.

Началото на лагера вече се мяркаше в далечината. Елин сведе очи към ръцете си. Студ - усещаше лек студ.

Променила се беше по всеки възможен начин.

Като наближиха рукините, Дориан попита:

- Какво ще им кажеш?

Първите думи от началото на похода им дотук.

- Истината - отвърна тя.

Струваше й се, че няма какво друго да им предложи след случилото се.

- Съжалявам за баща ти - добави.

Хладовитият вятър отметна кичурите коса от челото на Дориан.

- Аз също - каза той и сложи ръка върху дръжката на Дамарис.

Каол вървеше безмълвно до него и от време на време надникваше към краля. Щеше да брани Дориан до последно. И както винаги досега.

Подминаха първите руки, които ги проследиха с взор, и намериха Лоркан, Фенрис, Гавриел и Елида край началото на палатковия лагер.

Каол и Дориан обявиха тихо, че ще отидат да извикат другите главнокомандващи, и се отцепиха.

Елин остана все така близо до Роуан, докато крачеха към двора си. Фенрис я измери от глава до пети. Явно изучаваше новия й мирис, защото ноздрите му бяха широко отворени. След секунда пристъпи към нея с ужасено изражение. Гавриел просто пребледня.

- Направила си го, нали?! - възкликна Елида.

Но вместо Елин й отговори Лоркан, осезаемо напрегнат от промяната в нея.

- Ти... ти не си човек.

Роуан изръмжа предупредително. Елин просто се взря в тях - в приятелите си, дали толкова много и избрали да я последват чак дотук. Още ги грозеше страшна участ.

Ераван оставаше заплаха за тях. Армията му също.

А вече нямаше Носителка на огъня, нямаше Ключове на Уирда, нямаше благоразположени богове.

- Заминаха ли си? - попита едва доловимо Елида.

Елин кимна. По-късно щеше да им обяснява. На всички.

Богоубийца. Такава беше вече. Богоубийца. Ала не съжаляваше. Ни най-малко.

Елида се извърна към Лоркан.

- Чувстваш ли се... различно?

Заради липсата на боговете, които ги бяха направлявали.

Лоркан вдигна поглед към короните на дърветата, сякаш можеше да прочете отговора в преплетените им клони. Сякаш издирваше Хелас там.

- Не - призна накрая.

- Какво значи да ги няма? - поде някак вглъбено Гавриел. Първите слънчеви лъчи вече озаряваха златистата му коса. - Значи ли, че тронът на ада е празен?

- Прекалено рано е за философски размисли - обади се Фенрис и хвърли на Елин половинчата безрадостна усмивка.

В думите му се четеше укор - не заради избора й, а задето не го беше извикала. Въпреки това опита да разведри атмосферата.

И той беше обречен - прекрасната му вълча усмивка навярно се радваше на сетните си дни.

Сигурно на всички им оставаха броени дни. Заради нея.

Роуан разчете тази мисъл в очите й, по лицето й. И я стисна по-здраво през кръста.

- Хайде да намерим другите!

***

Застанал в една от най-хубавите военни шатри на хагана, Дориан протегна ръце към огъня, разпален с магията му, и потръпна.

- Срещата можеше да мине и по-добре.

Каол, седнал от другата страна на огъня с Ирен в скута си, въртеше с пръсти крайчеца на плитката й.

- Така е.

Ирен свъси вежди.

- Не знам как просто не си е тръгнала и не ги е зарязала да гният. Аз така щях да направя.

- Никога не подценявай силата на чувството за вина, когато говорим за Елин Галантиус - въздъхна Дориан.

Огънят потрепери.

- Затворила е Портата на Уирда - намръщи се Ирен. - Трябвало е да са й благодарни.

- О, несъмнено са й благодарни - каза Каол, също свъсил вежди. - Но да не забравяме, че Елин е обещала едно, а е сторила точно обратното.

Дориан не знаеше как да възприеме избора на Елин. Нито факта, че им беше споделила за уговорената размяна - Ераван за Елена. И как боговете я бяха предали.

А тя ги беше унищожила заради предателството им.

- Съвсем типично - опита да прояви чувство за хумор Дориан.

Ала една част от него сякаш беше останала на онова място с безброй врати.

Вероятно защото бе отдал една част от себе си.

Магията, която едва вчера бе чувствал бездънна, сега имаше съвсем осезаемо, съвсем твърдо дъно. Могъща дарба, да, но не му се вярваше вече да успее да разруши стъклен дворец или вражеска крепост с нея.

Още не можеше да прецени дали да си отдъхне.

Но поне му беше останала повече сила, отколкото на Елин. Отколкото на нея й беше дарила Мала. Елин бе изгорила своята собствена до последния въглен. Сега разполагаше единствено с остатъка от онова, което богинята й бе дала, за да затвори портата - да накаже боговете, предали и двете им.

От мисълта още му прилошаваше. А от тази, че Елин бе решила да го изхвърли от онова несъществуващо място, му идеше да стисне силно зъби. Не заради избора й, а защото баща му...

Но щеше да разсъждава за баща си по-късно. Или никога.

За безименния си баща, който му се бе притекъл на помощ накрая.

Каол не го разпитваше, не настояваше да узнае истината. И Дориан беше убеден, че почувстваше ли се готов да говори за случилото се, приятелят му щеше да го изслуша.

- Елин не е убила Ераван - каза Каол. - Но поне вече не може да доведе братята си в нашия свят. Или да ни погуби с ключовете. Тези въпроси са решени. Тя... вие Двамата го постигнахте.

Край с нашийниците. Край с хранилищата им в подземията на мрачни крепости.

Ирен прокара пръсти през кестенявата коса на Каол и Дориан се помъчи да потисне болката, която прониза гърдите му. Болката от огромната любов помежду им.

Не мразеше Каол заради щастието му. Но нещо остро като че го разрязваше всеки път, като ги видеше заедно. Всеки път, когато зърнеше лечителките от Tope, му се приискваше Сорша да ги бе намерила.

- Значи светът е спасен само отчасти - каза Ирен. - По-добре от нищо.

Дориан се усмихна. Вече обичаше съпругата на приятеля си. Може би и той самият щеше да се ожени за нея, ако му се беше отдала възможност.

Независимо че мислите му още се носеха на север - към златооката вещица, която бродеше със смъртта до себе си, но без страх в сърцето си. Дали и тя си мислеше за него? Дали се чудеше какво му се е случило в Морат?

- С Елин имаме още магия - уточни Дориан. - Не като преди, но ни е останала още. Не сме съвсем безпомощни.

- Но достатъчно ли е да се изправите срещу Ераван? - попита Каол с предпазливи бронзови очи. Знаеше отговора. - И срещу Майев?

- Ще се наложи да открием начин - каза Дориан. И се помоли да успеят.

Само дето вече нямаше богове, на които да се моли.

***

Елида наблюдаваше скришом Елин, докато се миеха в кралската шатра. Но не изпускаше от око и неустоимо топлата вода, която им бяха донесли.

И която щеше да остане топла дълго време благодарение на жената във ваната до нейната.

Сякаш като бунт срещу неприятната среща, която проведоха с хаганските наследници след неочакваното завръщане на Елин.

Неочаквано и триумфално. Но само в някои отношения.

Беше се преборила с едната заплаха. Другата обаче оставаше.

Елин умееше да прикрива емоциите си, но дори и тя носеше своите издайнически белези. Съвършената й неподвижност, хищническият ъгъл на главата й. Тази сутрин Елида бе видяла първото. Съвършената й неподвижност, докато я разпитваха, критикуваха, укоряваха.

Не беше виждала кралицата си толкова мълчалива от деня, в който бе избягала от Майев.

Ала не заради причинената болка държеше главата си сведена, а от чувство на вина. От страх. От срам.

Потопена до раменете във високите вани, Елида беше тази, която бе предложила да се изкъпят в тях. За да даде на принц Роуан възможност да полети нашир и надлъж, укротявайки нервите си. За да може и Елин да се поотпусне мъничко.

И бездруго още от сутринта й се искаше да се изкъпе. Макар и да си представяше друг човек в съседната вана.

Лоркан дори не подозираше. Просто я целуна по слепоочието, преди да излезе сутринта, за да помогне на Фенрис и Гавриел с подготовката на армията за потегляне на север.

Елин миеше дългата си коса, стелеща се по водата над тялото й. На светлината от мангалите татуировките по гърба й сякаш течаха като жива черна река.

- Значи ти е останала магия? - попита неловко Елида.

Елин плъзна тюркоазени очи към нея.

- Топла ли е водата ти?

Елида изсумтя и прокара пръсти по повърхността й.

- Да.

- Питаш колко точно ми е останала, така ли?

- Позволено ли ми е?

- Не ви излъгах на срещата - рече със същия глух глас Елин. Поела бе достолепно всички крясъци на принцеса Хасар, всички неодобрителни гримаси на принц Сартак. -Останала е... - Тя разпери ръце във въздуха и постави дланите си една над друга, на около две педи разстояние. - Ето тук беше дъното й преди. - Каза, шавайки с пръстите на долната ръка. После я заиздига във въздуха и я спря на пет сантиметра от горната си ръка. - Сега е тук.

- Изпробвала си я?

- Усещам дъното. - Въпреки всичко, което бе постигнала, тюркоазените й очи изглеждаха угнетени. И тъмнееха. - Никога преди не съм го усещала. Винаги трябваше да го търся. - Елин потопи във водата покрития си с пяна скалп и изплакна мехурчетата и маслата. - Не е особено впечатляващо, нали?

- Никога не ме е било грижа дали имаш магия, или не...

- Защо? Всички други само това гледаха.

Безцеремонен въпрос. Да, още в детството им мнозина се чудеха що за сила притежава Елин. Колко могъща ще става с годините.

- Магията ти не те определя - отвърна простичко Елида.

- Така ли смяташ? - Елин отпусна глава върху ръба на ваната. - Аз харесвах магията си. Обичах я.

- А ще ти липсва ли да бъдеш човек?

Елида знаеше, че си позволява прекалено много, но въпросът се търкулна от устата

Елин я стрелна косо.

- Питам се дали дълбоко в себе си още не съм човек, пък било то и без човешко тяло. Елида се замисли.

- Май само ти можеш да отговориш на нещо подобно.

Елин изхъмка и пак потопи главата си.

Като се показа, Елида я попита:

- Страх ли те е? Да се изправиш срещу Ераван?

Елин прегърна коленете си и татуировката на гърба й се изви. Остана притихнала дълго време.

- Страхувам се, че няма да стигнем до Оринт навреме - каза накрая. - Ако Ераван благоволи да довлече миризливото си туловище дотам, ще му мисля тогава.

- А Майев? Ако и тя пристигне с Ераван?

Елида знаеше отговора. Щяха да загинат. Всички.

Но трябваше да има някакъв начин да надвият и двамата. Анийт вече не можеше да й го покаже. Явно беше настъпил моментът да се научи да разчита само на себе си. Нищо че ситуацията далеч не беше подходяща за това...

- Толкова много въпроси имаш, господарке на Перант.

Елида се изчерви и затърка ръцете си със сапуна.

- Извинявай.

- Разбираш ли вече защо не ти предложих кръвната клетва?

- Елфите те предизвикват постоянно.

- Да, но ми харесва да не си обвързана с клетва за мен. - Тя въздъхна едва доловимо. -Не очаквах събитията да се развият така.

- Как?

- Да оцелея след изковаването на Ключалката. След затварянето на портата. Да ми се наложи да... управлявам кралството. Да живея. Май попадам на непознати територии.

Елида се замисли. Сетне свали златния пръстен от ръката си. Този на Силба - не на Мала.

- Вземи го - каза и й го подаде между двете вани с пръсти, от които капеше пяна.

Елин примигна недоумяващо.

- Защо?

- Защото от нас двете е по-вероятно ти да се озовеш лице в лице с Ераван или Майев.

Елин не се пресегна към пръстена.

- Предпочитам ти да го задържиш.

- А аз предпочитам ти да го вземеш - настоя Елида, впила поглед в очите на кралицата. После я попита приглушено: - Нима не даде достатъчно, Елин? Защо не позволиш на някого от нас да ти помогне?

Елин надзърна към пръстена.

- Провалих се. Осъзнаваш, че се провалих, нали?

- Върна ключовете в портата. Това не е провал. И дори да не беше успяла, пак щях да ти дам пръстена.

- Ти трябва да оцелееш в тази война. Дължа го на майка ти.

Гърдите на Елида се стегнаха болезнено.

- Дължиш на майка ми да живееш. Елин. - Тя се приведе към нея и тикна пръстена в лицето й. - Вземи го. Ако не заради мен, то заради нея.

Елин пак погледна пръстена. И този път го пое.

Елида потисна въздишката си, когато кралицата го сложи на ръката си.

- Благодаря ти! - пророни Елин.

Елида тъкмо се канеше да й отговори, когато платнените крила на входа се разтвориха и в шатрата влетя мразовит въздух. Заедно с Борте.

- И не ме поканихте? - попита с драматично възмущение рукинката.

Елин се усмихна.

- Допусках, че рукините смятат ваните за глезотия.

- Не виждаш ли колко педантично поддържат косата си мъжете? Според теб това не загатва ли за мания по чистотата?

Борте прекоси кралската шатра и седна на стола до ваната на кралицата. Обстоятелството, че и двете с Елида бяха голи, като че ли не я смущаваше.

Елида едва се сдържа да не се покрие. Ваните бяха достатъчно високи, че двете с Елин да не се виждат една друга. Но Борте седеше над тях...

- Ето какво мисля аз - обяви рукинката, отмятайки през рамо едната си плитка.

Елин се поусмихна.

- Хасар е сприхава, защото й е студено. Сартак е свикнал с тези условия и не му пречи. Кашин се опитва да гледа положително на нещата, защото е прекалено добър, но всички са поне малко разтревожени, че вървим към стохилядна армия, навярно с подкрепления на път, и че Ераван не е вън от играта. Нито пък Майев. Затова са ядосани. Харесват те, но са ти ядосани.

- Досетих се - отвърна Елин, - когато Хасар ме нарече „глупава крава“.

Елида с усилие се бе възпряла да не се нахвърли на принцесата. И ако съдеше по ръмженето на елфите, дори по това на Лоркан, свещени богове... те също бяха на ръба.

Елин обаче просто бе килнала глава към принцесата, усмихвайки се. Както се усмихваше и сега.

Борте махна небрежно с ръка.

- За Хасар всички са глупави крави. В добро обкръжение си. - Усмивката на Елин се разшири. - Но не идвам да говорим за това. Трябва да обсъдим нас двете.

- Любимата ми тема - изкиска се Елин.

Борте се ухили.

- Жива си. Оцеля. Всички очаквахме да умреш. - Тя показа нагледно, начертавайки линия с пръст през шията си, и Елида настръхна. - Сартак вероятно ще ме прати да предвождам някой от фланговете в битката, но това съм го правила. И то добре. - Тя се ухили още по-широко. - Искам да предвождам твоя фланг.

- Аз нямам фланг.

- С кого ще влезеш в боя?

- Още не съм разсъждавала върху това - вирна вежда Елин. - Все пак не очаквах да оцелея дотук.

- Е, когато го измислиш, очаквай да ме видиш в небето над теб. Не ми се занимава със скучна битка.

Само свирепа рукинка като нея беше в състояние да нарече войната срещу стохилядна армия „скучна“.

Ала преди Елин да отвърне, преди Елида да попита Борте дали руните са готови да се бият срещу уивърни, младата рукинка изхвърча от шатрата.

Елида погледна към Елин. Лицето на кралицата беше мрачно.

Елин кимна към входа на шатрата.

- Вали сняг.

- От дни наред вали.

Елин преглътна шумно.

- Това е северен сняг.

***

Бурята връхлетя лагера с такава ярост, че Несрин и Сартак наредиха на руните да се покрият за цяло денонощие.

Несрин имаше чувството, че прекосявайки границата на Терасен преди няколко дни, бяха навлезли официално в сърцето на същинската зима.

- Продължаваме на север - обясни Кашин, разположен пред огъня в просторната шатра на Хасар.

- Все едно имаме избор - тросна му се Хасар, отпивайки глътка греяно вино. - Щом сме стигнали дотук, ще е глупаво да не продължим до Оринт.

Несрин, седнала на някакъв нисък диван заедно със Сартак, още се двоумеше каква работа има на тези съвещания. Как бе възможно да стои в една шатра с кралски особи, рамо да рамо с наследника на хаганата.

Императрица. Думата сякаш надвисваше над главата й с всяка глътка въздух, с всяко движение.

- Народът ни и преди се е изправял пред подобни предизвикателства - изтъкна Сартак. - Ще посрещнем и тази трудност.

През последните седмици Сартак будуваше до малките часове на нощта, зачетен в докладите и военните дневници, посветени на хаганатски воини и главнокомандващи от предходните поколения. Носеха цял сандък от хаганата - именно с тази цел. Принцът вече беше чел повечето. Но не пречеше да опресни паметта си.

И тя беше съгласна с него, ако това увеличаваше шансовете им за победа над стохилядната вражеска армия.

- Изобщо няма да ги достигнем, ако бурята не утихне - каза Хасар и надникна смръщено към спуснатите крила на входа на шатрата си. - Върна ли се в Антика, повече няма да я напусна.

- Нима не обичаш приключенията, сестро? - усмихна се леко Кашин.

- Не и в замръзнал пъкъл като този - измърмори Хасар.

Несрин се подсмихна и Сартак преметна ръка през раменете й. Небрежно, безгрижно докосване.

- Продължаваме напред - каза принцът. - Чак до стените на Оринт. Заклехме се да го сторим, а ние не отстъпваме от обещанията си.

Несрин можеше да се влюби в него и единствено заради тези негови думи. Тя се притисна с безмълвна благодарност към топлото му тяло.

- Тогава да се молим - отвърна Кашин - тази буря да не ни забави толкова, че от Оринт да не остане нищо за спасяване.

102

Разчистили бяха една малка стая до тържествената зала за преклонението.

Мъждукащата светлина на шепата свещи танцуваше по древните камъни около масата, върху която го бяха разположили.

Лизандра стоеше до вратата, вперила взор в покритото с чаршаф тяло в дъното на стаята.

Рен беше коленичил пред него със сведена глава. Стоеше така от часове. Още откакто по залез се разчу, че Муртауг е загинал.

Посечен от валгски войници, докато се борел да потуши нашествието им през градските стени, когато обсадната кула ги достигнала.

Цяла свита опечалени войници бе пренесла тялото на Муртауг до каменната стая.

Лизандра чу вика на Рен дори от небето, докато с вещиците се прибираха към замъка, след като Морат за поредна вечер бе дал сигнал за край на нападението. Видя отвисоко как младият лорд хуква по парапета на крепостната стена към тялото, което войниците носеха по улиците на града.

Едион го настигна за броени секунди. Подкрепяше го, докато ридаеше неутешимо, и бе успял да го доведе до стаята въпреки новите рани по собственото си тяло.

А после беше останал до Рен по време на дългото му бдение, сложил ръка на рамото му.

Лизандра пристигна с Еванджелин. Подържа я в обятията си да поплаче и остана до входа, когато покрусеното момиче отиде да целуне студеното чело на Муртауг -едничката видима част от тялото му. Другата бе покрита с чаршаф заради зверствата на Валгите.

Тъкмо извеждаше повереницата си от стаята, когато Дароу и останалите господари се появиха.

Лизандра дори не го погледна - нито него, нито прииждащите лордове, недръзнали да постъпят като Муртауг. С героичната си смърт бе съумял да окуражи мъжете по крепостната стена. Беше им вдъхнал сили да повалят обсадната кула. Скъпоструваща победа.

Лизандра помогна на Еванджелин да се изкъпе, занесе й топла храна и я сложи в леглото, преди да се върне в стаята за преклонението.

Където Едион още стоеше до Рен, сложил ръка върху рамото на коленичилия лорд.

Ето защо Лизандра не помръдна от вратата. Нейното собствено бдение, траещо, докато силата й се възобновяваше, докато пресните й рани зарастваха сантиметър по сантиметър.

Едион прошушна нещо на Рен и свали ръка от рамото му. Навярно първите му думи от часове насам.

Той я погледна и примигна уморено. Съкрушено. Празно. Понесъл на плещите си бреме, от чиято тежест сърцето й се късаше.

Дори не крачеше с обичайната си горда походка на воин, а влачеше изнурено крака.

Тя го последва до коридора, надниквайки през рамо към Рен, все така коленичил със сведена глава.

Обграден от потресаваща тишина.

Лизандра повървя с Едион до трапезарията. Едва ли щеше да е останала много храна

по това време, но тя щеше да намери. За тях двамата. еше да излезе на лов, ако се наложеше.

Отвори уста да го каже на Едион.

Ала в тази минута по лицето му се търкулнаха сълзи, прорязвайки слоевете засъхнала кръв и кал.

Тя го спря в коридора.

Без да срещне погледа й, той избърса сълзите от едната си буза. После и от другата.

- Трябваше да съм на западната стена - каза с пресеклив глас.

Лизандра знаеше, че не може да го утеши с думи. Затова избърса новопоявилите се сълзи - сълзи, които би проронил само в този сумрачен коридор, след като всички други си бяха легнали.

Той отново отказа да срещне погледа й и тя обви лицето му с длани, вдигайки главата му.

За част от секундата, за цяла вечност приковаха очи един в друг.

Лизандра не можеше да понесе тъгата, отчаянието по лицето му. Не можеше да ги преживее.

Затова се надигна на пръсти и го целуна по устните.

Лека като перце целувка, обещание за живот под сянката на смъртта.

Като се отдръпна, лицето на Едион беше все така сломено.

Затова го целуна наново. И прошепна до устните му:

- Той беше добър човек. Храбър, доблестен мъж. Също като теб. - Целуна го трети път. - И когато тази война приключи, какъвто и да е краят й, аз ще бъда тук, до теб. В този живот... или в следващия, Едион.

Той затвори очи, сякаш вдишваше думите й. Гърдите му наистина се надигнаха, а широките му рамене потрепериха.

Сетне отвори очите си и в тях гореше чист тюркоазен пламък, подклаждан от скръб и гняв, и бунт срещу смъртта, която ги обкръжаваше.

Едион я хвана през кръста с една ръка, а другата зарови в косите й. Отметна главата й назад и впи устни в нейните.

Целувката му я прогори чак до вечно изменящите й се кости и тя го прегърна силно през врата.

Сама с него в тъмния, притихнал коридор, докато смъртта ги дебнеше на бойното поле отвън, Лизандра се отдаде на огнената целувка, на Едион, неспособна да сдържи стона си, когато езикът му докосна нейния.

Звукът сякаш отприщи всичко в него и той я завъртя, опирайки гърба й в стената. Тя се изви към него, отчаяна да докосне тялото му с всяка част от своето. Той изръмжа в устата й и ръката му върху хълбока й се плъзна надолу по бедрото й, повдигайки го около кръста му. А после се притисна към нея, точно към мястото, където го желаеше най-много.

Едион изтръгна устните си от нейните и се зае да изучава с тях шията й, челюстта й, ухото й. Тя прошепна името му, обхождайки с ръце широкия му гръб, чиито мускули се напрягаха и гърчеха под допира й.

Още. Още. Още.

Трябваше й още от този живот, от този огън, за да прогони всички сенки.

Още от него.

Лизандра плъзна ръце към гърдите му и вкопчи пръсти в предницата на жакета му, жадна за топлата кожа отдолу. Едион само гризна нежно ухото й, прокара зъби по долната й челюст и превзе устата й с още една алчна целувка, която я накара да простене наново.

Нечии стъпки отекнаха по коридора. Някой се покашля дискретно и Едион застина.

Явно бяха доста шумни...

Но Едион не помръдна, въпреки че Лизандра свали крака си от кръста му.

Стражът ги подмина, забил очи в пода.

Подмина ги бързо.

Едион не го изпусна от погледа си, докато не се скри зад ъгъла. Проследи го с очи на върховен хищник, открил най-накрая плячката си.

Не, не плячка. Не и с него.

Партньор. Вречен.

Щом стражът се отдалечи достатъчно, несъмнено хукнал да разправя на всеки срещнат какво е прекъснал, Едион пак се

приведе да я целуне, но Лизандра го спря с нежна ръка на устата.

- Утре - промълви тя.

Той изръмжа - макар и без нотка на раздразнение.

- Утре - повтори тя, целуна го по бузата и отстъпи от обятията му. - Преживей утрешния ден, бий се за живота си и ще... продължим.

Дишането му беше насечено, погледът му - напрегнат.

- От съжаление ли го направи? - попита я с прекършен, измъчен глас.

Тя погали загрубялата му от наболата брада буза и притисна устни към неговите. Позволи си да го вкуси отново.

- Направих го, защото ми опротивя всичко от цялата тази смърт. И имах нужда от теб.

Едион издаде нисък, изпълнен с болка звук и Лизандра го целуна за последно. Дори прокара език по затворените му устни. Той ги отвори за нея и в следващия миг двамата пак се оплетоха един в друг с ненаситни зъби и езици, и ръце... докосвайки, вкусвайки.

Ала Лизандра пак се изтръгна, също толкова задъхана като него.

- Утре, Едион - пророни.

***

- В арсенала ни са останали стрели за още три дни, може би четири, ако стрелците пестят запасите ни - разясняваше със скръстени ръце лорд Дароу, загледан в отчета.

Манон нямаше нищо против стареца - една част от нея дори се възхищаваше на железния му самоконтрол. Но военните съвещания всяка вечер започваха да й дотягат.

Главно защото с всеки следващ път новините ставаха все по-мрачни и по-мрачни.

На миналото съвещание бяха с един човек повече. Лорд Муртауг.

Днес само внукът му седеше на стола си с почервенели от плач очи. Като жив призрак.

- Как са хранителните запаси? - попита Едион от другата страна на масата.

Генералът принц също не беше в особено завидна форма. Всъщност това важеше за всички тях. Всяко лице в стаята носеше еднакво отчаяно, съкрушено изражение.

- Имаме храна за поне един месец - отговори Дароу. - Но това ще е без значение, ако няма кой да отбранява стените.

Капитан Ролф доближи масата.

- Припасите за огнените копия са на привършване. Ще е късмет, ако ни стигнат за утре.

- В такъв случай ще пестим и тях - обади се Манон. - Ще ги използваме само за по-висшите Валги, прехвърлили стената.

Ролф кимна. Още един мъж, на когото се възхищаваше напук на себе си - макар че напереното му поведение понякога я дразнеше.

С огромно усилие се възпираше да не надзърне към затворените врати на стаята. Където Астерин и Сорел щяха да я чакат на пост.

На тяхно място сега стояха Петра и Бронуен. Не като новите й Втора и Трета, а просто като представители на клановете си.

- Да кажем, че стрелите ни стигнат за четири дни - каза смръщено Ансел от Брайърклиф. - А огнените копия издържат три дни, и то при икономична употреба. Какво ни остава след това?

- Катапултите са използваеми - предложи среброкосата представителка на елфите.

- Но те са далекобойни оръдия - вметна принц Галан, който имаше очите на Едион и Елин. - Не са за близки сражения.

- Тогава ни остават мечовете - програчи Едион. - И куражът.

Манон обаче знаеше, че и второто е на привършване.

- Ние можем да отблъскваме Железни зъби - каза тя. - Но няма как в същото време да ви помагаме по стените.

Дни наред удържаха несекващ поток от вещици.

- И какво, дойде ли краят? - попита Ансел. - До четири-пет дни вдигаме ръце пред Морат, така ли?

- Ще се бием до последно - изръмжа Едион. - До последна кръв.

Дори лорд Дароу не възрази. С това съвещанието приключи и всички се разотидоха.

Нямаше друго за обсъждане. До няколко дни щяха да се превърнат в щедро угощение за гарваните.

103

Бурята възпря армията им напълно.

През първата сутрин бушува толкова свирепо, че Роуан не виждаше на няколко метра пред себе си. На руките им бе забранено да летят и изпращаха само най-калените разузнавачи напред - и то по земя.

Армията бездействаше на осемдесет километра отвъд границите на Терасен. Едва на седмица път от Оринт.

Ако Елин разполагаше с цялата си сила...

Но вече я нямаше, напомни си Роуан, седнал на ниския диван в шатрата им заедно със своята вречена, съпруга и кралица.

Силата й вече беше... Той можеше само да гадае. Навярно колкото от времето, прекарано от тях в Мъглив рид. Когато още я потискаше несъзнателно. Не толкова малко, колкото при пристигането й, но не и толкова много, колкото в деня, когато огради цял Доранел с огъня си.

Определено не беше достатъчно, за да надвие Ераван. И Майев.

Това обаче не го интересуваше. Не му пукаше дали притежава унищожителната сила на слънцето, или само тлеещ въглен.

Никога не го бе интересувало.

Един порив на вятъра разтърси шатрата им.

- Винаги ли е толкова страшно? - попита Фенрис, оглеждайки треперещите стени.

- Да - отвърнаха Елида и Елин вкупом и си размениха усмивки.

Тази върху лицето на Елин беше същинско чудо.

Но усмивката на Елида посърна, когато каза:

- Бурята може да продължи дни наред. Може да ни затрупа с цял метър сняг.

Лоркан, изправен до един от мангалите, изсумтя:

- Дори след като виелицата стихне, ще трябва да се борим с това. Войниците ще губят пръсти на краката и ръцете си от студа и влагата.

Усмивката на Елин изчезна напълно.

- Ще топя сняг колкото мога.

Докато не се докараше до ръба на изтощението. Но ако обединеше сили с тези на Роуан, неговата магия можеше и да съумее да разчисти път на войската. Да топли войниците.

- Въпреки това армията ни ще пристигне изтерзана пред стените на Оринт - потри умислено челюстта си Гавриел.

Колко пъти вече Роуан го бе забелязвал да гледа на север, към града, където сега воюваше синът му. Несъмнено се питаше дали Едион е още жив.

- Те са професионални бойци - каза сухо Фенрис. - Ще се справят.

- Обиколният маршрут само ще ги умори излишно - изтъкна Лоркан.

- По последни сведения - намеси се Роуан - Перант е обсаден от Морат. - Елида изтръпна. - Рисковано е да минаваме твърде близо. Възможно е да си навлечем сражение, което само ще забави пристигането ни в Оринт и ще отслаби армията ни.

- Проучих картите десетки пъти. - Гавриел надникна свъсено към разгърнатите върху работната маса карти. - Няма друг път към Оринт. Не и такъв, който не би ни отвел опасно близо до Перант.

- Може да имаме късмет - поде Фенрис - и бурята да е ударила целия Север. Да е замразила част от моратските сили.

Роуан се съмняваше да ги споходи подобен шанс. Нещо му подсказваше, че целият им късмет се беше изчерпал с оцеляването на жената до него.

Елин плъзна уморен, мрачен поглед към него. Той дори не можеше да си представи какво е чувството да се отдадеш докрай. Да отдадеш човешката си част, магията си. Знаеше, че първото от двете е причината за терзанието в очите й. Онова, което я правеше някак чужда в собственото й тяло.

Миналата нощ той бе отделил време да я запознае наново с определени части от това тяло. Както и с неговото. Дълго, дълго време. Докато изтерзаното изражение не напусна очите й, докато не се загърчи от удоволствие под него, пламтейки, когато проникваше в нея. Той не спря сълзите си, макар и да се превръщаха в пара още преди да покапят върху кожата й. Сълзи се стичаха и по нейното лице, докато го прегръщаше плътно, бляскави като сребро на светлината от огъня й.

Тази сутрин обаче, когато я събуди с целувки по челюстта и шията, угнетеният поглед се беше завърнал. И не напусна очите й.

Първо бе загубила белезите си. А сега и тялото на простосмъртен човек.

Достатъчно. Беше дала достатъчно. Но той знаеше, че възнамерява да даде още.

Една разузнавачка от рукините извика кралицата от входа на шатрата и Елин й даде безмълвна команда да влезе. Тя обаче само подаде глава с изцъклени очи. Качулката, веждите и миглите й бяха покрити със сняг.

- Ваше Величество! Ваши Величества! - коригира се, съзирайки Роуан. Той не си направи труда да й обяснява, че беше просто Негово Височество и завинаги щеше да си остане така. - Трябва да дойдете. - Разузнавачката дишаше толкова тежко, че дъхът й образуваше облаци в мразовития въздух, промъкващ се между крилата на шатрата. -Всички.

Отне им минути да нахлузят топлите си дрехи и оръжия, за да се подготвят за снега и студения вятър.

После тръгнаха след рукинката покрай затрупаните от сняг палатки. Дори дърветата не бяха успели да ги предпазят от навяванията.

Щом стигнаха до края на лагера, момичето им показа нещо сред ослепителната фъртуна.

- Погледнете!

Елин залитна до него. Роуан я хвана, за да не падне.

Но тя не падаше, а се накланяше напред - мъчеше се да побегне.

И той видя какво бе онова, което беше привлякло вниманието й. Кой изникна измежду дърветата.

С бялата си козина почти се сливаше със снега. И щеше да е напълно незабележим, ако не беше пламъкът, мъждукащ между величествените му рога.

Господаря на Севера.

А покрай копитата му, навсякъде около него... Малките хора.

С натежали от сняг мигли, Елин издаде тихичък звук, когато най-близкото същество сви пръсти в приканващ жест. Сякаш казваше: „Последвайте ни!“.

Всички останали се взираха смълчано в гордия, изящен елен, дошъл да ги приветства.

Да отведе кралицата на Терасен у дома.

Но когато вятърът зашепна, песента му не беше онази, която Роуан неизменно чуваше.

Не. Този път всички чуха гласа му.

Гибел застига Оринт, Наследнице на Бранън. Побързай!

Тръпка, която нямаше нищо общо със студа, пробяга по гръбнака на Роуан.

- Бурята - рече Елин и снегът като че погълна думата.

Побързай! Ние ще ти покажем пряк, таен път.

Елин застина. И отвърна на гласа, древен като околните дървета, стар като камъните, разпръснати сред тях:

- Вече ми помагате толкова пъти.

И ти даде много, Наследнице на Бранън! Ние тачим паметта му и знаем, че би сторил същото, ако можеше. Оуквалд никога не ще забрави нито Бранън, нито неговата наследница.

Елин се изправи и се озърна из гората, превзета от снежни вихрушки.

Дриада. Тази дума търсеше Роуан. Дриада. Горски дух.

- Каква е цената? - попита с по-уверен глас Елин.

- Наистина ли искаш да знаеш? - измърмори Фенрис.

Роуан му изръмжа.

Но Елин чакаше притихнала отговора на дриадата. Гласа на Оуквалд, на Малките хора и другите твари, които от незапомнени времена го бранеха.

По-добър свят - каза накрая дриадата. - Дори за нас.

***

Армията се впусна в трескави приготовления за незабавния поход на север.

Елин обаче завлече Роуан в шатрата им. При купчината книги, които Каол и Ирен бяха донесли от Южния континент.

И заобхожда с показалец заглавията, издирвайки едно определено.

- Какво вършиш? - попита я вреченият й.

Вместо да му отвърне, тя изхъмка, открила търсената книга. Запрелиства я, внимавайки да не разкъса вехтите страници.

- Може и да съм глупава крава - прошушна, като завъртя книгата към него, - но си имам своите козове.

Очите на Роуан затанцуваха. Включваш ме в новия си план, така ли, принцесо?

Елин се подсмихна. Не искам да се чувстваш пренебрегнат. Той килна глава.

- Тогава да побързаме.

Заслушана в шумотевицата на приготвящия се лагер отвъд шатрата, тя кимна. И започна.

104

Задъхан, със замръзваща пот и кръв по кожата си, Едион се облегна на порутената градска стена и загледа как врагът се оттегля към лагера си за нощта.

Жестока шега, безмилостно мъчение беше отбоят на Морат всеки ден по залез. Сякаш проявяваше цивилизованост, сякаш съществата, обсебили войниците долу, се нуждаеха от светлина.

Ала Едион знаеше защо Ераван им е заповядал да правят така. Да ги изтощават ден след ден, да прекършват лека-полека духа им, вместо да им позволят да паднат в яростна, славна битка.

Ераван не ламтеше единствено за триумф и завоевания; желаеше да коленичат пред него. Да го умоляват да сложи край на войната, да възседне трона им.

Едион стисна зъби и закуцука надолу по парапета, докато денят гаснеше бързо и температурите спадаха.

Пет дни.

Боеприпасите, които бяха очаквали да се изчерпат до три-четири дни, им бяха стигнали до днес. Дотук.

Напред по стената една мисенианка изпрати струя огън по Валгите, които още се мъчеха да се изкачат по вдигнатата обсадна стълба. Пламъкът с лекота покоси демоните.

Ролф стоеше до жената с огненото копие. Лицето му беше също толкова окървавено и потно, колкото това на Едион.

Ръка в черна броня се вкопчи в назъбения парапет по пътя на Едион, търсейки опора.

Без да поглежда, той замахна с древния си щит. Стреснат вик и заглъхващ писък бяха единственото необходимо потвърждение, че изостаналият войник е полетял към земята.

Ролф се усмихна мрачно, когато Едион спря до него с броня, натежала като цяла камара камъни. В небето крочанки и Железни зъби прелитаха бавно над крепостните стени с провиснали през метлите червени пелерини и вял, спорадичен бумтеж на уивърнски криле. Едион не откъсна очи от тях, докато не видя уивърна без ездачка, който чакаше всеки ден, всяка вечер.

Виждайки го на свой ред, Лизандра предприе рязък вираж и се заспуска към стената.

Толкова много жертви. Все повече и повече с всеки следващ ден. Погубените съдби тегнеха безпощадно върху плещите му. А се усещаше напълно безсилен.

- Стрелците са вън от играта - обяви Едион на Ролф вместо поздрав, докато Лизандра летеше към тях с облени в нейна и чужда кръв криле и гърди. - Стрелите им свършиха.

Ролф посочи с брадичка към мисенианката, която още обстрелваше враговете с огненото си копие.

Лизандра кацна, преобрази се веднага щом докосна пода и мълниеносно се пъхна под ръката на Едион. Поздравиха се само с нежна, припряна целувка. Едничкото нещо, заради което си струваше да дочаква всяка вечер.

Понякога, след като превържеха раните им и хапнеха, успяваше да получи и повече от целувка. Често дори не си правеха труда да се измият, преди да открият някоя уединена ниша. Тогава на света оставаха само тя, абсолютното й съвършенство и спотаените звуци, които издаваше, когато Едион плъзваше език по шията й и изследваше бавно с ръце всеки сантиметър от тялото й. Оставяше я тя да определя темпото, да му показва, да му казва докъде иска да стигне. Но не и до крайното единение, още не.

То беше нещото, заради което имаше смисъл да оцеляват всеки ден - безгласният обет помежду им.

Лизандра миришеше на валгска кръв, но Едион я целуна отново по слепоочието, преди да върне поглед към Ролф. Господаря на пиратите се усмихна горчиво.

И той съзнаваше, че това навярно бяха последните им дни. Часове.

Мисенианката пак насочи огненото си копие и от валгските войници останаха разтопени кости и дрипи, полетели надолу в мрака.

- И с тях е свършено - каза тихо Ролф.

На Едион му отне секунда да проумее, че не говори за последните вражески войници за вечерта.

Мисенианката сложи огненото копие на каменния под с тежък металически звук.

- Огнените копия бяха дотук - обяви Ролф.

***

Над Оринт се стелеше мрак, толкова гъст, че задушаваше дори огньовете на замъка.

Еванджелин стоеше с Дароу на парапета и наблюдаваше как войниците се прибират мудно от крепостните стени или от небето.

Забумтяха костени барабани.

Като сърдечен ритъм, сякаш вражеската армия на полето бе един гигантски, разбуждащ се звяр, готов да ги погълне наведнъж.

През повечето дни биеха от изгрев до залез, почти заглушавани от глъчката на боя. Но това, че проехтяваха наново със залеза... Стомахът й се преобърна.

- Утре - пророни лорд Слоан от мястото си до Дароу. - Или вдругиден. Всичко ще приключи.

Не с победа. Еванджелин го знаеше вече.

Дароу не отвърна, а лорд Слоан го потупа по рамото, преди да се прибере в замъка.

- Какво ще стане накрая? - Еванджелин се осмели да попита Дароу.

Старецът вторачи очи отвъд града, към бойното поле, потънало в кошмарен мрак.

- Можем или да се предадем - каза й с дрезгав глас - и Ераван да ни превърне в свои роби, или да се бием до смърт.

Прями, болезнено откровени думи. Но именно това й харесваше у него - че не захаросваше истината.

- Кой решава как ще постъпим?

Сивите му очи обходиха лицето й.

- Тази отговорност се пада на нас, терасенските господари.

Еванджелин кимна. Равнината започна да се осейва с лагерни огньове, чиито пламъци като че танцуваха в ритъма на бойните барабани.

- Ти какво би избрала? - попита я предпазливо Дароу.

Тя се замисли. За пръв път й задаваха толкова сериозен въпрос.

- Много ми се искаше да поживея в Каравер - сподели Еванджелин. Знаеше, че той не признава територията, но това не беше от значение сега. - Муртауг ми показа земята: реките и планините, горите и хълмовете. - В гърдите й запулсира болка. - Видях градината край къщата и много ми се искаше да я зърна напролет. - Гърлото й се стегна. - Много ми се искаше да живея там. Терасен да стане новият ми дом.

Дароу замълча и Еванджелин опря ръка в каменния парапет, отправяйки взор на запад, сякаш погледът й можеше да стигне чак до Алсбрук и малкото парче земя в неговата сянка. Чак до Каравер.

- Винаги така съм възприемала Терасен - продължи умислено тя. - Веднага щом Елин освободи Лизандра и ни предложи да се присъединим към двора й, Терасен се превърна в мой дом. Място, където... където хората, които някога ни нараняваха, нямат право да живеят. Където всеки, независимо от това кой е, откъде идва и каква позиция заема, може да съществува в мир. Където можем да си отглеждаме градина през пролетта и да плуваме в реката през лятото. Никога не съм имала подобно нещо. Истински дом. И много ми се щеше Каравер... Терасен да е новият ми дом. - Тя прехапа долната си устна. - Затова бих избрала да се бием докрай. За моя дом, макар и отскоро. Избирам да се бием.

Дароу не отговори нищо толкова дълго, че тя вдигна поглед към него.

За пръв път виждаше очите му толкова натъжени, като че бремето на всичките му години най-сетне се стоварваше върху тях.

След миг старецът каза:

- Ела с мен.

Влязоха в топлия замък и той я поведе по лъкатушещите коридори чак до тържествената зала, където тъкмо пренасяха скромната вечеря. Една от последните им.

Никой не отмести поглед от чинията си, докато Еванджелин и Дароу минаваха между дългите маси, претрупани с изтощени, ранени войници.

Дароу също не ги поглеждаше, запътил се към опашката с хора, чакащи храната си. Към Едион и Лизандра, които заемаха реда си прегърнати. Така, както трябваше да е от самото начало - двамата да бъдат заедно.

Усетил появата на Дароу, Едион се обърна към него. Генералът изглеждаше съсипан.

Значи беше приел мисълта - че утрешният ден или този след него щеше да е последният им. Лизандра й се усмихна леко и Еванджелин осъзна, че тя също си го мисли. И щеше да опита да я измъкне от замъка, преди да е настъпил краят.

Само че Еванджелин нямаше да го допусне.

Дароу извади меча от ножницата на хълбока си и го подаде на Едион.

В залата се възцари мълчание. Това беше мечът на Едион. Мечът на Оринт.

Древната костена глава на ефеса му лъщеше на меката светлина.

- Терасен е твоят дом.

Изпитото лице на Едион остана безучастно.

- Мой дом е, откакто стъпих в него за пръв път.

- Знам - каза Дароу, приковал очи в меча. - И си го бранил повече, отколкото може да се очаква дори от чистокръвен потомък. Отколкото може да се желае от когото и да било. Браниш го безропотно, безстрашно и служиш доблестно на кралството си. - Той пак тикна меча към него. - Прости на един горделив старец, който се мъчеше да стори същото.

Едион свали ръка от рамото на Лизандра и пое меча.

- Службата на това кралство е най-голямата чест в живота ми.

- Знам - повтори Дароу и надникна към Еванджелин, преди да вдигне поглед към Лизандра. - Един мъдър човек наскоро ми каза, че Терасен е не просто място, а идеал.

Дом за всички бездомни, за всички, копнеещи за късче земя, където да ги приветстват с отворени обятия. - Той кимна на Лизандра. - Официално припознавам Каравер и прилежащите му земи, както и теб за негова господарка.

Пръстите на Лизандра намериха тези на Еванджелин и ги стиснаха здраво.

- Заради непоклатимата ти храброст в лицето на врага пред портите ни, заради всичките ти усилия да отбраняваш града и кралството ни, Каравер ти принадлежи за вечни времена. - Очите му прескочиха между двама им с Едион. - Потомците ви ще го наследят, и техните потомци след това.

- Еванджелин е моя наследница - заяви през стегнато гърло Лизандра, отпускайки топла ръка върху рамото й.

Дароу се усмихна едва доловимо.

- Знам. Но бих искал да кажа още нещо, защото тази нощ може да се окаже последна за нас. - Той килна глава към Еванджелин. - Така и не създадох свое поколение, нито осинових деца. За мен ще е чест да нарека толкова мъдра и смела млада дама като теб своя наследница.

Спусна се пълна тишина. Еванджелин примигна веднъж - втори път.

Дароу поде отново сред смаяното мълчание:

- Искам да се изправя пред враговете си със знанието, че сърцето на земите ми, на това кралство ще продължи да бие в гърдите на Еванджелин. Както и че въпреки черните сенки, надвиснали над него, Терасен завинаги ще живее в някого, който разбира истинската му същност без уроци и обяснения. Който олицетворява най-добрите му качества. - Той махна към Лизандра. - Стига ти да си съгласна.

Дароу да я превърне в своя повереница и да й даде благородническа титла. Еванджелин стисна ръката на стареца. Той стисна нейната в отговор.

- Аз... - Лизандра примигна и сведе блеснал поглед към нея. - Струва ми се, че решението не е мое.

Еванджелин се усмихна на Дароу.

- Много бих се радвала.

***

Костените барабани биха цяла нощ.

Манон не знаеше какви нови ужасни неща ще ги връхлетят със зората.

Седнала до Абраксос в кулата на уивърните, съзерцаваше заедно с него безкрайното черно море.

Всичко щеше да приключи скоро. Отчаяната надежда на Елин Галантиус гаснеше.

Щеше ли някой да се измъкне жив, след като проникнеха през градските стени? И къде биха се скрили оцелелите? Плъзнеше ли сянката на Ераван в Терасен, дали изобщо можеше да бъде спряна?

Дориан - единствено Дориан можеше да го спре. Ако беше намерил ключовете. И ако беше оцелял.

Но можеше да е мъртъв. Да марширува към тях с черен нашийник около врата си.

Манон отпусна глава върху топлото, масивно тяло на Абраксос.

Нямаше да успее да отведе народа си у дома. В Пустошта.

Утре - в злите си, стари кости знаеше, че градът щеше да падне утре... Не им бяха останали никакви оръжия, освен мечовете и бойния дух. Ала и те нямаше да издържат дълго срещу непобедимата сила пред крепостните стени.

Абраксос протегна крило, за да я защити от вятъра.

- Много ми се искаше да видя Пустошта - промълви Манон. - Поне веднъж.

Абраксос изпуфтя и я побутна нежно с глава. Тя го погали по муцуната.

И напук на мрака, дебнещ от бойното поле, успя да си представи тучните зелени хълмове, спускащи се към бурното сиво море. Бляскавия град на брега му и небето, изпълнено с вещици на метли и уивърни. Чуваше смеха на младите вещици по улиците, а вятърът разнасяше отдавна забравената музика на народа й. Необятна, открита шир, обгърната в живописна зеленина.

- Много ми се искаше да я видя - пророни отново.

105

Над бойното поле валеше кръв.

Кръв и стрели, толкова многобройни, че когато уцелваха тялото й, крилете й, Лизандра вече почти не ги усещаше.

Морат пазеше припасите си за днешната битка.

Още със зората ги подложиха на толкова масиран обстрел, че полетът беше смъртоносно изпитание. Дори не искаше да знае колко крочанки бяха загинали въпреки смелите опити на отцепническия отряд Железни зъби да ги прикрива с телата на уивърните си.

Все пак повечето смогнаха да излетят - право към яростната атака на легиона на Железни зъби.

На земята Морат ги нападна с невиждано досега настървение. Като черно море, което се разбиваше в градските стени, преливайки над тях от време на време.

Обсадните стълби се извисяваха по-бързо, отколкото съумяваха да ги съборят, а когато слънцето надникна над хоризонта, към тях вече пълзяха и обсадни кули.

Лизандра връхлетя една вещица от Железни зъби - от Черноклюните, ако съдеше по кожената лента през челото й - и я изтръгна от седлото, преди да разкъса гърлото на уивърна й.

Един враг. Един-единствен от страховитото множество в небесата.

И тя се устреми надолу, набелязала нова мишена.

Сетне и друга. И друга. Но нямаше да е достатъчно.

И докато през изминалите седмици легионът на Железни зъби просто воюваше срещу тях в небето, днес ги тласкаше назад. Обратно към Оринт.

И нито Лизандра, нито крочанките и отцепничките от вражеския легион успяваха да ги отблъснат.

Загиваха толкова много вещици.

А под тях, по градските стени загиваха войници от множество кралства.

Това беше последната битка... последните часове на отчаяния им съюз.

***

Дъхът дращеше гърлото на Манон, остра болка пронизваше ръката, с която размахваше меча.

Отново и отново се прегрупираха и атакуваха легиона на Железни зъби.

Отново и отново смогваха да ги изтласкат назад. Обратно към Оринт. Към стените.

Крочанският фронт отслабваше. Дори вещиците от Железни зъби, които се биеха на тяхна страна, вече изнемогваха.

Как бе възможно след толкова сражения пак да се стигне дотук? Тринайсетте бяха жертвали живота си; Манон чувстваше гърдите си толкова празни, чуваше шумотевицата на боя като далечен тътен отвъд гробовната тишина в главата си. А ето докъде ги беше довело всичко.

Ако набезите на врага продължаха, Морат щеше да възтържествува до свечеряване. Ако не променяха плана си за отпор, нямаше да им остане нищичко до зори. А сломената й душа не можеше да се примири с подобен изход. И беснееше срещу него.

Трябваше да се оттеглят към крепостните стени. Да се прегрупират и да използват Оринт и планините зад него. Колкото повече се задържаха в открито небе, толкова по-смъртоносна ставаше битката.

Манон откопча рога от колана си и го наду два пъти.

Крочанки и Железни зъби се завъртяха към нея с опулени от смайване очи. Манон наново наду рога.

Отстъпление - виеше той. - Отстъпление към града.

***

Западната порта, към града се разтресе.

Гигантските железни плочи с изящни древни релефи вече бяха разкривени и оплискани с кръв.

Над града и планината проехтя грохотен трясък и Едион се осмели да откъсне поглед от Валга, с когото се биеше задъхано на парапета над портата, за да види резултата от последния удар на тарана.

Войници изпълваха пътеката към портата и градските улици отвъд нея. Поне колкото можеха да отделят от воюващите по крепостните стени.

Скоро. Съвсем скоро западната порта щеше да поддаде. След хиляди години най-накрая щеше да рухне.

Мечът на Оринт се плъзгаше в окървавената му ръка. Древният му щит също бе облян в черна кръв.

Хората вече търсеха убежище в замъка. Смелчаците, останали в града през цялото това време с отчаяната надежда, че може да оцелеят. Вече дори те бягаха с деца в обятията си към сетния бастион срещу моратските орди.

Но колко ли щяха да удържат и неговите стени? Часове навярно.

След сигнала за отбой на Манон крочанки и Железни зъби вече кацаха по стената край все още здравата южна порта. Едни се включваха в тамошната битка, други оставаха в небето да отблъскват вражеския отряд, тръгнал по петите им.

Западната порта пак се разтресе, хлътвайки навътре. Дървото, металът и веригите, с които я бяха укрепили, поддаваха опасно.

Едион долови врага, нападащ откъм незащитената му лява страна, и вдигна безумно натежалия си щит. Но един уивърн без ездачка пресече пътя на войника и го разкъса надве, запращайки останките му отвъд парапета.

Проблесна ярка светлина и Лизандра взе от земята дрехите, меча и щита на накакъв посечен воин от Тихите асасини.

- Кажи ми къде в града да пратя Манон и вещиците - рече задъхано.

По протежение на ръката й зееше кървава рана, но тя като че ли не я усещаше.

Едион понечи да свика у себе си онази хладнокръвна, пресметлива нагласа, която го бе водила през множество други битки на ръба на погрома.

Този път обаче погромът беше сигурен. Чакаше ги жестока, кървава касапница.

- Едион!

Името му прозвуча като трескава молба.

Един валгски войник ги атакува изневиделица и Едион го разпори от пъпа до носа само със замах на меча си. Лизандра дори не мигна от черната кръв, оплискала лицето й.

Западната порта хлътна още повече. Железният й обков скърцаше пронизително, изтръгвайки се от дървото.

Трябваше да върви - да слезе долу и да поведе битката пред портата.

Там щеше да даде последната жертва. Да посрещне края си, защитавайки мястото, което обичаше най-много на света. Поне това можеше да стори, след като толкова воини загинаха заради него, заради решенията му. Самият той да загине за Терасен.

Смърт, достойна за песен. Свършек, достоен да бъде разказван край лагерния огън.

Ако в новия мрачен свят на Ераван изобщо щяха да горят огньове.

Моратският легион на Железни зъби се сблъска с въстаналите си родственици. Изтощените крочанки накацаха по каменния парапет и се впуснаха да пият жадно вода, да преглеждат раните си една на друга. Птьтка въздух преди последния напън.

Валгските войници продължаваха да преливат като смъртоносна вълна над парапетите.

Ето защо Едион се приведе да целуне за сбогом жената, която можеше да му бъде съпруга, вречена.

- Обичам те!

Горчива тъга изпълни красивото й лице.

- И аз теб! - Тя махна към западната порта, към войниците, очакващи краха й. - До последна кръв?

Едион разпери щита си и завъртя Меча на Оринт в ръката си, раздвижвайки схванатите си пръсти.

- Ще те намеря пак - врече й се. - В идния живот.

Лизандра кимна.

- Във всеки живот от тук нататък.

Двамата се обърнаха заедно към стълбището, което щеше да ги отведе надолу към портата. Към широката прегръдка на смъртта.

Боен рог прониза въздуха, ехтежа на битката, света.

Едион застина.

Извърна се по посоката, от която бе долетял воят. Юг. Отвъд моратското гъмжило. Отвъд черното море, чак при планинските подножия, граничещи с Тералиската равнина.

Бойният рев на рога пак прокънтя.

- Това не е моратски рог - помълви Лизандра.

В този миг се появиха. Откъм планинските подножия. Редица воини в златисти брони - и пехотинци, и кавалерия. Задаваха се още и още, като безкрайна ивица, обточила очертанията на най-близкия хълм.

Над тях величествени птици с брони и ездачи изпълваха небето чак до хоризонта. Руки.

А докато отекваше и последният вой на бойния рог, пред всички тях с вдигнат меч, в чиято дръжка като малко слънце тлееше червен рубин...

Пред всички тях, яхнала Господаря на Севера, изникна Елин.

106

Господаря на Севера и Малките хора ги бяха превели през най-древните и потънали в забвение пътеки на Оуквалд, на Перантската планина. В стремглав, непоколебим поход, в постоянна надпревара с гибелта, армията бе изминала последните километри на север.

Почти не спираха за почивка. И оставиха целия ненужен багаж.

Рукинските разузнавачи не смееха да летят напред, за да не ги забележи Морат. За да не осуетят преимуществото, което им носеше изненадващата поява.

Шестдневен поход начело . на могъща армия, която тя предвождаше.

И ето че негостоприемният терен започна да се изравнява. Рекичките замръзваха, за да ги пропуснат до отсрещния бряг. Дърветата задържаха с короните си неспирния сняг.

Последната нощ не спряха за отмора. А когато зората пукна, Господаря на Севера коленичи пред Елин и й предложи гърба си.

Нямаха седло за него, а и не че имаше потребност от такова. Елин знаеше, че всеки ездач, когото той приемеше на гърба си, никога нямаше да се строполи на земята.

Някои от войниците падаха на колене, когато минаваше с гордия елен покрай тях. Дори Каол и Дориан сведоха глави в поклон.

Роуан, яхнал даргански кон с огнени очи, само кимна. Като че открай време очакваше да я види там, начело на армия, препускаща към Оринт.

Елин носеше бойната си корона и бронята, която бе събрала в Аниел. Фенрис и Лоркан се бяха погрижили за въоръжението й.

Ирен, Елида и лечителните щяха да останат най-отзад, докато не се окажеше безопасно руките да ги пренесат зад стените на Оринт. Дориан и Каол щяха да поведат планинците от Белия зъб в десния фланг, а хаганските наследници щяха да предвождат левия. Сартак и Несрин щяха да излетят с руките. Елин, Роуан, Фенрис, Лоркан и Гавриел щяха да останат начело на централната част на армията.

Като наближиха планинските подножия пред Оринт, след които щяха да стъпят на Тералиската равнина, откъдето щяха за пръв път да зърнат обсадения град, войската се разпръсна.

Страховита, пулсираща тишина обзе Елин.

Приказният бял град, сияел някога между реката, равнината и планините...

Сега тънеше в пушилка, хаос и ужас. Тюркоазените води на Флорин чернееха от валгска кръв.

Гигантските размери, кошмарният тътен на армията, струпана край каменните стени, в небето над тях...

Елин не бе предполагала, че Морат може да събере толкова многобройна войска. На нейния фон Оринт изглеждаше като малък, крехък скъпоценен камък.

- Почти са разбили западната порта - обяви Фенрис, видял разрухата с елфическото си зрение.

Хаганската армия се разгръщаше около тях по протежение на подножието. Подобно на гребена на вълна, готова да се разбие във врага. Но дори дарганските воини се колебаеха пред чудовищното множество между тях и града, а конете им тъпчеха нервно земята.

Роуан оглеждаше врага с мрачно, но все така неустрашимо лице.

Толкова много войници. И цял легион Железни зъби над тях.

- Крочанките се бият по крепостните стени - каза Гавриел.

Елин също виждаше червените им пелерини.

Манон Черноклюна не бе нарушила клетвата си.

И Елин нямаше да наруши своята.

Тя сведе поглед към ръката си, скрита под ръкавицата на бронята й. Към мястото, където някога бе имало белег.

Кълна се, че колкото и Далеч Да стигна, колкото и Да ми коства, поискаш ли помощта ми, ще дойда.

Нямаше време за речи. Да обединява войниците зад себе си. Бяха готови. Тя също.

- Надуй рога! - нареди на Лоркан и той се подчини.

Глашатаите на хаганската армия също вдигнаха рогове и воят им се превърна в единен, грохотен екот, който се разля стремително към Оринт.

Надуха роговете втори път.

Елин извади Голдрин от ножницата му на гърба си, взе щита си и разпери легендарния меч към небето. Частица от магията й прониза рубина в дръжката му и той лумна с червен пламък.

Дарганските воини посочиха врага със сулДовете си и вятърът забрули сноповете конска грива по краищата им.

Надолу по фронтовата линия принцеса Хасар и принц Кашин насочиха собствените си копия към вражеската армия. Дориан и Каол сториха същото с мечовете си.

Роуан извади своя с едната си ръка, а с другата хвана здраво брадвата. Лицето му беше все така каменно. Непреклонно.

Роговете нададоха трети, последен вой, който отекна по окървавеното поле.

Господаря на Севера се изправи на задни копита, повдигайки Голдрин още по-нависоко в небето, и Елин отприщи огнена светкавица през рубина му - сигнала, който армията зад нея очакваше.

За Терасен. Всичко за Терасен.

Господаря на Севера, пак стъпи на четири крака и препусна напред с горящ между величествените му рога безсмъртен пламък. Войската около и зад нея се стече надолу по хълма, набирайки скорост с всяка стъпка, устремена към задните редици на Морат.

Към Оринт.

Към дома.

***

Армията се спусна в яростен, самоотвержен бяг към врага.

Кралицата, яхнала елена, летеше храбро към черните легиони. Завъртя меча в ръката си - веднъж, два пъти, а с другата притисна щита към тялото си.

Безсмъртните воини от двете й страни също не се поколебаха нито за секунда, вперили кръвожадни погледи в демонските орди.

Хаганската кавалерия вече препускаше до нея, оформяйки фронтовата линия, задържайки я, докато наближаваха с тътнеща мощ задните редици на моратската армия.

Врагът вече се обръщаше към тях. Насочваше копията си към тях, прегрупираше стрелците си.

Първият сблъсък щеше да е болезнен. Мнозина щяха да загинат още преди него.

Ала фронтовата линия трябваше да се удържи. Не биваше да се прекършва.

От вражеските редици проехтя заповед:

- Стрелци!

Простенаха обтегнати тетиви, насочени към първите мишени.

- Залп!

Дебели железни стрели заприщиха слънцето, спускайки се към летящата кавалерия.

Но руките, златисти и кафяви, и черни като нощта, се втурнаха крило до крило надолу, надолу, надолу от висините. И когато стрелите полетяха към земята, могъщите птици ги засякоха, поемайки смъртоносните им удари вместо армията под тях.

Много паднаха мъртви от небето.

И дори кралицата, предвождаща войската, изрева от гняв и мъка, когато птиците и ездачите им се сгромолясаха на земята. Над нея, вдигнала щит към небесата, една ездачка нададе боен рев.

Фронтовата линия не биваше да се прекършва.

Вещици от Железни зъби обърнаха уивърните си към тях, към руките, насочили се към уязвимите задни редици на врага.

В града, върху крепостните стени на Оринт една белокоса кралица изкрещя:

- Изтласкайте ги! Изтласкайте ги!

Уморени от битки вещици излетяха в небето на метли и зверове, вдигайки мечовете си. И се устремиха към фронтовата линия на въздушния легион, обръщащ силите си към руките. За да го смажат между двата свои легиона.

Моратските войници на окървавената земя насочиха копия, пики, мечове, всевъзможни оръжия към атакуващата кавалерия.

Само че тя беше неудържима.

Щитове от вятър, огън и черна смърт се спуснаха пред нея - и покосиха предните редици на Морат.

Повалиха войниците, готови за битка. Оголвайки онези зад тях, които още чакаха сигнал да вдигнат оръжията си.

И моратската войска се отвори широко за златната армия, която я връхлетя като огромна приливна вълна.

107

Роуан вилнееше задъхано сред редиците валгски войници, огласяни от писъците на умиращите. Недалеч Елин и Господаря на Севера сразяваха безпощадно моратското множество. Враговете се рояха около тях, но нито кралицата, нито еленът отстъпваха.

Огънят на Елин, макар и слаб, не позволяваше на войниците в слепите й точки да им нанесат удар.

Дарганската кавалерия изтласкваше Морат назад, а над бойното поле воюваха руки и уивърни.

Зверове, пернати и люспести, се стоварваха на земята.

Ала Борте продължаваше да се бие над кралицата, бранейки я от Железни зъби, които веднага се устремиха към елена, изпъкващ като бял флаг сред черното море. Годеникът на Борте защитаваше единия им фланг, а Фалкан Енар, преобразен в рук -другия.

Яхнал неустрашимия си даргански кон, Роуан замахна с лявата си ръка и брадвата му запя. Една валгска глава се търкулна на земята, а той вече посичаше с меча си следващия враг.

Шансът не беше на тяхна страна въпреки старателното планиране преди битката. Но ако успееха да освободят града, да се прегрупират и да попълнят припасите си, преди Ераван и Майев да пристигнат, имаше надежда да победят.

Защото рано или късно Ераван и Майев щяха да се появят. И Елин несъмнено щеше да се възправи срещу тях. А Роуан нямаше да я остави сама.

Той надникна към кралицата. Беше си проправила път още по-напред и ги разделяха все повече и повече моратски войници. Роуан не биваше да се отдалечава от нея.

Някаква крочанка прелетя над тях и се заиздига нагоре, нагоре, нагоре - право към незащитения корем на един уивърн от легиона на Железни зъби.

Размахала меч, тя профуча светкавично по протежение на тялото му.

И след нея заваля кръв.

Звярът простена, разтваряйки криле в предсмъртна агония, и Роуан изпрати към него порив на вятъра си. Уивърнът се приземи в редиците на Морат с гръм, който подплаши дори неговия кон.

Когато потрепващите криле застинаха завинаги, когато Роуан укроти коня си и посече войниците, спуснали се към него, отново потърси Елин с очи.

Вречената му вече не беше наблизо.

Летеше напред като видение от злато и сребро. Толкова се беше отдалечила, че почти изчезваше от полезрението му. И Гавриел не се мяркаше наоколо.

Фенрис продължаваше да се бие от дясната му страна, а Лоркан - от лявата. Тъмен, смъртоносен вятър свистеше в ритъм с меча му.

Някога бяха просто роби на кралица, в чието име сееха смърт по света. Заедно надвиваха цели армии и опустошаваха цели градове.

През онези дни не го беше грижа дали ще си тръгне жив от някое далечно бойно поле. Дали кралствата рухваха или оцеляваха. Имаше заповеди и ги изпълняваше.

Но тук, днес... Елин не му беше дала заповед - не и друга, освен онази първата, която се бяха заклели да изпълняват до гроб: да бранят Терасен.

Така и правеха. Заедно, отново в един кадър.

Щяха да се борят за това кралство - за новия си двор. За новия си дом.

Прочете същата решимост и в очите на Фенрис, докато разсичаше един войник надве през корема. Съзря стремежа към същото бъдеще по яростното лице на Лоркан, който жънеше вражеските редици с магия и меч.

Бяха един кадър, но и нещо много повече. Братя - воините, сражаващи се до него, му бяха братя. Бяха останали до него през всички изпитания. И нямаше да го предадат и сега.

Мисълта му вдъхваше сили не по-малко от тази за вречената му, воюваща някъде напред. Трябваше да я настигне, да не я изпуска от очи. Всички трябваше да пазят гърба й. Оринт зависеше от това.

Вече не бяха роби. Вече не беснееха с прекършен дух.

Домът им. Това щеше да е домът им. Тук виждаше бъдещето им. Заедно.

Моратски войници падаха мъртви пред тях. Някои направо хукваха да се спасяват, зърнали кой се вихри с меч към тях.

Навярно затова ги беше събрала Майев. Но така и не бе успяла да впрегне общата им сила - истинското им могъщество. Бе избрала да ги контролира с окови и болка. Неспособна да проумее, да се замисли дори, че славата и богатствата не бяха всичко.

Но собствен дом и кралица, която ги възприемаше като горди елфи, а не като оръжия... За това вече си струваше да се борят. И никой враг не можеше да се изпречи на пътя им.

Докато Лоркан и Фенрис се биеха от двете му страни, Роуан стисна зъби и пришпори коня си към Елин през нестихващия гибелен хаос на сражението.

***

Елин беше дошла.

Измъкнала се беше от Майев и им се притичваше на помощ.

Едион не можеше да повярва. Дори гледайки армията, която водеше. Дори забелязвайки, че Каол и Дориан предвождат десния фланг, воюват смело с предните редици и планинците от Белия зъб, докато магията на краля покосява с ледени струи врага.

Каол Уестфол беше изпълнил мисията си. И някак бе убедил хагана да изпрати наглед по-голямата част от армията си.

Ала армията се придвижваше твърде бавно към Оринт, още се намираше отвъд Тералиската равнина.

А Морат не прекъсна нападението си над двете порти на града. Южната се държеше. Но западната започваше да поддава.

Лизандра, преобразена в уивърн, участваше в отчаяния последен набег на Манон Черноклюна и крочанките срещу легиона на Железни зъби, чиято цел беше да ги изтласкат към руките. Сега хамелеонката се сражаваше с тях, изгубена някъде сред небесното стълкновение.

Едион се втурна към западната порта с боен вик на уста и хората му го пропуснаха до портите и вражеската армия, вече видима през пропукващото се желязо. Рухнеха ли портите, всичко щеше да приключи.

Изтощените му нозе трепереха, ръцете му едва издържаха тежестта на меча и щита му, но той стъпи непоколебимо на земята. Независимо колко глътки въздух му оставаха.

Елин беше дошла. Това стигаше.

***

Магията на Дориан струеше в буен поток, поваляйки атакуващите вражески войници. Рамо до рамо с Каол, заобиколени от планинците от Белия зъб, прочистваха път през моратските редици с разперени мечове и дъх, прогарящ гърлата им.

За пръв път участваше в битка. И искаше да му е за последен. Безредието, шумът, кръвта, цвиленето на конете...

Но не се боеше. А Каол, който яздеше до него и избиваше войниците между тях, не се двоумеше нито за миг. Само колеше наред, сключил гневно зъби.

За Адарлан - за всичко, което му бяха причинили и в което можеше да се превърне.

Думите отекваха с всеки дъх, напускащ гърлото му. За АДарлан.

Морагската войска изпълваше като черно може пространството до очуканите стени на Оринт.

Дориан не си позволи да се замисля каква част от нея остава. Мислеше единствено за меча и щита в ръцете си - Дамарис вече беше облян в кръв - и за магията, с чиято помощ се биеше. Но нямаше да се преобразява. Още не. Не и докато оръжията и магията не започнеха да го предават. Никога не се беше бил в друг облик, но щеше да опита. В тялото на уивърн или рук например.

Някъде над него летеше Манон Черноклюна. Той не се осмеляваше да оглежда твърде дълго небето за проблясък на сребристобели коси или за мекото сияние на криле, покрити с паякова коприна.

Не зърна никоя от Тринайсетте. Нито разпозна някоя от крочанките, прелитащи над главите им.

Ето защо просто продължи да се бие рамо до рамо със своя брат по душа и оръжие.

Щеше да остави броенето за края на деня. Ако оцелееха. Ако стигнеха до крепостните стени.

Чак тогава щеше да преброи мъртвите.

***

На света съществуваха само обсаденият град на Елин, врагът пред портите му и древният меч в ръката й.

Обсадни кули пъплеха към стените - три се струпваха при южната порта, всичките пълни с войници.

Но още беше твърде далеч от тях. Дори с магията си не можеше да ги достигне.

Магия, която вече се изцеждаше бързо от вените й.

Нямаше го онзи бездънен кладенец от сила. Трябваше да я пести, да я използва разумно.

И да разчита главно на уменията, които бе придобила през последните години. Все пак се беше препитавала като асасин дълго преди да овладее силата си.

С лекота си припомняше онези умения. Толкова лесно проливаше кръв с Голдрин, биеше се с неколцина войници наведнъж, зарязвайки ги да издъхват в мъки.

Господаря на Севера вилнееше като същинска буря под нея. Бялата му козина вече беше оцветена в алено и черно.

А безсмъртният пламък между рогата му дори не трепваше.

От небесата валеше кръв. Вещици, уивърни и руки се сражаваха и падаха мъртви.

Борте продължаваше да я прикрива, атакувайки всяка вещица от Железни зъби, която се спуснеше от небето.

Минути се точеха като часове - или беше точно обратното. Слънцето стигна зенита си и започна да се спуска към хоризонта. Сенките им се удължаваха лека-полека.

Роуан и другите се бяха разпилели по бойното поле, но честите пориви на мразовит вятър й подсказваха, че вреченият й още воюва, още избива всеки враг по пътя си към нея.

Бавно наближаваха Оринт. Бавно стените се превръщаха от далечна цел във великанско присъствие.

Обсадните кули ги достигнаха и войниците се заизливаха невъзпрепятствано през назъбените парапети.

Но портите още се държаха.

Елин вдигна глава да даде заповед на Борте и Йеран да свалят обсадните кули. В същия миг шест уивърна от легиона на Железни зъби се сблъскаха с руките.

Борте, Фалкан и Йеран се разпиляха сред писъци на руки и уивърни. Зверовете се сгромолясаха на земята и се затъркаляха.

Маневра, предвидена да разчисти пътя на гигантския уивърн, който сега връхлиташе Елин от небето.

Страшилището отвори нокти да разкъса нея и Господаря на Севера и тя го посрещна с огнена стена.

Уивърнът свърна рязко, издигна се и пак се втурна към тях.

Господаря на Севера се надигна на задни копита, без да отстъпи от мястото си.

Ала Елин скочи от гърба му и го потупа по хълбока с плоското на меча си. Гърлото й бе толкова раздрано от викане, че дори не можа да изрече думата „Бя гай!“.

Еленът само сведе глава, докато уивърнът ги нападаше от небето.

Не й беше останала достатъчно магия, за да го изпепели.

Затова обгърна елена със защитно огнено кълбо и излезе от него с вдигнат щит и меч.

Приготви се за сблъсъка, оглеждайки внимателно бронята на уивърна в търсене на уязвимо място, където да го удари, ако успееше да се измъкне от кръвожадните му челюсти.

Когато отвори паст, дъхът му на мърша я обля като горещ вятър.

В следващата секунда главата му се търкулна на земята.

По-скоро се пръсна.

Разбита от грамадна шипеста опашка. Опашката на уивърн със смарагдови очи.

Елин приклекна, а уивърнът без ездачка се нахвърли на стъписаната вещица от Железни зъби, все още яхнала обезглавения си звяр.

Със свиреп замах на опашката си зеленоокият уивърн я прониза с шиповете по нея и запрати тялото й към отсрещния край на полето.

Проблесна ярка светлина и един призрачен леопард препусна към нея. Елин хукна с разперени ръце към него. Хищникът се надигна на задни лапи, за да го прегърне, и масивното му тяло едва не я повали на земята.

- Добра среща, приятелко - намери сили да изрече Елин, притиснала Лизандра към себе си.

Откъм града изрева рог - трескав призив за помощ.

Елин и Лизандра се извърнаха към Оринт. Към трите обсадни кули до стената покрай южната порта.

Смарагдови очи срещнаха тюркоазенозлатисти. Лизандра махна с опашка.

Елин се усмихна широко.

- Да вървим!

***

Трябваше да стигне до нея.

Делеше ги цяло бойно поле и Роуан посичаше всеки враг по пътя към Елин, следван от Фенрис и Лоркан.

Болката вече бучеше глухо в ушите му. Отдавна бе спрял да брои раните си. Напомняха му за себе си единствено заради парчето желязо, което бе останало в плътта му, след като изтръгна една стрела от рамото си.

Глупава, необмислена постъпка. Желязото не му позволяваше да се преобразява, да отлети към Елин. А беше обграден от толкова врагове, че не смееше да спре за достатъчно дълго, за да го извади от тялото си. Затова продължаваше да се бие заедно с кадъра си. Конете им препускаха смело, скъсявайки разстоянието, но Елин вече не се виждаше.

Господаря на Севера бягаше в галоп през бойното поле, устремен към Оуквалд.

Явно Елин го бе освободила.

Фенрис изкрещя с оплискано в черна кръв лице:

- Къде е тя?

Роуан плъзна поглед по равнината. Сърцето му думкаше бясно, но свещената връзка пламтеше силно в гърдите му.

Лоркан посочи напред. Към градските стени до южната порта.

Към призрачния леопард, разкъсващ цели орди моратски войници, докато воинът в златна броня с него обстрелваше врага с пламъци.

Към трите обсадни кули, изливащи същински ад през стените.

Кулите нямаха стени и Роуан виждаше съвсем ясно какво се случва вътре.

Елин и Лизандра се втурнаха нагоре по рампата, избивайки войниците по пътя си ниво след ниво. Пропуснеше ли някого едната, другата го убиваше. Нападнеха ли едната, другата й пазеше гърба.

Смогнаха да се доберат до малкия катапулт на върха на кулата.

Войниците там закрещяха панически и някои дори скочиха през парапета, когато Лизандра ги връхлетя с остри челюсти.

Елин се хвърли към платформата с колела, върху която бе разположен катапултът, и я забута.

Завъртя оръдието настрани от Оринт, от замъка. Както бе разказвала на Роуан, че беше сторил Сам Кортланд в Залива на Черепа. А Роуан се питаше дали сега младият асасин се усмихваше отнякъде, гледайки как приятелката му завърта катапулта.

Право към обсадната кула от лявата му страна.

Някаква червенокоса фигура се беше изкачила до най-горния етаж на втората кула. И вече въртеше нейния катапулт към третата, последна кула.

Ансел от Брайърклиф.

Мечът на Ансел проблесна и катапултьт изстреля заредения в него камък. В същия момент Елин замахна с Голдрин към катапулта пред себе си.

Двата камъка полетяха едновременно.

И се забиха в съседната обсадна кула.

Разнесе се стон на желязо и прашене на дърво.

Двете кули започнаха да се срутват. Дори Роуан не можа да проследи как се измъква от разрушението Ансел от Брайърклиф.

Елин обаче остана на върха на първата обсадна кула и с един скок се качи върху рамото на оръдието, вече извъртяно над бойното поле. Сетне извика нещо на Лизандра. Призрачният леопард скочи към нея, преобразявайки се в уивърн.

Крилатият звяр хвана рамото на катапулта с единия си ноктест крак, а с другия -Елин.

С могъщ размах Лизандра изтръгна оръдието от Стойката му на върха на кулата. И го запрати към последната обсадна кула.

Тя рухна върху ордата моратски войници, блъскащи южната порта.

Тримата елфически воини примигнаха смаяно.

- Ето я Елин - каза Фенрис.

***

Салки продължаваше да лети. Както и Кадара със Сартак на гърба си.

Само това знаеше Несрин, само това я интересуваше, докато сваляха уивърн след уивърн, след уивърн.

Оказваха се много по-смъртоносни в битка, отколкото бе очаквала. Въпреки ловкостта и безстрашието на руките, уивърните ги превъзхождаха значително по размери. И имаха отровни шипове по опашките. Както и бездушни ездачки, които не се колебаеха да изпратят зверовете си на сигурна смърт, само и само да повлекат някой рук със себе си.

Вече наближаваха. Хаганската армия пълзеше все по-близо и по-близо към обсадения Оринт, обгърнат в пламъци и разруха. Ако запазеха надмощието си, имаха шанс да премажат вражеската войска в стените, също както бяха унищожили моратския легион в Аниел.

Ала трябваше да побързат. Врагът се роеше пред двете градски порти, решен да ги срути. Поне южната удържаше на напора, а обсадните кули, атакували преди минути стените покрай нея, вече лежаха на парчета.

Но западната нямаше да остане затворена още дълго.

Салки се издигна от касапницата, за да си поеме дъх, и Несрин си позволи да погледне още колко рукини летяха в небето. Независимо от помощта на крочанките и отцепничките от Железни зъби, вражеският въздушен легион ги надвишаваше числено. Но поне рукините бяха отпочинали. Готови и настървени за битка.

Не броят оцелели рукини секна дъха й обаче.

Беше онова, което се задаваше зад тях.

Несрин се спусна към Сартак и Кадара, изтръгваща гърлото на един уивърн.

Принцът дишаше тежко, оплискан в синя и черна кръв. Несрин се изравни с него.

- Заповядай на всички да се отправят към стените на града! - извика му над бойната врява и воя на вятъра. - Към южната порта!

Сартак присви . очи под шлема си и Несрин му посочи зад тях.

Към втората черна армия, промъкваща се откъм гърбовете им. Откъм Перант, където несъмнено я бяха крили.

Остатъкът от моратските сили. Придружени от вещици с уивърни.

Това сражение се оказваше капан. Начин да ги примамят към равнината, да източат енергията им с тази битка.

Докато другите се прокрадваха зад тях, приклещвайки ги към стените на Оринт.

***

Западната порта най-накрая рухна.

Едион беше готов, когато таранът я проби със стон на желязо. В следващия момент моратските войници плъзнаха навсякъде.

Едион беше подредил хората си щит до щит в защитна формация.

Но това не стигаше. Гибелният легион не успя да възпре черния прилив откъм бойното поле, колкото и да го тласкаха назад, назад и назад по прохода към портата. Рен и войниците му по стените също се оказваха безсилни срещу вълната, преливаща над тях.

Трябваше да затворят някак портата. Все някак.

Едион едва смогваше да си поеме дъх, да се задържи на крака.

Проехтя предупредителен рог. Морат изпращаше втора армия. Цялата обгърната в мрак.

Валгски принцове - множество. Врагът ги бе пазил до последно.

Рен се провикна към него в хаоса:

- Разчистиха южната порта! Прибират възможно най-много от силите ни зад стените!

За да се прегрупират и организират преди сблъсъка с втората армия. Но докато западната порта зееше отворена и моратската паплач се изливаше през нея, нямаха шанс.

Трябваше да я затвори някак. С Гибелния легион промушваха и колеха войниците пред себе си, но те образуваха непробиваема стена.

Един уивърн се сгромоляса на полето пред портата и се затъркаля към тях по земята. Едион се приготви за сблъсъка на гигантското му тяло с останките от портата.

Само че поваленият звяр спря точно пред свода, смачквайки войниците с туловището си.

Заприщваше пътя на вражеската армия. Като жива барикада пред западната порта.

Съвсем умишлено, осъзна Едион, когато златокос воин скочи от седлото на уивърна, от което още висеше заклана вещица, чието гърло пръскаше синя кръв по тялото на звяра.

Воинът хукна към тях с меч в едната ръка и кинжал в другата. Устреми се към Едион и кехлибарените му очи го заоглеждаха от глава до пети.

Баща му.

108

Моратските войници се катереха със зъби и нокти, преодолявайки тялото на поваления уивърн, препречило пътя им. Запълваха входа, прохода.

Нечий златен щит ги задържаше. Но за кратко.

Помощта на Гавриел обаче позволи на войниците от Гибелния легион да пресушат докрай меховете си с вода и да съберат изпопадалите оръжия.

Едион опря запъхтяно ръка в стената на прохода откъм портата. Враговете се блъскаха яростно зад щита на Гавриел.

- Ранен ли си? - попита го баща му.

Първите му думи към него.

Едион успя да вдигне ръка.

- Намерил си Елин - каза вместо отговор.

Лицето на Гавриел омекна.

- Да. И тя затвори Портата на Уирда.

Едион си отдъхна. Поне на това можеше да се зарадва.

- Ераван?

- Не.

Не го интересуваше защо копелето още беше живо. Какво се беше объркало.

Отблъсна се от стената и залитна. Баща му го хвана за лакътя.

- Трябва ти почивка.

Едион изтръгна ръка от хватката на баща си.

- Кажи го на загиналите войници.

- И ти ще загинеш - каза баща му с по-остър глас, отколкото го бе чувал да използва някога. - Поседни поне за минута.

Едион впи гневен поглед в него. Гавриел му отвърна със същия.

Настоятелен, непоклатим. Лицето на Пумата.

Едион просто килна глава.

Златният щит на Гавриел започваше да поддава под свирепия напор на Валгите, прииждащи от другата му страна.

- Трябва да затворим портата - каза Едион, посочвайки двете й отворени със сила, но иначе здрави крила, долепени до стените. Пътят им към тях беше заприщен от гъмжилото моратски войници, напиращи да минат през щита на Гавриел. - Иначе ще превземат града, преди войската ни да се прегрупира.

Дори да съумееха да приберат войниците си зад стените, нямаше да постигнат нищо, ако западната порта зееше отворена.

Баща му проследи погледа му. Надникна към войниците, мъчещи се да повалят щита му. Притокът им бе намалял благодарение на уивърна, който така предвидливо бе свалил точно на входа.

- Тогава да я затворим - усмихна се мрачно на Едион. - Заедно...

Последната дума прозвуча като въпрос. Плах и някак тъжен. Заедно. Като баща и син. Като двама воини... рамо до рамо. Гавриел - баща му. Беше дошъл.

И като се взираше в кехлибарените му очи, Едион знаеше, че не идва заради Елин, нито заради Терасен.

- Заедно - програчи той на свой ред.

Не само срещу това изпитание. В тази битка. Но и във всичко, което ги чакаше след нея, ако оцелееха. Заедно.

Едион можеше да се закълне, че нещо като щастие и гордост изпълни очите на Гавриел. Щастие, гордост и горест - тежки, стари чувства.

Едион се върна при Гибелния легион и даде знак на войника до себе си да направи място за Гавриел в сгъстената им формация. Трябваше само да притиснат здраво врага и можеха да затворят портата. Собствената им армия щеше да влезе през южната и щяха да намерят начин да се прегрупират, преди втората армия да достигне града. Западната порта обаче трябваше да бъде разчистена и затворена. Завинаги.

Баща и син щяха да се справят заедно. Да надвият врага.

Но когато баща му не застана до него, Едион се обърна.

Гавриел бе тръгнал право към входа. Златният му щит изтласкваше войниците назад, назад, назад. Буташе непробиваемата им стена, поддавайки по малко с всяка изминала секунда. Надолу по прохода. И през свода.

Не.

Гавриел му се усмихна.

- Затвори портата, Едион - каза баща му.

И излезе отвъд свода. Златният му щит вече не можеше да го предпази.

Не.

Думата се надигна в гърлото на Едион.

Ала воините от Гибелния легион вече препускаха към крилата на портата. И се заеха да ги затварят бавно.

Едион отвори уста да изреве. Спрете, спрете, спрете!

Гавриел вдигна меча и кинжала си, проблясващи в златисто под гаснещата светлина на деня. Портата се затвори зад него. И баща му се озова сам отвън.

Едион замръзна.

За пръв път му се случваше да се вцепени, да се вкамени неподвижен. Но нямаше сили да помогне на войниците, които вече трупаха дървета, вериги и метал пред западната порта.

Гавриел можеше да остане при тях. Да удържи врага достатъчно дълго, че да затворят портата, но все пак да остане от вътрешната й страна...

Едион побягна.

Ала твърде късно. Стъпките му бяха твърде мудни, тялото му - твърде едро и тромаво, докато си проправяше път през войниците. Към стълбището, водещо до стените.

Златиста светлина проблесна на бойното поле.

И угасна.

Едион опита да ускори крачка, докато огнен вопъл прогаряше гърлото му. Запрескача трескаво повалените войници по пътя си - и простосмъртни, и Валги.

Като се качи на стената, хукна към ръба й.

Не! Думата пулсираше с ритъма на сърцето му.

Той колеше всички Валги по пътя си, всеки, който прехвърлеше обсадната стълба.

Стълбата. Можеше да слезе по нея до бойното поле, при баща си...

Замахна толкова настървено с меча към валгския войник пред себе си, че главата на мъжа изхвърча от раменете му.

Накрая се провеси над парапета и погледна към пространството пред портата.

Таранът се бе пръснал на трески.

Около него лежаха купища валгски трупове. Пред портата. Около уивърна.

Бяха толкова много, че заприщваха напълно западния вход към града. Сякаш някой бе зашил широка рана.

Колко време бе стоял вдървен, неподвижен? Безполезен, докато баща му бе вършил това?

Първо златистата коса привлече вниманието му.

Пред купчината мъртви Валги, струпани един върху друг. Пред затворената порта. Пред града, който бе спасил.

Ужасяваща, напрегната скованост обзе тялото му.

Ушите му спряха да чуват шумотевицата на боя. Очите му спряха да виждат сраженията наоколо, над него.

Спряха да виждат всичко друго, освен падналия воин, вперил незрящ поглед в притъмняващото небе.

Татуираното му гърло бе разкъсано. Още стискаше меча в ръката си.

Гавриел.

Баща му.

***

Моратската армия се оттегли от обезопасената западна врата. Оттегли се към обятията на подкрепленията си. Остатъка от моратското войнство.

Куцукайки заради дълбоката рана в крака си, с рамо, изтръпнало заради железния връх от стрела, заседнал в плътта му, Роуан прониза с меча си лицето на някакъв бягащ войник. А когато плисна черна кръв, той вече тичаше към западната порта.

Където се бе възцарило неочаквано затишие.

Отправи се натам, забелязвайки, че Елин се придвижва към далечната южна порта заедно с Ансел, след като бяха срутили обсадната кула в близост до нея. По-голямата част от армията им се спускаше натам, за да влезе зад крепостните стени, преди да затворят портата.

Имаха най-много час, преди Морат отново да ги връхлети - преди да се принудят да затворят и южната порта, изоставяйки всички закъснели да бъдат смазани от врага.

Никой не можеше да мине през западната. Не и покрай поваления уивърн, купищата валгски трупове и защитата от вътрешната й страна.

Роуан бе зърнал изблика на златиста светлина преди няколко минути. И си запроправя път натам, проклинайки парчето желязо в рамото си, заради което не можеше да се преобрази в птица. Фенрис и Лоркан се заеха да изтребват Валгите, нападащи войниците, които бягаха към южната порта, а в небето руките пренасяха лечителните заедно с Елида и Ирен към обзетия от паника град.

Трябваше да намери Елин. Да задвижи плановете им, преди да е станало твърде късно.

Можеше да се досети кой предвожда остатъка от вражеската армия. И нямаше да й позволи да се изправи сама срещу тях.

Но мисията пред него... знаеше какво го очаква. И въпреки това отиде.

Роуан откри Гавриел пред западната порта, обграден от купчини мъртви тела.

Като същинска стена между портата и огромната вражеска войска.

Светлината гаснеше с всяка изминала секунда. Изостаналите моратски войници и вещици вече отстъпваха към прииждащите подкрепления.

Хаганската армия избиваше възможно най-много от тях по пътя си към южната порта.

Трябваше да влязат зад стените на града. Час по-скоро.

Издигайки наново обсадни стълби, съборени едва преди минути или часове, войниците на хагана се изкачваха по стените. Някои носеха ранени събратя на гърбовете си.

Макар че от магията му бе останал едва слаб повей, Роуан стисна зъби срещу болката в крака и рамото си и извлачи моратския войник, проснат върху Гавриел.

Векове на съществуване, години на воюване и пътешествия из целия свят, а накрая от него бе останало само това безжизнено тяло... като захвърлена празна черупка.

Коленете на Роуан едва не се подкосиха. Войската им прехвърляше крепостните стени в овладяно, но стремително бягство към временното убежище на града.

Трябваше да продължат. Така щеше да пожелае и Гавриел. Заради това бе жертвал живота си.

Но Роуан сведе глава.

- Дано си намерил покой, братко! И дано я откриеш отново в Отвъдното.

Той се наведе с гърлен стон заради болката в бедрото си и вдигна Гавриел през здравото си рамо. После се заизкачва нагоре по една от стълбите.

Нагоре по обсадната стълба, прикрепена до западната порта. Нагоре, чак до парапета на крепостната стена. Всяка стъпка бе по-трудна от предходната. Всяка стъпка беше спомен за приятеля му, за кралствата, които бяха посетили заедно, за враговете, срещу които бяха воювали, за притихналите моменти, които никой нямаше да възпее.

Но щяха да възпеят подвига на Пумата, загинал геройски пред западната порта на Оринт, отбранявайки града и сина си. Ако оцелееха днес, ако някак съумееха да спасят живота им, бардовете щяха да го възпеят.

Въпреки шумния поток от хагански войници и даргански конници, стичащи се към града, когато Роуан понесе Гавриел по стената, наоколо се спусна тишина.

Той намери сили само да кимне с благодарност и облекчение на ранените и окървавени Енда и Селен, спрели да отдъхнат при група свои братовчеди до останките от катапултите. Те бяха негова кръв, сродници - но воинът, който носеше през рамо, също беше част от семейството му. Дори да не го бе съзнавал.

Непоносимата, кошмарна тежест върху рамото му нарастваше с всяка стъпка към Едион, изправен в дъното на стълбището с Меча на Оринт в ръка.

- Можеше да остане вътре - пророни Едион, когато Роуан положи Гавриел върху най-долните стъпала. - Можеше да остане...

Роуан погледна загиналия си приятел. Най-близкия си приятел. Влизал с него в толкова битки и опасности. Заслужил този нов дом не по-малко от всички тях.

Той затвори изцъклените му, невиждащи очи.

- Чакай ме в Отвъдното.

Златистата коса на Едион бе провиснала от пот и кръв - същата черна кръв бе засъхнала и по древния му меч. По стълбището на крепостната стена слизаха безчет войници, но той просто се взираше в баща си. Окървавен камък сред реката на войната.

Накрая Едион пое по улиците. Сълзите и гневът щяха да дойдат по-късно. Роуан тръгна след него.

- Трябва да се подготвим за втората част на битката - каза дрезгаво Едион. - Иначе няма да преживеем нощта.

Енда и Селен вече пренасяха с магията си паднали отломки до западната порта. Парчетата камък трепереха във въздуха, но поне се движеха. На Роуан не му бе останала дори толкова сила.

Той се обърна и се запъти нагоре по стълбището към парапета, без да надзърта зад себе си - към войниците, които вече отнасяха Гавриел към вътрешността на града. На сигурно място.

Нямаше го вече. Най-близкия му приятел, неговия събрат го нямаше вече.

- Ваше Височество! - Задъхан, окървавен рукин стоеше върху крепостната стена. И сочеше към хоризонта. - По-голямата й част е забулена в мрак, но вече можем да предположим числеността на идващата армия. - Роуан се приготви за удара. - Най-малко двайсет хиляди. - Гърлото на рукина подскочи. - Сред редиците им има много Валги. И шест каранкуи.

Не просто каранкуи. А шестте валгски принцеси, обладали телата им.

Роуан принуди тялото си да се преобрази. То отказа.

Той стисна зъби, свали бронята от рамото си и докосна раната. Беше зараснала. С парчето желязо в плътта му. Затова не можеше да се преобрази, да отлети към Елин. Където и да беше тя.

Трябваше да стигне до нея. Да извика Фенрис и Лоркан и да я намерят заедно. Преди да е станало твърде късно.

Но докато нощта се спускаше неумолимо, докато той доближаваше острието на ножа към зарасналата рана на рамото си, Роуан знаеше, че навярно вече е твърде късно.

Въпреки че боговете вече ги нямаше, той започна да се моли. Докато забиваше върха на ножа в плътта си, се молеше да открие Елин навреме.

Оцелели бяха в толкова изпитания, бяха се преборили дори с древните предсказания. Роуан бръкна още по-надълбоко с острието, издирвайки желязното парче в плътта си.

Нямаше време за губене.

109

Каол чувстваше гърба си напрегнат и по гръбнака му се стрелкаше остра болка. Или защото съпругата му лекуваше ранени в замъка, или заради дългите часове на сражения.

Но не мислеше за това, докато с Дориан влизаха в Оринт през южната порта, просто двама ездачи сред армията, препускаща към града, за да се приготви за битката с новата вражеска войска.

Скоро щеше да се спусне нощ. А Морат нямаше да чака до зори. Подсказваше му го мракът, който се носеше над черните орди като кошмарен облак.

Какво летеше и лазеше в този мрак, какво ги дебнеше оттам...

Дориан почти се бе превил върху седлото, с щит, закопчан през гърба, и Дамарис в ножницата на хълбока му.

- Изглеждаш точно така, както аз се чувствам - скалъпи Каол.

Дориан плъзна сапфирени очи към него и искрица шеговитост озари измъчените им дълбини.

- Знам, че кралят не бива да се прегърбва - отвърна той, потривайки наслоеното си с кръв и мръсотия лице. - Но просто не ме е грижа.

Каол се усмихна горчиво.

- Наистина си имаме по-големи грижи.

Далеч по-големи.

Препуснаха към замъка и тъкмо преваляха хълма, който щеше да ги отведе до портите му, когато откъм бойното поле проехтя рог.

Предупреждение.

От билото на хълма видяха всичко ясно. Какво караше войниците да бягат към крепостните стени с подновен панически устрем.

Моратската армия набираше скорост.

Сякаш водачите й бяха осъзнали, че плячката им е останала с последни сили, и не искаха да й дават време да ги възстанови.

Каол надникна към Дориан и двамата заедно дръпнаха юздите на конете си обратно към стените на града. Хаганските войници наоколо ги последваха, спускайки се по хълмовете, които досега бяха изкачвали.

Обратно към парапетите. Към ада, който пак щеше да се отприщи там.

***

Облегната на един мъртъв уивърн, Елин пресуши мяха си с вода.

До нея Ансел от Брайърклиф пъхтеше тежко през стиснати зъби, докато магията на някаква лечителка затваряше дълбоката рана на ръката й.

Толкова дълбока, че Ансел не можеше да държи оръжие. Затова бяха спрели тъкмо когато приливът на вражеската армия преминаваше в отлив от стените на Оринт.

Главата на Елин се въртеше, от магията й оставаха сетни издихания и чувстваше крайниците си като от олово. Врявата на битката още бучеше в ушите й.

Тъй като бяха окъпани в кал и кръв, никой не разпознаваше двете кралици, паднали на колене толкова близо до южната порта. Войниците ги подминаваха на бегом,мъчейки се да влязат зад стените на града, преди армията зад тях да ги е настигнала.

Само за минута. Имаше потребност да си почине само за минута. После щяха да продължат към южната порта. Към Оринт.

Към дома й.

Ансел изруга и се олюля и лечителната стрелна ръка да я подпре.

Лоша работа. Много лоша.

Елин знаеше кой и какво напредваше към тях.

Лизандра отдавна се бе върнала в небето при крочанките и вещиците от Железни зъби, които се биеха на тяхна страна. Елин обаче нямаше представа къде са Роуан и кадърът му. Беше ги изгубила преди часове или дни, или цяла вечност...

Но Роуан беше невредим - свещената връзка й казваше поне това. Нямаше смъртоносни рани. А благодарение на кръвната клетва усещаше, че Фенрис и Лоркан също бяха живи.

За другите си приятели нямаше как да знае. Пък и не искаше, още не.

Лечителката приключи с Ансел и като се извърна към нея, Елин вдигна ръка.

- Иди да помогнеш на някого, който се нуждае от помощ - програчи.

Без да се поколебае, лечителката хукна към най-близките писъци.

- Трябва да влезем в града - прошепна Ансел, опряла глава в бронята на уивърна зад себе си. - Преди да затворят портата.

- Да, трябва - съгласи се Елин и свика цялата си налична сила в изтощените си нозе, за да се изправи.

За да прецени на какво разстояние от тях се намираше последният, поразяващ вражески легион.

План. Бе имала план за тази ситуация. Като всички останали.

Но времето не беше на нейна страна. Може би бе унищожила късмета си заедно с боговете.

Елин преглътна през суха уста и се изправи на крака с пъшкане. Светът се люшна пред очите й, но тя успя да запази равновесие. Да хване поводите на коня, минаващ покрай тях, и да нареди на дарганската му ездачка да спре.

Да вземе със себе си червенокосата кралица, изпаднала в полусвяст на земята.

Ансел почти не възрази, когато Елин я качи на седлото зад жената воин.

Елин остана при посечения уивърн, изпращайки с взор приятелката си, докато не се скри отвъд южната порта. Зад стените на Оринт.

После бавно се обърна към надигащата се вълна от мрак.

Тя ги беше обрекла на гибел.

Зад нея южната порта се затвори със стон.

Сблъсъкът на дърво и метал отекна в костите й.

Войниците, останали на бойното поле, закрещяха панич ески, но веднага получиха заповеди. Да се подредят в боен строй. Да се приготвят за битка.

Елин можеше да се справи. Да преустрои плана.

Въпреки това огледа небето за белоопашат ястреб.

Не го видя.

Хубаво. Хубаво, каза си.

Затвори очи за миг. Сложи ръка на гърдите си. Сякаш това можеше да й даде сили, да я подготви за кошмарите сред прииждащата тъмнина.

Наоколо се носеха виковете на прегрупиращите се войници, писъците на ранените и умиращите, бумтежът на големи криле.

Ала Елин се задържа на мястото си още миг, едва на броени крачки от портата към града си. Към своя дом. Не откъсна длан от гърдите си, чувствайки препускащото си сърце, прахоляка по всички пътища, които бе пропътувала през последните десет години, за да се завърне тук.

За този момент. За тази цел.

Прошепна си за последен път историята.

Своята история.

Живяла някога в земя отДавна изпепелена еДна принцеса млаДа, готова за кралството си да умре...

***

Ирен спря лекуването за няколко минути. Силата й извираше ярко, неугасваща въпреки часовете тежка работа.

Но трябваше да прекъсне за малко, за да види какво се случва. Слухът, че войниците им, почти извоювали победа, бягаха обратно към града, я накара да хукне към парапета на крепостната стена, следвана от Елида, която цял ден й помагаше неотлъчно.

Като се заизкачваха по стълбището към парапета, Елида изтръпна видимо, но не се оплака. Очите й шареха из трескавата тълпа, издирвайки някого, нещо. Погледът й се спря на един старец, водещ момиченце с прелестна червеникавозлатиста коса. Вестоносци дотърчаваха до него и бързо се стрелваха в различни посоки.

Водач - високопоставен човек, осъзна Ирен малко след Елида, която вече куцукаше към него.

Старецът се обърна към тях и подскочи, съзирайки Елида.

Но Ирен забрави етикета, щом погледът й попадна върху бойното поле.

Върху армията - Друга армия, напредваща към тях, почти обгърната в мрак. С шест каранкуи в предната редица.

Хаганските войници се бяха събрали покрай стените - както от вътрешната им страна, така и от външната. Южната порта беше затворена.

Но не бяха достатъчно да се изправят срещу невоювалата, отпочинала армия. Срещу страшилищата, чиито очертания мяркаше сред редиците. Валгски принцеси - водеха валгски принцеси.

Каол. Къде беше Каол...

Елида и старецът вече разговаряха.

- Не можем да надвием толкова многочислена армия - казваше младата господарка с глас, какъвто Ирен за пръв път чуваше.

Заповеднически, хладнокръвен. Елида посочи към бойното поле. Към мрака -свещени богове, мрака, който го обгръщаше.

През тялото на Ирен плъзна студена тръпка.

- Знаете ли какво е това? - попита с плашещо тих глас Елида. - Защото аз знам.

Старецът само преглътна.

Ирен също се досети. Осъзна какво се криеше в мрака. Кой. Ераван.

Слънцето излиня напълно зад хоризонта, оцветявайки в синкави нюанси кървавите снегове.

Зад тях проблесна ярка светлина и детето се завъртя с облекчен стон към ослепително красивата, обляна в кръв жена, която се появи от нищото. Тя загърна с пелерина голото си тяло, макар че дори не трепереше от студа.

Хамелеонка. Тя отвори широко обятия и прегърна момиченцето.

Лизандра. Така я бе нарекъл Каол. Дама от двора на Елин. Отдавна загубената племенница на Фалкан Енар.

Лизандра се извърна към стареца.

- Едион и Роуан дадоха заповед, Дароу. Всеки способен трябва да се евакуира незабавно.

Старецът - Дароу - просто продължи да се взира в бойното поле. Останал без думи, докато страховитата армия пъплеше все по-близо и по-близо.

И две фигури започваха да се различават начело.

Крачеха неумолимо към стените на града, потопени в мрак.

Ераван. Златокосият млад мъж. Дори сляпа щеше да го разпознае.

Съпровождаше го тъмнокоса жена със светла кожа и роба, развявана от призрачен вятър.

- Майев - промълви Лизандра.

В този миг хората наоколо запищяха. От ужас и отчаяние.

Майев и Ераван идваха. Лично щяха да предвождат разгрома над Оринт.

Двамата вървяха към портите на града и тъмнината зад тях се сгъстяваше все повече, а армията се разливаше по бойното поле. Из черните мъгли тракаха кошмарни щипци. На същества, поглъщащи живот и радост.

О, богове!

- Лорд Дароу - намеси се Елида с рязък, повелителен тон. - Има ли изход от града? Заден проход през планината, по който да изпратим децата и възрастните хора?

Дароу откъсна очи от наближаващите валгски крал и кралица.

Преливаха от безнадеждност и отчаяние. И той отвърна с пресеклив глас:

- Не и такъв, по който биха се измъкнали навреме.

- Кажи ми къде е! - нареди му Лизандра. - Нека поне опитат. - Тя сграбчи ръката на момичето. - За да се помъчи Еванджелин да избяга.

Поражение. Очакваната триумфална победа се превръщаше в абсолютно поражение. В касапница.

Ръководена от Майев и Ераван, които вече се намираха на стотина метра от стените на града.

Само древен камък и желязо ги деляха от Оринт.

Дароу се поколеба. Шок. Старецът видимо бе изпаднал в шок.

Но Еванджелин посочи с пръст. Към портите, към Майев и Ераван.

- Вижте!

Сред притъмняващите сини отблясъци на спускащата се нощ, сред снега, който тъкмо започваше да се сипе от небето, точно пред затворената южна порта стоеше Елин Галантиус.

Стоеше сама пред Ераван и Майев.

Разпуснатата й коса се вееше на вятъра като златисто знаме, като последен лъч светлина от гаснещия ден.

Наоколо се разстла тишина. Дори смутните писъци секнаха, когато всички извърнаха очи към портата.

Елин не отстъпи назад. Не побягна от валгския крал и кралица, които спряха доволно пред самотната фигура, дръзнала да се възправи срещу тях.

От гърлото на Лизандра се изтръгна сподавен вопъл.

- Тя... Елин вече няма магия. - Гласът й трепереше. - Нито капка не й е останала.

Но Елин вдигна меча си.

И острието му лумна в огън.

Един пламък срещу обградилия ги мрак.

Един пламък, озаряващ нощта.

Елин разпери щита си и той също се възпламени.

Загоря ярко, безстрашно. Като преродено древно видение.

Вестта проехтя по цялата крепостна стена, из града. Кралицата се беше завърнала. Кралицата се беше завърнала да брани портата.

110

Името й беше Елин Ашривер Белия трън Галантиус.

И не се боеше от нищо.

Майев и Ераван спряха. Спря и армията зад тях, като чук, готов да нанесе последния удар на Оринт.

Магията във вените на Елин беше колкото тлеещо въгленче. Ала те не го знаеха.

Треперещите й ръце заплашваха да изпуснат оръжията й, ала тя ги държеше здраво. С всички сили.

Нито стъпка повече.

Нямаше да им позволи да сторят нито стъпка повече към Оринт.

Майев се усмихна.

- Колко дълъг път си изминала, Елин.

Елин просто насочи Голдрин към тях. И срещна златистия поглед на Ераван.

Очите му пламнаха, съзирайки меча. Помнеше го.

Елин оголи зъби. Накара огъня около меча да лумне още по-силно.

Майев се обърна към валгския крал.

- Е, започваме ли?

Но Ераван вдигна поглед към Елин. И се поколеба.

Не й оставаше много време. Съвсем скоро щяха да разберат, че силата, от която се боеше кралят, вече я нямаше.

Но тя не беше дошла пред южната порта, за да ги разгроми.

А само да спечели време за бягство на всичките си любими хора зад стените. За да оцелеят, да се бият и утре.

Беше се завърнала у дома.

Това й стигаше.

Думите отекваха с всяка глътка въздух. Изостряха зрението й, вливаха стомана в гръбнака й. Огнена корона се появи над главата й и безсмъртните пламъци се заусукваха.

Нямаше как да надвие и двамата.

Но и нямаше да им се даде лесно. Щеше да направи всичко възможно да вземе някой от тях със себе си. Или поне да ги забави дотолкова, че приятелите й да осъществят плана си, да намерят начин да ги възпрат или разгромят. Макар че и двата варианта изглеждаха непостижими. Безизходни.

Затова и бе останала тук.

Да им даде поне късче надежда. Волята да продължат боя.

Дори само това да успееше да постигне срещу Ераван и Майев, щеше да влезе в Отвъдното с гордо вдигната глава. Щеше да срещне без срам всички, които бе обичала с огненото си сърце.

Тя се поклони подигравателно на Ераван и заяви с цялата нахаканост, която смогна да свика у себе си:

- Срещали сме се няколко пъти, но никога в истинския ни облик. - Елин му намигна. Въпреки че коленете й трепереха, успя да му намигне. - Колкото и да си чаровен в този вид, Ераван, май ми липсва Перингтън. Съвсем мъничко.

Ноздрите на Майев се разшириха от гняв.

Ераван обаче присви иронично очи.

- Според теб съдбата ли ни е отредила да се срещнем в Рифтхолд, без да се разпознаем един друг?

Небрежни, лековати думи от отвратителна, покварена твар. Елин сви рамене.

- Дали съдба... или късмет? - Тя махна към бойното поле, към срутения си град. - Това е далеч по-внушителна сцена за последния ни сблъсък, не смяташ ли? По-достойна за нас.

- Достатъчно! - изсъска Майев.

Елин вирна вежда.

- През последната година от живота си се готвя за този момент. Всъщност през последните десет, като се замисля. - Тя изцъка с език. - Затова искам да му се насладя. Да си поприказвам с най-големия си враг.

Ераван се засмя и звукът сякаш остърга костите й.

- А на мен ми се струва, че целиш да ни забавиш, Елин Галантиус.

Тя пак махна към стените на града зад себе си.

- Защо да го правя? Ключовете вече ги няма. Боговете също. - Тя ги удостои с усмивка. - Предполагам, че знаеш?!

Нотката на шеговитост напусна лицето на Ераван.

- Знам.

Смърт - мъчителна смърт дебнеше в гласа му.

Елин пак сви рамене.

- Всъщност ти направих услуга.

- Не й позволявай да говори! - процеди през зъби Майев. - Да приключваме!

Елин се засмя.

- Човек би си помисли, че те е страх, Майев. Да не би наистина да искам да ви забавя. - Тя отново се обърна към Ераван. - Боговете възнамеряваха да те завлекат със себе си. Да те разкъсат на парчета. - По устните й се изписа половинчата усмивка. - Аз ги помолих да ти го спестят. За да можем двамата с теб да си спретнем този грандиозен дуел.

- Как си оцеляла? - попита я Майев.

- Научих се да споделям - измърка Елин. - Чак сега.

- Лъжи - изплю Майев.

- Всъщност имам един въпрос към вас - заяви Елин на двамата господари на мрака, от които я деляха само танцуващите снежинки. - Вие ще споделяте ли властта? Все пак и двамата вече сте обречени да останете завинаги в нашия свят. - Тя посочи Майев с огнения си щит. - Доколкото чух, си била решена да го изпратиш у дома. И си събрала цяла армия от лечителки в Доранел, за да го унищожиш при първа възможност.

Ераван примигна бавно.

Елин се подсмихна.

- Какво ще ги правиш всичките тези лечителки сега, Майев? Обсъди ли този въпрос с Ераван?

Около пръстите на Майев се заусуква мрак.

- Изтърпях достатъчно празни приказки.

- Аз не - отсече Ераван с пламтящи златисти очи.

- Добре - каза Елин. - Бях нейна пленница. Месеци наред. Няма да повярваш колко неща научих през това време. За съпруга й, твоя брат. За библиотеката в двореца, откъдето Майев е разбрала как да прескача от свят в свят. Ще споделиш ли с него тези познания, Майев, или това не влиза в уговорката ви?

Съмнение. Съмнение започваше да тъмнее в очите на Ераван.

Елин продължи в същия дух:

- Едно ще ти кажа: не те иска тук. Иска да те махне. Интересно ми е какво ти каза, когато твоят Ключ на Уирда изчезна? Нека позная: кралят на Адарлан се е промъкнал в Морат, убил е момичето, което си взел за своя робиня и жив портал, и е срутил крепостта ти, а Майев пристигнала точно навреме да опита да го спре, макар и неуспешно? А знаеше ли, че е съзаклятничила с него дни наред? Само и само да ти измъкне ключа?

- Това е лъжа! - озъби се Майев.

- Така ли? Да повторя ли някои от репликите, които сте си разменили с лорд Ераван на четири очи? Които кралят на Адарлан ми предаде?

Усмивката на Ераван се разшири.

- Винаги си обичала да драматизираш. Дали пък не лъжеш, както твърди сестра ми?

- Може би да, а може би не. Само дето истината за предателството на новата ти съюзница е много по-интересна от всяка лъжа, която би родила моята глава.

- Да ти разкрием ли още една истина тогава? - подхвърли Майев. - Искаш ли да узнаеш кой уби родителите ти? Кой уби лейди Мериън?

Елин застина.

Майев махна с ръка към Ераван.

- Не беше той. Не беше дори кралят на Адарлан. Не, той изпрати нисш валгски принц да свърши тази работа. Дори не благоволи да отиде лично. Не повярва, че подобно начинание изисква висша намеса.

Елин вторачи очи в кралицата. Във валгския крал.

После вдигна вежда.

- Това опит да разклатите решимостта ми ли беше? На по хиляди години сте, а не ви хрумна нищо по-хитроумно?! - Тя пак се засмя и посочи Ераван с Голдрин. Можеше да се закълне, че кралят трепна от огненото острие. - Съжалявам те. Как можа да се обвържеш с толкова дотеглива личност? - Елин изцъка с език. - А когато Майев те предаде, ще ми стане още по-жал за теб.

- Виждаш ли как приказва? - изсъска Майев. - Винаги в това й е била силата: да отвлича вниманието ти и да дърдори, докато...

- Да, да. Но както вече казах: играта е ваша. Няма какво да ви спре.

- С изключение на теб - вметна Ераван.

Елин долепи щита до гърдите си.

- Поласкана съм, че мислиш така. - Тя вирна вежди. - Макар че онези двеста лечителки, които сме събрали в града, вероятно ще се засегнат, че ги забравяш. Все пак с очите си видях как прогонват валгските ти демони от човешките им приемници.

Ераван замръзна. Едва забележимо.

- А може би и това е лъжа? - рече умислено Елин. - Но май е рисковано да влезеш неподготвен в града. Моя град. Да провериш кой те чака там. Дочух, че това лято доста си се постарал в опита си да убиеш една моя приятелка. Наследница на Силба. На твое място щях да положа повечко усилия. За сведение тя сега е тук. Идва отдалеч да те види и да ти върне услугата. - Елин подсили пламъка си и Ераван наново се поколеба. -Майев знае. Знае, че лечителните са в града ми и те чакат. И с радост ще гледа как ти се нахвърлят. Питай я къде е совата й, лечителната, която държи в плен. За да я брани от теб.

- Не слушай измислиците й! - изплю Майев.

- Дори сключи сделка с тях: да пощади живота им в замяна на това да я отърват от теб. - Елин махна с Голдрин към Оринт. - Влизайки в града ми, попадаш в капана й. Заедно с всичките си валгски другарчета. Накрая ще остане само Майев, Господарка на всичко.

Сенките на Майев се надигнаха като вълна.

- Слушах те достатъчно, Елин Галантиус.

Елин знаеше, че Майев би атакувала и без помощта на Ераван, ако се наложеше. Валгският крал погледна Майев и като че ли осъзна същото.

Черната коса на Майев се развяваше около нея.

- Къде е кралят на Адарлан? Иска ни се да поговорим и с него.

Кралицата излъчваше прогаряща, пъклена ярост.

Елин сви рамене.

- Сражава се някъде. И едва ли се сеща за вас. - Тя килна глава. - Поздравления, Майев! Храбър опит да отклониш разговора. - Сетне се обърна към Ераван: -Лечителките те чакат в града. Сам ще се увериш, че казвам истината. Но тогава вече ще е твърде късно.

Съмнение. Неподправено съмнение се прокрадваше в очите на Ераван. Мъничка пролука. Открехната врата.

Сега оставаше Ирен и другите лечителки да се възползват от нея.

Нарочно не ги беше питала, не бе обсъдила плана си с тях. Защото не желаеше да въвлича никой друг.

Но имаше доверие на Ирен и приятелките й. Вярваше, че ще довършат започнатото от нея. След като тя си отидеше. Имаше им доверие.

Майев пристъпи напред.

- Дано си се позабавлявала през последните минути от живота си. - Тя оголи твърде белите си зъби и хладнокръвната й изтънченост се изпари. Дори Ераван примигна смаяно. И пак се поколеба. Сякаш се питаше дали Елин не е казала истината. - Дано си доволна от глупашките си празнословия.

- Винаги - поклони се насмешливо Елин. - Но ще съм по-доволна, когато те изтрия от лицето на земята. - Тя въздъхна към небето. - Свещени богове, какво зрелище се очертава!

Майев протегна ръка пред себе си. В шепата й се виеше мрак.

- Боя се, че не останаха богове. И вече няма кой от тях да ти помогне, Елин Галантиус. Елин се усмихна и Гоодрин пламна още по-ярко.

- Аз самата съм богиня.

Сетне отприщи силата си срещу тях.

***

Роуан извади парчето желязо от рамото си тъкмо когато Майев и Ераван пристигнаха.

Когато Елин ги посрещна пред стените на Оринт.

Магията прегаряше във вените му, но той притисна с длан кървящата си рана и хукна към южната порта, насочвайки цялата си воля към зарастването й.

Плътта започва да се затваря с болезнено щипане - твърде бавно.

Ала не можеше да излети с разкъсано крило, каквото щеше да има, ако се преобразеше сега. Ето защо препусна към южната порта през града, който щеше да бъде негов дом.

Трябваше да стигне до нея.

Нечий предупредителен вик откъм парапета на крепостната стена го накара да вдигне инстинктивно щита си. В същия миг първата обсадна стълба се блъсна в камъка.

И от нея се заизнизваха моратски войници право към мечовете на воините от хаганската армия и Гибелния легион. Но бяха твърде много.

Железни зъби се сблъскаха с крочанки в небето. Вражеските уивърни носеха по няколко моратски войници на гърбовете си и ги пускаха по парапетите, по улиците на града.

Хората крещяха. Навътре в града хората крещяха. Бягаха. Оставаха му броени пресечки до южната порта - до Елин.

Но... писъците на ужас и болка не стихваха. Семейства. Деца.

Домът му. Това щеше да е домът му. Вече можеше да го нарече свой дом, щом Елин беше с него. Затова трябваше да го защити.

Той извади меча и брадвата си.

Отвъд стените избухна огън, който окъпа града в златисто. Ала на Елин едва ли й оставаше повече от въгленче магия. В схватка с Ераван и Майев вече трябваше да е мъртва. А ето че пламъкът й още лумтеше. Свещената им връзка бе все така силна.

Улови нещо бяло с крайчеца на окото си и като се обърна, видя Фенрис, оплискан с кръв и озъбен срещу войниците, изливащи се през стената. Един замах с мощната му лапа беше достатъчен да разсече най-близкия войник на парчета.

След миг и Лоркан се появи с порив на черния си вятър.

Двамата елфи спряха за секунда и го погледнаха въпросително. Отлично знаеха къде е Елин. Какъв беше планът.

Отвъд стените отново изригна огън.

Но писъците на невинните хора в града... Тя никога нямаше да му прости, ако ги изоставеше.

Затова Роуан приготви оръжията си и се извърна към уплашените викове.

- Положили сме клетва пред кралицата ни и този двор! - изръмжа, преценявайки с поглед войниците, прииждащи през стената. - Няма да я нарушим.

***

Въпреки че трите големи сили на кралството воюваха пред портите на града, унищожението продължаваше.

Моратските легиони ги връхлитаха с пълна мощ и изтощената хаганска армия се обърна да ги посрещне отново. Да посрещне новите страшилища - зверове, които нападаха с кръвожадни челюсти и смразяващ вой, илкени, кръжащи в небето над тях. Валгските принцеси още не се виждаха. Но Елида знаеше, че са някъде там. Морат водеше изчадията от най-дълбоките си тъмници за тази последна битка.

А на полето, точно пред южната порта, се сблъскваха огън и мрак, по-черен от нощта.

Елида не знаеше накъде да гледа: към сражението между армиите или към това, което Елин сама бе подела срещу Майев и Ераван.

Ирен стоеше до нея. Лорд Дароу, Лизандра и Еванджелин наблюдаваха случващото се до тях.

Пак проблесна светлина и й отговори вълна от мрак.

Елин вилнееше като огнена вихрушка между Майев и Ераван, бърза и безпощадна.

Не й беше останала никаква сила. Преди Портата на Уирда да й я отнеме цялата, навярно имаше шанс да надвие поне единия от тях. Но с тези нищожни остатъци от магията й, и то след цял ден на бойното поле...

Майев и Ераван обаче не подозираха.

Не съзнаваха, че Елин само отклонява ударите им, вместо да атакува. Нито че дългият боен танц не беше просто показно на уменията й, а начин да спечели време на хората в града.

Долу, в мрака отвъд стените, войниците умираха, и умираха. А обсадните стълби изливаха моратски демони в Оринт.

Елин още бранеше портата от Ераван и Майев. Не ги допускаше и стъпка по-близо до града. Последната саможертва на Елин Галантиус в името на Терасен.

Щом враговете й проумееха, че не й е останала никаква магия, всичко щеше да приключи. Забавлението им, театралното мерене на сили и умения щеше да изчезне.

Но къде бяха другите? Къде бяха Роуан, Лоркан и Дориан? Фенрис и Гавриел? Нима не знаеха какво се разиграва пред градската порта?

Лизандра дишаше на пресекулки. Нищо - хамелеонката не можеше да стори нищо. Ако понечеше да помогне на Елин, Ераван и Майев можеше да осъзнаят, че кралицата ги е заблуждавала.

В ухото на Елида не шепнеше ласкав глас. Вече не. Онзи тих, мъдър шепот повече никога нямаше да я напътства.

Виж! - вечно я бе съветвала Анийт. - Виж!

Елида погледна към бойното поле, към града, към кралицата, бореща се срещу двамата валгски владетели.

Елин не правеше нищо безпричинно. Стоеше пред портата, за да им спечели време. Да изтощи Ераван и Майев поне малко. Но сама не можеше да ги надвие.

Един-единствен човек бе способен на това.

Очите й намериха Ирен, която наблюдаваше Елин с пребледняло лице.

Кралицата никога нямаше да поиска такава жертва от лечителката.

Ала нямаше да препречи пътя, в случай че Ирен решеше да тръгне по него.

Доловила погледа й, Ирен откъсна вниманието си от битката.

- Какво?

Елида надникна към Лизандра. После към градските стени, по които просветваха лед и пламък.

И разбра какво трябваше да предприемат.

111

Несрин не бе очаквала да види илкени. Нито бе подозирала колко страховита сила можеха да се окажат дори няколко десетки от тях.

Ловки и свирепи, изчадията кръжаха над предните редици от многочислената моратска армия. Черни като нощта и нетърпеливи да срещнат руките в битка.

Сартак нареди на стрелците да ги обсипят с огнени стрели. Пламъкът на първата обгори пръстите й, когато си набеляза мишена сред хаоса на сражението и стреля.

Стрелата полетя в нощта и улучи илкена, който се канеше да разкъса един даргански кон. Писъкът на чудовището достигна дори нейните уши. Дарганският ездач го прободе със сулда си и пъкленото цвилене секна. Навременен, смел удар.

Несрин посягаше към втора стрела, когато дарганският ездач загина.

Илкенът не беше умрял - преструваше се. Агонизиращият рев на красивия кон прониза нощта, когато извитите нокти на изчадието разкъсаха първо неговите гърди, а после и тези на ездача.

Несрин взе с разтреперани пръсти кремъка, за да запали накиснатото в катран парче плат, увито около главата на стрелата.

Илкените атакуваха и даргански ездачи, и рукини по цялото бойно поле.

А в отсрещния край на равнината, сякаш в очакване на сюблимния момент, в който да помете оцелелите войници, дебнеше друга, непозната тъмнина.

Валгските принцеси. В новите им тела на каранкуи. Последната изненада на Ераван.

Несрин се прицели и стреля, а сетне се огледа за Сартак. Принцът предвождаше отряд рукини към вражеските редици с Борте, Фалкан и Йеран по фланговете.

Отчаян, последен набег.

От който нямаше голям шанс да се завърнат живи.

***

Дъхът засядаше в гърлото на Ирен, бурният ритъм на сърцето й отекваше в цялото й тяло, но поне страхът не я бе вцепенил. Засега.

Лизандра, преобразена в рук, кацна върху крепостната стена и изчака Ирен и Елида да слязат от гърба й. Точно при Каол и Дориан, които се бореха отчаяно с наплива от Валги.

Ала това беше най-малката им грижа. Защото илкените убиваха наред, приближавайки все повече и повече стените на града.

Силба да им е на помощ!

Каол я зърна пръв. И очите му се изцъклиха от чист ужас.

- Връщай се в Двореца.

Ирен нямаше такова намерение. Дориан се обърна към нея и тя му каза:

- Нужен сте ни, Ваше Величество.

Каол закуцука гневно към нея.

- Връщай се в Двореца.

Ирен не го удостои с внимание и този път. Дориан също, зает да пронизва с меча си най-близкия Валг. Като бутна мъртвия демон през стената, се спусна към Ирен.

- Какво има?

Елида посочи към южната порта. Към пламъка сред свирепия мрак.

Оплисканото с кръв лице на Дориан пребледня.

- Тя няма повече магия.

- Знаем - потвърди Елида през стиснати устни. - Затова и си ни необходим.

Каол явно се досети за плана им преди краля си. Защото се завъртя към съпругата си, отпускайки от двете страни на тялото си меча и щита си.

- Не можеш.

Елида им разясни припряно и сбито безразсъдната си идея. Идеята на господарката на Перант.

Ирен се опитваше да не трепери. Чак сега започваше да проумява какво се канеха да направят.

Елида просто се качи върху гърба на хамелеонката и махна на краля да я последва. Дориан, естествено, не се поколеба.

Каол обаче пусна меча и щита си върху окървавените камъни и стисна лицето на Ирен с длани.

- Не можеш - повтори с пресекващ глас. - Не можеш.

Тя сложи ръце върху неговите и долепи чело до това на Каол.

- Ти си моята радост.

Съпругът й, най-скъпият й приятел затвори очи. Беше пропит с миризмата на валгска кръв и метал, но някъде изпод нея... под нея се долавяше неговият аромат. Уханието на дома.

Когато отвори бронзовите си очи, те грееха ярко. От живот, истински живот. От доверие, разбиране и гордост.

- Върви да спасиш света, Ирен - прошепна й и я целуна по челото.

Тя остави целувката му да попие в кожата й - това щеше да е защитният й магически символ, знакът на любовта, която щеше да отнесе със себе си до ада и отвъд него.

Каол се извърна към Дориан и Елида, яхнали хамелеонката, и обичта в изражението му отстъпи място на огнена решимост.

- Пазете я! - каза само.

Навярно единствената заповед, която някога щеше да даде на краля си. На техния крал.

Затова го обичаше. И знаеше, че детето в утробата й няма нито за миг да се усъмни в любовта му.

Дориан сведе глава.

- На всяка цена. - Кралят й подаде ръка да се качи на гърба на Лизандра. - Нека да им покажем как се прави!

***

Гърдите на Манон горяха с всяка глътка въздух, но Абраксос летеше неустрашимо през мелето.

Твърде много. Враговете бяха твърде много.

А новите страшилища, които Морат им изпращаше, илкените...

Писъци и кръв изпълваха небето. Крочанки и Железни зъби, и руки - това наистина бяха руки - се бореха за живота си.

Дори мъничкото надежда за победа, която Елин Галантиус им бе спечелила, вече се изплъзваше.

Манон и Абраксос разбиха предните редици на елезни зъби, спускайки се да поразяват илкени и пехотинци. Ветросеч тежеше като олово в ръката й. Вече не знаеше дали по лицето й се стича пот, или кръв.

Кралицата на Терасен се бе завърнала, и то с цяла армия, а се оказваше, че дори това нямаше да е достатъчно.

***

Лоркан знаеше, че Майев е дошла. Усещаше близостта й в костите си като тъмна, злокобна песен, носеща се из света. Валгска песен.

С Белия трън и Фенрис се сражаваха върху крепостната стена. Едион също се биеше наблизо и колеше войник след войник с ярост, извираща от дълбоката му, съкрушителна скръб.

Гавриел беше мъртъв. Загинал бе, за да даде на сина си и другите войници при западната порта шанс да я затворят отново.

Лоркан потисна болката в гърдите си. Пумата вече го нямаше. Кой от тях щеше да е следващият?

Отвъд стената проблесна светлина. Мракът я погълна. Твърде бързо, твърде лесно.

Елин беше загубила ума си. Не мислеше трезво, щом си въобразяваше, че може да се опълчи не само на Майев, но и на Ераван.

Роуан спря насред боя. И един валгски войник щеше да го повали, ако Лоркан не бе хвърлил кинжала си, забивайки го право в лицето на демона.

Роуан само кимна на Лоркан и Фенрис, а после се преобрази в ястреб и излетя от стената.

Лоркан погледна към Фенрис. Воинът стоеше като вкаменен, вероятно усетил промяната отвъд стените. Моментът настъпваше.

- Заедно ще сложим край на това - изръмжа той, преобрази се в бял вълк и скочи от парапета към улиците на града отдолу.

После препусна към портата.

Лоркан надникна към двореца, откъдето знаеше, че Елида го гледа.

Сбогува се безмълвно с нея, изпращайки по вятъра остатъка от сърцето си на жената, спасила го по всеки възможен начин.

След това и той се устреми към портата - към злата кралица, заплашваща всичко, за което бе започнал да копнее, да храни надежда. Надежда. Защото беше открил нещо истински добро в света. Открил бе някого.

И беше готов да умре, за да го защити.

***

Елин цял живот бе упражнявала този танц.

Не само движенията на меча и щита си. Но и нахаканата усмивка, която държеше на лицето си, докато посрещаше всяка вълна от мрак, докато осъзнаваше отново и отново, и отново кои бяха партньорите й в танца.

Стореха ли стъпка към нея, тя ги посрещаше с пламъци. Не разкриваше собственото си колебание, не смееше дори да се замисли дали усещаха, че огънят й се състоеше главно от цвят и светлина.

При всички случаи го избягваха. Пазеха се от него.

Чакаха я да атакува с цялата си сила, да нанесе убийствения удар.

Но ключовете ги нямаше. Нямаше я и Носителката на огъня.

Никаква полза не можеха да извлекат от нея. Вземеха ли я за пленница, можеха единствено да я изтезават.

Това бяха двете й възможности. Смърт или пленничество.

Ала без ключовете Ераван нямаше как да създава още от Камъка на Уирда, да води Валгите си, за да се вселяват в чужди тела.

Елин понечи да наръга Ераван с Голдрин, вдигнала меча си срещу Майев. В същото време ги обгради от двете страни с огъня си, принуждавайки ги да се доближат един до друг.

Ераван отблъсна огнената вълна, но Майев не помръдна. Дори когато Елин отскочи назад задъхано.

Медният вкус на кръвта обгръщаше устата й. Предвестник на неизбежното прегаряне.

Майев погледа как пламъците на Елин разтапят снега със съскане, разкривайки изсъхналата трева на Тералис отдолу. Равнината, приличаща на вълнисто зелено море през топлите месеци, сега представляваше кална шир, окъпана в кръв.

- За богиня - подхвана валгската кралица за пръв път от началото на танца им преди минути или часове, или цяла вечност - не изглеждаш особено склонна да ни поразиш.

- Символите са могъщо нещо - отвърна задъхано Елин, въртейки с усмивка Голдрин в ръката си. Пламъците по острието му свистяха във въздуха. - Ако ви разгромя твърде бързо, ще съсипя ефекта. - Тя призова цялата си останала напереност и намигна на Ераван. - Виждаш ли, иска да те изтощя. Да ти взема силите, за да могат лечителките в двореца да те довършат по-лесно.

-Достатъчно!

Майев атакува с цялата си мощ и Елин вдигна щита си, отклонявайки смъртоносната вълна с пламъците.

Но едва... Ударът отекна в костите й, в кръвта й.

Въпреки това не си позволи дори да трепне, а замахна с огнен камшик към Майев, която отскочи ловко назад.

- Само почакай. Съвсем скоро капанът й ще щракне.

- Тя е лъжкиня и глупачка - изплю Майев. - Цели да ни разедини, защото знае, че заедно можем да я надвием.

Тъмната сила пак се събираше около валгската кралица.

Ераван просто продължи да се взира в Елин със златисти, горящи очи. Накрая се усмихна.

- Да, ти...

Валгският крал замлъкна. Златните му очи се вдигнаха над Елин. Над портата и стената зад нея. Към нещо високо в небето.

Елин не посмя да надзърне натам. Да откъсне вниманието си от него за толкова време. Да се надява.

Но златните очи на Ераван лъснаха. Лъснаха от гняв и дори от мъничко страх.

Той завъртя глава към Майев.

- В онзи дворец наистина има лечителки.

- Естествено, че има - озъби му се тя.

Ераван обаче застина.

- Има вещи лечителки. Могъщи.

- Директно от Tope Сесме - кимна тържествено Елин. - Както вече ти казах.

Ераван продължи да наблюдава Майев. И подозрението отново просветна в очите му.

Той надникна към Елин. Към огъня и меча й. Тя сведе глава.

- Ако тя казва истината, ти си долна твар - изсъска Ераван на Майев.

И преди Елин да събере поне въгленче от магията си за следващата си атака, тъмна, жилеста фигура се спусна от мрака зад Ераван и го грабна в ноктите си. Илкен.

Елин не пиля от силите си в опити да ги свали - знаеше, че илкените са неподатливи на магия. А и Майев оставаше пред нея, следейки с взор как звярът отнася Ераван в небето. Над града.

Срещу двама валгски владетели Елин вече трябваше да е мъртва. А срещу кралицата, изправена пред нея, пак беше въпрос на време... Но ако Ирен и приятелите й съумееха да вземат надмощие над Ераван...

- Е, пак останахме само аз и ти - отбеляза Майев, извивайки устни в онази усмивка на паяк, на ужасяващите твари, готови да нападнат Оринт. Елин отново вдигна Голдрин.

- Точно така исках да бъде - каза искрено.

- Но аз знам тайната ти, Огнена наследницо - рече с напевен глас Майев, преди да й се нахвърли.

112

От върха на най-високата кула на двореца в Оринт, от широкия балкон, издигащ се над света, лечителката изпрати поредната вълна от силата си.

Бялото сияние запали нощта и освети ярко древните камъни на кулата, превръщайки я в маяк.

Предизвикателство към валгския крал, сражаващ се срещу Елин Галантиус на далечната земя.

Ето ме - пееше в нощта силата й. - Тук съм.

Ераван отговори.

Вятърът довя гнева, страха и омразата му още преди илкенът да го пренесе с жилестите си крайници. Той се усмихна на младата лечителка с обгърнати в чиста светлина ръце, като че вече предвкусваше кръвта й. Предвкусваше унищожението на онова, с което го бе призовала, погубването на дарбата й.

Появата му накара хората в двореца под тях да се разбягат с писъци.

Той не беше въплъщение на смъртта, а нещо много по-страшно. Нещо почти толкова древно и почти толкова могъщо.

Илкенът прелетя над кулата и го пусна върху каменния под на балкона. Ераван се приземи с котешка ловкост и се изправи гордо.

С усмивка на лице.

***

- Не очаквах да го направиш - каза Майев. Тъмната й сила се виеше около нея, а Елин вече дишаше тежко. В кръста й се беше появила остра болка, която сега се стрелкаше нагоре по гръбнака й и надолу по краката. - Да постъпиш толкова глупаво и да върнеш ключовете в портата. Какво стана с величавото бъдеще, което ми показа някога, Елин? Как седиш на трона в Оринт и народът скандира благоговейно името ти? Скучно ли щеше да ти е да те боготворят?

Елин събираше сили с всяка глътка въздух, а Голдрин още гореше в ръката й.

Нека си говори - нека злорадства и бръщолеви. Всяка секунда, която й оставяше да се възстанови, да си възвърне поне капчица от силите, беше добре дошла.

Ераван клъвна стръвта, позволявайки на съмненията, които му бе насадила, да хванат корен в съзнанието му. Елин знаеше, че е само въпрос на време да усети силата на Ирен. Единствено се молеше Ирен Тауърс да е готова за него.

- Още от самото начало се надявах двете с теб да сме почти равни - продължи Майев. - Поне ти, за разлика от Ераван, да разбираш истинската същност на силата. На притежанието й. Разочарована съм, че май дълбоко в себе си си искала да бъдеш най-обикновена.

Щитът започваше да й тежи непоносимо. Не смееше да надникне зад себе си към Ераван. Да види какво прави. Почувствала бе изблика от магията на Ирен, дори се бе осмелила да се надява, че е сигнал, примамка. И действително беше успяла да примами Ераван. А това стигаше.

Мракът около Майев се загърчи.

- Обещаната кралица вече не съществува - изцъка с език тя. - Сега си просто асасин с корона. И с обикновена магия.

Два камшика от свирепа сила се устремиха към двете страни на Елин.

Тя отклони ударите с щита си и с Голдрин сред ярките пламъци.

Щитът се отметна назад, но Голдрин продължи да гори все така непоколебимо.

Вече усещаше познатата безкрайна болка. Сенките, готови да я погълнат.

Приближаваха се. Изяждаха малко по малко магията й.

Майев надзърна към огнения меч.

- Хитро от твоя страна да влееш в меча от собствената си дарба. Несъмнено си го сторила, преди да я отдадеш цялата на Портата на Уирда.

- Застраховка, в случай че не се върнех - обясни задъхано Елин. - Оръжие, способно да убива Валги.

- Ще видим.

Майев атакува отново. И отново.

Принуждавайки Елин да отстъпи крачка назад. И още една.

Назад към невидимата линия, която бе начертала между тях и южната порта.

Майев пристъпваше напред, а тъмните й коси и робата й се развяваха от вятъра.

- Лишаваш ме от две неща, Елин Галантиус. Ключовете, които търсех. - Нов камшик от тъмна мощ изпращя към Елин. Този път огънят й едва го отклони. - И от зрелищния дуел, който ми бе обещала.

Сякаш отворила капака на сандъка със силата си, Майев избълва към нея плътни струи мрак.

Елин замахна с пламтящото острие на Голдрин. Но не беше достатъчно. Тя залитна назад и една от тъмните струи близна крака й.

Този път не смогна да сдържи писъка, надигнал се в гърлото й. Строполи се на земята и щитът издрънча върху замръзналата кал.

Благодарение на обучението си поне не си позволи да изпусне Голдрин.

Но в главата й започна да се заражда напрежение - нетърпимо и слузесто.

- Събуди се!

Светът се измени. Огнена светлина замести снега. Дебело парче желязо - ледената земя.

Напрежението в главата й се замята и Елин се приведе над коленете си, борейки се да го потисне. Истина - битката, снегът и кръвта бяха истина.

- Събуди се, Елин - прошепна Майев.

Елин примигна. И се озова в железния ковчег. Майев я гледаше през отворения капак. С усмивка на устни.

- Пристигнахме - каза елфическата кралица.

Не елфическа. Валгска. Майев беше Валг...

- Сънуваше - додаде Майев, прокарвайки пръст по маската, покрила лицето й. - Беше се загубила в странни сънища, Елин.

Не. Не, беше истина. Успя да вдигне глава достатъчно, че да погледне тялото си. Мършавото си тяло в широка, безформена рокля. Осеяно с белези.

Още ги имаше. Не бяха заличени. Не бяха заменени с нова кожа.

- Мога да ти помогна - каза Майев, отмятайки косата й с нежни, любящи милувки. -Кажи ми къде са Ключовете на Уирда, положи кръвната клетва, и веригите, маската, желязната кутия... всичко ще изчезне.

Още не бяха започнали. Не бяха започнали да я разкъсват парче по парче.

Всичко друго беше сън. Протяжен кошмар. Ключовете си оставаха разпилени,

Ключалката - неизкована.

Просто сън по време на дългото плаване. Докъдето и да ги беше довело то.

- Какво решаваш, племенничке? Ще се спасиш ли? Ще ми се вречеш ли в служба?

Не се предавай!

Елин примигна.

- Май ще ти е по-лесно да си останеш тук, а? - подхвана вглъбено Майев, опирайки лакти в ръба на ковчега. - Така няма да ти се налага да взимаш трудни решения. Да прехвърляш от бремето и дълговете си на други. - Тя се поусмихна. - Май това те гложди най-сериозно. Стремежът към свобоДа.

Свобода - тя бе изживяла истинската свобода. Нали?

- От това се боиш най-много; не от мен, нито от Ераван, нито от ключовете. А че копнежът да се освободиш от тежестта на короната, на властта ще те погълне. Ще вгорчава съзнанието ти, докато накрая няма да можеш да се познаеш вече. - Усмивката й се разшири. - Аз искам да те спася от това. С мен ще си по-свободна, отколкото можеш да си представиш, Елин. Кълна се.

Клетва.

Беше положила клетва. Пред Терасен. Пред Нехемия. Пред Роуан.

Елин затвори очи, скривайки от погледа си кралицата, маската, оковите, желязната кутия.

Защото не бяха истински.

Всичко това не беше истинско.

Нали?

- Знам, че си уморена - не спираше да я придумва ласкаво Майев. - Дала си толкова много, а се оказва недостатъчно. Никога няма да им е достатъчно, не разбираш ли?

Така беше. Каквото и да беше направила, каквото и да направеше занапред, нямаше да е достатъчно. Дори да спасеше Терасен, цяла Ерилея, пак трябваше да дава още и още, и още. Даже идеята я смазваше с тежестта си.

- Каирн - каза Майев.

Небрежни стъпки застъргаха по каменния под.

Цялото й тяло затрепери неволно, неконтролируемо. Познаваше тази походка, познаваше...

Противното ухилено лице на Каирн изплува до това на Майев. Два чифта очи я заоглеждаха.

- Как да започнем, Ваше Величество?

Вече й беше задавал този въпрос. Толкова пъти бяха изпълнявали същия този танц.

Горчива жлъчка се надигна в гърлото й. Не можеше да спре да трепери. Знаеше какво ще й причини, как ще започне. Никога нямаше да забрави болката, винаги щеше да носи сянката й със себе си.

Каирн плъзна ръка по ръба на ковчега.

- Май успях да попречупя нещо в теб, а?

Кръщавам те Елентия, Духът, който не може Да бъДе пречупен.

Елин докосна дланта си с покритите си в желязо пръсти. Онзи белег, който завинаги щеше да остане там, дори да не го виждаше...

Нехемия - Нехемия бе пожертвала всичко в името на Ейлве. Но даже тя...

Даже тя бе изпитала бремето на решенията си. Пожелала беше да се освободи от товара.

Това не я правеше слаба. Ни най-малко.

Каирн плъзна поглед по окованото й тяло, преценявайки откъде да започне. Дори се задъха от нетърпение.

Ръцете й се свиха в юмруци. Желязото изстена.

Духът, който не може Да бъДе пречупен.

Не се преДавай!

Щеше да понесе всичко отново, ако се наложеше. Всеки мъчителен час, всяко изтезание.

Щеше да я боли, и щеше да пищи, но беше готова да го преживее наново. Да го надвие наново.

Аробин не съумя да пречупи духа й. Нито Ендовиер.

Нямаше да го позволи и на това нищожество.

Тялото й спря да трепери, успокои се. В очакване.

Майев примигна насреща й. Само веднъж.

Елин си пое дъх - остра, хладна глътка въздух.

Не искаше всичко да приключи. Нищо не биваше да приключва още.

Каирн се разпиля във въздуха. Веригите по тялото й го последваха.

Елин седна в ковчега. Майев направи крачка назад.

Елин огледа старателно сътворената илюзия. Каменната стая с познатите мангали и кука, висяща от тавана. Каменния олтар. Отворената врата и грохота на реката отвъд нея.

Накара се да прогледне истински. Да се изправи срещу мястото, пропито с толкова болка и отчаяние. Жигосало душата й с вечен белег, но нямаше да му позволи да управлява живота й...

Нейната история не беше мрачна.

И това не беше част от нея. Щеше да скъта мястото надълбоко в себе си и нямаше да му разреши да напише цялата й история. Не и нейната история.

- Как? - попита Майев.

Елин знаеше, че в истинския свят около тях се вихреше война. Но реши да поостане още малко в каменната стая.

Излезе от железния ковчег пред смаяния поглед на Майев.

- Трябваше да се досетиш - каза Елин, докато миниатюрните въгленчета, останали от магията й, се разпалваха ярко. - Точно ти, която се боиш от пленничеството и си сторила толкова много, за да го избегнеш. Трябваше да се досетиш, че няма как да ме задържиш дълго тук; че ще намеря начин да се измъкна.

- Как? - попита пак Майев. - Как не се пречупи?

- Защото не ме е страх - каза Елин. - Теб те е водил страхът от Ераван и братята му и именно той те е прекършил. Ако изобщо някога е имало нещо за прекършване.

Майев изсъска и Елин се засмя.

- После си започнала да се страхуваш от Бранън. А сетне и от мен. И виж докъде стигна. - Тя посочи стаята около тях, света отвъд нея. - Само това ти остана от Доранел. Тази илюзия.

Силата на Майев прокънтя из стаята.

Елин й се озъби:

- Нарани вречения ми. Нарани жената, която си го заблудила да приеме за своя вречена. Уби я и го пречупи.

Майев се усмихна едва доловимо.

- Да, и то на драго сърце.

Елин отвърна на усмивката й на свой ред.

- Забрави ли какво ти казах на онзи плаж в Ейлве?

Когато Майев отново мигна недоумяващо, Елин се хвърли в атака.

Запали огнен щит пред себе си и я притисна с него към стената. После изстреля копие от син пламък към валгската кралица.

Майев се предпази със стена от тъмна сила, но Елин не прекъсна настъплението си -продължи да я атакува наново и наново. Думите, които бе изръмжала на Майев в Ейлве, отекваха помежду им: Ще те убия!

И щеше да го направи. Заради всичко, което Майев бе причинила на нея, на Роуан и Лирия, на Фенрис и Конал и на още мнозина, да, щеше да я изтрие от лицето на земята.

Само си помисли за Голдрин, и огненият меч се появи в ръката й.

Щеше да се бори с нея до сетен дъх, ако трябваше.

Майев отблъскваше всеки неин замах, докато двете беснееха в пламъци из цялата каменна стая.

Олтарът се пропука. Изчезна.

Разтопено желязо от куката на тавана закапа, съскайки по каменния под.

Елин разруши с магията си мястото, където Фенрис бе седял, окован с невидими вериги.

И продължи да запраща всяко въгленче от силата си по Майев, макар и по челото й вече да избиваше пот.

Железният ковчег се нагорещи, нажежи се до червено. Само тук, в тази илюзия можеше да му се случи такова нещо.

Майев пак бе решила да я хване в капан.

Ала този път кралицата нямаше да си тръгне.

Елин се завъртя, изтласквайки я назад. Към нажежения ковчег.

И стъпка по стъпка я забута все по-близо до него.

Майев вдигна стена от мрак пред себе си, за да се предпази от огнените стрели, които Елин запращаше към нея, и се осмели да надникне през рамо към нагорещената си участ.

Мъртвешка бледност се разля по лицето й.

Елин се изсмя дрезгаво и насочи Голдрин към нея, свиквайки силата си за последен удар.

Но в същата секунда мярна нещо с крайчеца на дясното си око.

Елида.

Елида стоеше в стаята с обзето от ужас лице. Тя разпери предупредително ръка.

- Внимавай...

Майев замахна с черен камшик към господарката на Перант. Не...

Елин скочи с огнен щит към Елида, за да я защити от смъртоносния удар.

И моментално осъзна грешката си. Осъзна я в момента, в който ръцете й минаха през тялото на приятелката й и тя изчезна.

Илюзия. Беше се уловила на поредната илюзия, излагайки се на опасност...

Тя се завъртя обратно към Майев, готова да атакува с пламък, но твърде късно.

Ръце от сенки я стиснаха за гърлото. Непоклатими, вечни ръце.

Елин се изви, забори се за поне глътчица въздух, но ръцете стискаха, и стискаха...

Стаята се изпари. Камъните под краката й се превърнаха в кал и сняг, а грохотът на реката - в познатата глъчка на сражението. Едва за част от секундата илюзията я изплю обратно в реалността. Топлият въздух отстъпи място на мразовит вятър, животът - на сигурна смърт.

Елин обви ръцете си в пламъци и задращи без дъх по сенките, усукали се около шията й.

Майев стоеше пред нея с развяна от вятъра роба.

- Ето какво ще се случи, Елин Галантиус.

Камшици от сенки се изстреляха към нея, заплющяха кръвожадно и Елин не можа да ги отблъсне нито с пламъците си, нито с волята си. Увиха се задушаващо около тялото й и не й оставиха дъх дори да изпищи.

Огънят й гаснеше.

- Ще положиш кръвната клетва пред мен. А после двете заедно ще оправим бъркотията, която си създала. Вие с краля на Адарлан ще поправите стореното. Въпреки че вече не си Носителката на огъня, ще ти намеря приложение.

Вятър, целунат от сняг, повя покрай нея. Не!

Зад гърба й проблесна светлина и Майев застина.

Сенките се затегнаха още повече около тялото й и Елин пак се изви от болка. Беззвучен писък опита да се изтръгне от гърлото й.

- Вероятно се чудиш защо си мисля, че би се съгласила на подобно нещо. Как мога да те принудя. - Кралицата се засмя гърлено. - Ако не ми се подчиниш, ще погубя всичко, което обичаш най-много на света. Най-скъпото. А като приключа, ще коленичиш пред мен.

Не, не...

Гъст, пулсиращ мрак плъзна от Майев и зрението на Елин се замъгли.

Но вълна от мразовит вятър отблъсна чернилката.

Поне колкото да си поеме въздух. Да вдигне глава и да види татуираната ръка, протегната към нея, за да я изправи на крака. Роуан.

Зад него се появиха още две фигури. Лоркан. И Фенрис във вълчи облик.

Кадърът, който не спря, за да й помогне онзи ден в Мъглив рид, сега й се притичваше на помощ.

Роуан още протягаше уверена ръка към нея, без да отлепя очи от Майев. Вреченият й изръмжа през оголени зъби.

Но пръв атакува Фенрис. Той от дълго време чакаше този момент, тази възможност. Озъби се яростно с щръкнала козина и скочи към Майев. Право към бледата й шия. Елин се загърчи, а Роуан изкрещя предупредително, но беше твърде късно. Заслепен от жаждата си за мъст, от гнева си белият вълк се нахвърли на Майев. Камшик от мрак изплющя към него.

Фенрис изскимтя от болка и звукът отекна в костите на Елин, преди вълкът да се стовари тромаво на земята. От дълбоката рана по лицето му шурна кръв.

Всичко се разигра мълниеносно.

Силите на Роуан и Лоркан се надигнаха, готови за атака. Фенрис се изправи немощно. Нов камшик от сенки се изстреля към него. И го шибна през лицето. Като че Майев знаеше къде точно да го удари.

Фенрис пак падна и кръвта му оплиска снега. Проблесна ярка светлина и той си върна елфическия облик. Жестоките рано по лицето му...

Не. Не...

Елин събра въздух в дробовете си, колкото да процеди сипкаво:

-Бягай!

Предупреждението й накара Роуан най-сетне да обърне поглед към нея.

И тогава Майев атакува отново.

Сякаш бе пазила силата си - сякаш ги бе чакала.

Вълна от мрак обгърна вречения й. Заедно с Лоркан и Фенрис.

Магията им лумна, озарявайки тъмнината като светкавица зад облак. Но не им стигаше да се изтръгнат от хватката на Майев. Лед и вятър заблъскаха мрака й със свирепи, отривисти пориви.

Магията на Майев се засилваше.

Ледът и вятърът секнаха. Мракът като че задуши магията им. Като че я погълна. И приятелите й закрещяха.

Роуан закрещя.

113

Ераван я доближи задъхан.

- Лечителко - процеди, излъчвайки нечистата си сила като черна аура.

Тя отстъпи назад към парапета на балкона. Валгският крал я последва като хищник, най-накрая спипал дълго преследвана плячка.

- Знаеш ли откога те издирвам? - Вятърът брулеше златистата му коса. - Подозираш ли дори на какво си способна?

Тя се поколеба, опирайки гръб в парапета, който я делеше от ужасяващата пропаст.

- Как мислиш, че се сдобихме с ключовете? - По устните му се появи изпълнена с омраза усмивка. - Съществувате и в моя свят. Но там не сте лечителки, а екзекуторки. Унищожителни. Способни да лекувате, но и да вредите. Да разнищвате тъканта на живота. На световете. - Ераван се ухили широко. - Затова ви покорихме. Използвахме ви да разкъсате материята на Портата на Уирда. Да ни дадете три парчета от нея. Майев така и не разбра. И никога няма да разбере. - Насеченият му дъх натежаваше все повече от садистичната наслада с всяка изречена дума, с всяка стъпка към нея. - Бяха нужни всички лечителки от моя свят, за да откъснат ключовете от портата. Но ти, с твоята дарба... ти можеш да го направиш и сама. А сега ключовете пак са в портата... - Той отново се усмихна. - Майев си въобразява, че идвам да те убия. Малката ти огнена кралица също. Дори не подозират, че исках да те открия. Преди Майев. Преди да те е погубила. А сега стоиш пред мен... Да знаеш колко ще се забавляваме двамата с теб, Ирен Тауърс.

Той стори поредна стъпка към нея. После спря.

Застина. Понечи да помръдне, но не успя.

Тогава погледна към каменния под на балкона. Към кървавия символ, в чиито очертания бе влязъл, без да разбере, прекалено съсредоточен в плячката си.

Знак на Уирда. Капан.

Младата лечителка му се усмихна и бялата светлина около ръцете й примигна, а очите й от златисти станаха сапфирени.

- Аз не съм Ирен.

***

Ераван извърна глава към небето, където Лизандра в облика на рук се спускаше откъм другата страна на кулата с Ирен в ноктестите си крака.

Силата му се надигна, но Ирен вече сияеше по-ярко от далечната зора.

Лизандра отвори нокти и пусна предпазливо Ирен на балкона, а тя се устреми към Ераван, излъчвайки светлина.

Дориан си върна собствения облик. От неговото тяло също струеше лечебна светлина, а със силата си ограждаше Знака на Уирда, впримчил Ераван. Вратата на кулата се отвори със замах и Елида изхвърча на балкона в същия момент, в който Лизандра се приземи с тихите си леопардови лапи върху каменния под.

Валгският крал не знаеше накъде да гледа. Докато Дориан не го удари с лечебната си светлина, карайки го да загуби равновесие. Лизандра веднага му се нахвърли и го прикова към студения камък. А Елида го прониза в корема с Дамарис, забивайки върха му в една от пролуките на каменния под.

Ераван изкрещя. Ала този звук не можеше да се мери с онзи, който издаде, когато Ирен го достигна и залепи длани като огнени звезди върху гърдите му.

Светът забави темпото си, изкриви се.

Но Ирен не се боеше.

Не се боеше от ослепителната бяла светлина, която избухна от нея, вливайки се в Ераван.

Той се изви с писък, но древният меч го беше закотвил непоклатимо към камъните.

Тъмната сила на валгския крал закипя, издигна се като вълна, готова да погълне света.

Ирен не й позволи да докосне нито нея, нито приятелите й. Надежда.

Каол твърдеше, че тя носи надежда. В утробата й също растеше надежда.

За по-добро бъдеще. За свободен свят.

Надеждата бе водила две жени от отсрещните краища на континента преди десет години. Надеждата бе накарала майката на Ирен да вземе ножа и да убие войника, който се канел да изгори дъщеря й жива. Надеждата бе накарала Мериън Локан да спечели на една млада наследница време да се измъкне, жертвайки собствения си живот.

Две жени, които никога не се бяха познавали, които светьт бе приемал за обикновени. Две жени, Жозефин и Мериън, избрали надеждата в лицето на мрака.

Две жени, довели ги до този момент. До този шанс за бъдеще.

В тяхно име Ирен нямаше да се бои. В името на детето в утробата си нямаше да се бои.

В името на света, който с Каол щяха да изградят за рожбата си, Ирен нямаше да се бои.

Да, боговете ги нямаше вече, Силба я нямаше, но Ирен можеше да се закълне, че усеща как топлите й, нежни ръце я направляват. Как притискат гърдите на Ераван, докато валгският крал се мяташе, мъчейки се да я разкъса със силата на хиляда тъмни слънца.

Нейната сила обаче ги разби всички.

Нахлу безмилостно в него, в гърчещия се червей във вътрешността му.

Паразит. Инфекция, хранеща се с живота, с енергията, с радостта.

Някак отдалече тя съзнаваше, че цялата искри, свети по-ярко от пладнешкото слънце. Както и че валгският крал под нея не представлява нищо повече от гнездо усукани една в друга змии, които се опитваха да я ухапят, да отровят светлината й.

Нямаш власт наД мен, каза му Ирен. На тялото, приютило паразита на всички паразити.

Ще те разкъсам на парчета - изсъска той. - И ще започна с детето в...

Ирен разпали силата си само с една мисъл.

Ераван изкрещя.

Силата на сътворението и унищожението. Това таеше в себе си.

Създателка на живот. Сътворителка на светове.

Тя продължи да го изгаря късче по късче. Зае се първо с крайниците му, придвижвайки се навътре.

А когато магията й започна да се изцежда, Ирен протегна ръка.

Не усети болка, когато някой разряза дланта й. И едва почувства натиска на мазолестата ръка, която се сключи с нейната.

Ала когато суровата магия на Дориан Хавилиард се изля в нея, Ирен ахна.

И се превърна в звездна светлина, в топлина, сила и радост.

***

Силата на Ирен беше силата на живота. На чистия, неомърсен живот.

Едва не събори Дориан на колене, когато се срещна с неговата. Когато той й я предаде доброволно, безвъзмездно, докато Ераван лежеше под тях. Прикован с меч към каменния под.

Демонският крал изрева.

Удовлетворение. Болката му трябваше да достави удовлетворение на Дориан. Защото беше предвестник на края му.

В името на Адарлан, на Сорша, на Гавин и Елена. За всички тях Дориан изля силата си в Ирен.

Ераван се замята и магията му се надигна, блъсвайки се в непробиваема стена от светлина.

Но Дориан нареди:

- Името му!

Ирен, съсредоточена в мисията си, дори не надзърна към него.

Ераван обаче срещна погледа му, стенейки от болка.

Омразата в очите на демонския крал можеше да погълне целия свят.

- Името на баща ми - настоя безцеремонно Дориан. - Отнел си му го.

Чак сега осъзнаваше колко отчаяно се нуждаеше да го разбере.

Жалък, безгръбначен мъж - процеди безгласно Ераван. - Също като теб...

- Кажи ми името му! Върни му го!

Ераван се закикоти през писъците си. Не.

- Върни го!

Този път Ирен го изгледа недоумяващо. Магията й секна за миг.

Ераван скочи и силата му избухна.

Дориан я изтласка и се хвърли към демонския крал. Към Дамарис.

Крясъкът на Ераван заплаши да срути двореца, когато Дориан заби острието още по-надълбоко. И го завъртя. Пусна общата им сила по него.

- Кажи ми името му - просъска задъхано през зъби.

Ирен, вкопчила се в другата му ръка, го предупреди тихо. Дориан почти не я чу.

Ераван просто се изсмя отново и се закашля, когато силата им продължи да го изгаря отвътре.

- Има ли значение? - попита приглушено Ирен.

Да. Дориан не знаеше защо, но имаше.

Баща му може и да беше заличен от Отвъдното, от всяко измерение, но заслужаваше да му върне името.

Като вид отплата. Макар и само за да му даде поне мъничко покой.

Силата на Ераван пак се надигна към тях. Дориан и Ирен я потиснаха.

Сега. Трябваше да го довършат сега.

- Кажи ми името му! - изръмжа Дориан.

Ераван му се усмихна. Не.

- Дориан - предупреди го пак Ирен.

По лицето й се стичаше пот. Нямаше да издържи още дълго. А да рискува нейния живот...

Дориан изпрати силата им по острието. Дръжката на Дамарис засия.

- Кажи ми...

Твоето е.

Ераван изцъкли очи, когато думите се изнизаха от него.

Дамарис ги беше извлякъл от съзнанието му. Но Дориан нямаше време да се диви на силата на меча.

Името на баща му...

Дориан.

Взех името му - изплю Ераван, гърчейки се, докато Дамарис изтръгваше думите от него. - Заличих го. Но той си го спомни веДнъж. Само веДнъж. Когато те съзря за първи път.

От непоносимата истина по лицето на Дориан се затъркаляха сълзи.

Навярно баща му несъзнателно бе скрил името си в собствения си син като последен бунт срещу Ераван. Беше го дал на него като таен знак, че мъжът в обсебеното от демон тяло още се бореше. Никога не бе спрял да се бори.

Дориан. Името на баща му.

Дориан пусна дръжката на Дамарис.

Ирен се задъхваше. Веднага - трябваше да приключат веднага.

Въпреки валгския крал пред него нещо в гърдите на Дориан се отпусна. Най-сетне зарасна.

И докато топлината на магиите им изпаряваше сълзите по лицето му, Дориан каза на Ераван:

- Аз разруших крепостта ти. - Усмихна му се стръвно. - А сега ще унищожим и теб. После кимна на Ирен.

Очите на Ераван лумнаха като живи въглени. А Ирен пак освободи силата им.

***

Ераван беше безпомощен срещу суровата магия, преливаща се с тази на Ирен, със силата, сътворяваща светове.

Целият град и равнината наоколо грейнаха от ослепителна светлина. Толкова ярка, че Елида и Лизандра закриха очите си. Даже Дориан затвори своите.

Но Ирен видя всичко. Видя какво се криеше в Ераван.

Изроденото, противно същество вътре. Древно и пропито с омраза, мъртвешки бледо. Бледо, защото цяла вечност бе съществувало в пълен мрак, без нито веднъж да зърне слънчева светлина.

Без да види нейната светлина, която сега обгръщаше луннобялата му, вехта плът.

Ераван се гърчеше в конвулсии, превиваше се върху пода, приклещен на това странно място в него самия.

Жалък си, каза просто Ирен.

В златистите му очи пламна огън на ярост и ненавист.

Но тя само му се усмихна, извиквайки красивия облик на майка си. За да му го покаже.

Прииска й се да знаеше как бе изглеждала майката на Елида, за да му покаже и Мериън Локан.

Двете жени, които беше убил със собствената си ръка или с чужда, и то без дори да се замисли.

Две майки, чиято любов към дъщерите им и надежда за по-добър свят можеше да надвие дори силата на Ераван. Дори Ключовете на Уирда.

И докато лицето на майка й още сияеше пред него, докато му показваше грешката, която дори не подозираше, че е допуснал, Ирен сви ръка в юмрук.

Ераван изпищя.

Тя стисна юмрука си още по-здраво и някак далечно усети как истинската й ръка прави същото. Усети как ноктите й се впиват в плътта.

Не се вслуша в молбите на Ераван. В заплахите му.

Просто стисна юмрук. И продължи да го стиска.

Докато от валгския крал не остана само тъмен пламък в шепата й.

Тя я стисна за последен път и тъмният пламък угасна.

Сетне сякаш полетя надолу обратно към тялото си. И действително падаше - ръката й се изплъзна от тази на Дориан и тя залитна назад към козинестото тяло на Лизандра.

Дориан се спусна да улови отново ръката й, за да не прекъсва потока на магиите им, но вече нямаше нужда.

Нямаше нужда нито от неговата сила, нито от тази на Ирен.

Ераван лежеше безжизнен на каменния под, забол изцъклени, незрящи златисти очи в нощното небе.

Кожата му постепенно посивя и започна да се спаружва, да гние.

Сякаш животът му се разлагаше отвътре.

- Изгори го - рече дрезгаво Ирен с ръка на корема.

Отвърна й радостна искра от силата на Дориан.

Той не се поколеба. И пламъците му светкавично погълнаха разлагащото се тяло пред тях.

Но огънят се оказа непотребен.

Защото още преди да изпепели дрехите му, Ераван се разпадна. Превърна се в купчина суха плът и крехки кости.

Дориан обаче изгори и тях.

Всички на балкона наблюдаваха мълчаливо как валгският крал изтлява в пепел.

Накрая зимният вятър повя покрай кулата и я отнесе надалеч.

114

Беше мъртва.

Елин беше мъртва.

Безжизненото й тяло бе приковано към портите на Оринт, косата й - остригана до скалпа.

Роуан коленичи пред портите, докато армиите на Морат се стичаха покрай него. Това не беше истина. Не можеше да е истина. Но слънцето топлеше лицето й и натрапчивата миризма на смъртта изпълваше ноздрите му.

Той стисна зъби и напрегна съзнанието си да го изведе от това пъклено място. От този кошмар наяве.

Ала не се разбуди.

Малка, нежна ръка докосна рамото му.

- Сам си го навлече - каза мелодичен женски глас.

Познаваше този глас. Никога нямаше да го забрави.

Лирия.

Тя стоеше зад него, вперила поглед в Елин. Облечена беше в тъмната броня на армията на Майев, сплела кестенявата си коса в плитка, разкривайки финото си, прелестно лице.

- Май и на нея го навлече - добави някак вглъбено вречената му... неистинската му вречена.

Мъртва. Лирия беше мъртва, а Елин трябваше да оцелее...

- И избираш нея пред мен? - попита Лирия с плувнали в сълзи кафяви очи. - Кога стана такъв?

Роуан не намираше думи да й обясни, да се извини.

Елин беше мъртва.

А той не можеше да диша. И не искаше.

***

Конал му се хилеше презрително.

- Ти си виновен за всичко, което ме сполетя.

Коленичил на верандата в Доранел, в дворец, който се бе надявал повече никога да не съзре, Фенрис се мъчеше да потисне жлъчката, надигаща се към гърлото му.

- Съжалявам.

- Съжаляваш, но би ли променил нещо? Аз ли бях необходимата жертва, за да постигнеш онова, което желаеше?

Фенрис поклати глава, ала тя внезапно се оказа вълча - пак се озоваваше в тялото, което някога бе обичал силно, с което някога се бе гордял. Във вълчия си облик -неспособен на реч.

- Отне ми всичко - продължаваше братът му близнак. - Всичко. А изобщо скърби ли 'по мен? Натъжи ли те смъртта ми?

Имаше потребност да му каже - да му сподели толкова много, да му разкрие чувствата си. Ала вълчият му език не владееше речта на човеците и елфите. Нямаше глас.

- Заради теб умрях - пророни Конал. - Заради теб страдах. И никога няма да го забравя.

Моля те! Думите прогаряха езика му. Моля те...

***

Не можеше да го понесе.

Не можеше да гледа как Роуан крещи на колене.

Как Фенрис ридае, вдигнал лице към притъмнялото небе.

А Лоркан - Лоркан мълчеше, забол празен поглед в нищото, докато в съзнанието му се разиграваше незнаен кошмар.

Майев изхъмка под носа си.

- Виждаш ли на какво съм способна? Колко са безпомощни срещу мен?

Роуан изрева и сухожилията по шията му се обтегнаха. Бореше се с всички сили срещу Майев.

Елин не можеше да го понесе. Да гледа как се мъчат.

Това не беше илюзия, нито сън. Болката им беше истинска.

Майев най-накрая разкриваше валгските си сили. Същата адска дарба като на валгските принцове. Същата, на която тя самата бе станала жертва. И бе надвила с огън.

Но не й беше останал огън, за да помогне и на тях. Нито въгленче.

- Вече действително нямаш какво да ми предложиш в замяна - каза Майев. - Освен себе си.

Беше готова на всичко. На всичко, само и само да сложи край на това...

***

- Ти си нищо.

Елида стоеше пред него, а високите кули на град, който Лоркан никога не бе виждал, който трябваше да е новият му дом, сякаш го зовяха от хоризонта. Вятърът брулеше тъмната й коса, студен като светлината в очите й.

- Просто поредното копеле - додаде тя. - Да не си въобразяваше, че бих се омърсила с теб?

- Мисля, че си моя вречена - програчи той.

Елида се изкикоти.

- Вречена? Как реши, че ти се полага подобно нещо след всичките ти злосторства?

Не можеше да е истина - не беше истина. Но студеното й лице, отчуждеността...

Сам беше виновен за тях. Заслужаваше ги.

***

Майев огледа тримата елфи, някогашни нейни роби, потънали в тъмната й мощ, раздираща съзнанията им, спомените им. И се изсмя.

- Жалко за Гавриел. Той поне загина достойно.

Гавриел...

Майев се обърна към нея.

- О, май не си знаела. - Тя изцъка с език. - Пумата вече няма да реве. Плати с живота си, за да защити малкото си.

Гавриел беше мъртъв. Усети истината в думите на Майев. Позволи им да пробият дупка в сърцето й.

- Него очевидно не си могла да спасиш - допълни валгската кралица. - Но можеш да спасиш тях.

Този път Фенрис изрева. Роуан вече мълчеше и зелените му очи изглеждаха празни. Каквото и да виждаше, явно го беше докарало отвъд писъците и риданията.

Болка. Неописуема, невъобразима болка. Каквато тя самата бе понесла - навярно и по-тежка.

Въпреки това...

Елин не даде на Майев време да реагира. Не й даде време дори да извърне глава. Просто грабна Голдрин от земята до себе си и го запрати по кралицата.

Майев се завъртя тъкмо навреме и острието му прелетя на броени сантиметри от нея, забивайки се със съскане в снега. Още гореше.

Но на Елин и толкова й стигаше.

Без да чака нито миг, изстреля пламъците си като копия.

Не към Майев.

А към Роуан, Фенрис и Лоркан. Удариха ги мощно в раменете.

Прогориха ги. Дамгосаха ги.

***

Елин беше мъртва. Мъртва, и той я беше предал.

- Ти си недостоен елф - каза Лирия, оглеждайки портата, от която висеше тялото на Елин. - Заслужаваш съдбата си. Заслужаваш я, след като позволи да ми се случи такова нещо.

Елин беше мъртва.

Роуан не искаше да живее в този свят. Нито секунда повече.

Елин беше мъртва. И той...

Изненадваща болка връхлетя рамото му. Запали го.

Сякаш някой го жигосваше. С нажежен ръжен.

С пламък.

Той погледна мястото, но не забеляза рана.

Лирия продължаваше:

- Носиш само страдание на онези, които обичаш.

Думите й звучаха далечно. Като че прегарящата болка ги заглушаваше.

Огнената агония отново го прободе като призрачна рана, като спомен...

Не спомен. Не спомен, а спасително въже, спуснато в мрака. В илюзия. Котва.

С каквато той някога я беше изтръгнал от плена на онзи валгски принц.

Елин.

Той сви ръце в юмруци до тялото си. Елин, която бе страдала като него. Която знаеше какво е мирен живот, но въпреки това избра него, точно такъв, какъвто беше... заради споделените им мъки. Илюзии - това бяха илюзии.

Роуан стисна зъби. Усети нещото, увито около съзнанието му. Нещото, което го държеше в плен.

И изръмжа дълбоко.

Майев му беше причинявала същото страдание и преди. Нахлувала бе в ума му. Беше му отнемала насилствено най-ценното в живота му. Елин.

Но той нямаше да й го позволи отново.

***

Лоркан изрева от болка, когато нагорещеният ръжен прониза сетивата му, подигравателните думи на Елида, представата му за Перант, дома, който толкова желаеше, а вероятно никога нямаше да зърне.

Светьт затрептя пред очите му. Превърна се в сняг и мрак, и бойно поле.

И Майев. Застанала пред тях с гневно, бледо лице.

Силата й го връхлетя като настървена пантера...

Този път Елида лежеше в огромно, пищно легло, протегнала съсухрена ръка към него. Ръка на старица, осеяна с белези, чиито тьнички сини вени се преплитаха като реките на Доранел.

А лицето й... Тъмните й очи бяха мътни, кожата й - сбръчкана. Оредялата й коса беше снежнобяла.

- Не можеш да избягаш от тази истина - рече със старчески грак. - Тя е като меч, надвиснал над главите ни.

Смъртният й одър. Тя лежеше на смъртния си одър. А ръката, с която той докосна нейната, оставаше все така млада. Лоркан оставаше млад.

Горчива жлъчка обгръщаше гърлото му.

- Моля те!

Той сложи ръка на гърдите си, сякаш така можеше да попречи на сърцето си да се пропука още повече.

Отвърна му слаба, пулсираща болка.

Плиткият дъх на Елида дращеше ушите му. Нямаше сили да я гледа, не можеше...

Притисна ръка още по-плътно към гърдите си. Към болката в тях.

Животът беше болка. Болка и радост. Радост заради болката.

Прочете го по лицето на Елида. По всяка бръчка. По всеки побелял косъм по главата й. Живот, изживян с него. И болка от раздялата, защото бе изживян прекрасно.

Мракът започна да се разсейва. Лоркан долепи ръка към парещата рана в рамото си.

Елида се покашля сухо и сърцето му се сви, но той прие измъчения звук в него. Прие всичко, което щеше да им поднесе бъдещето.

И нищо не го плашеше.

***

Конал умираше отново и отново. Пак и пак.

Лежеше на пода на верандата и кръвта му се стичаше към обгърнатата от мъгли река отдолу.

Но това трябваше да е неговата участ.

Ако той се хвърлеше от ръба на верандата в бързеите на буйната река, дали някой щеше да забележи липсата му? Ако скочеше заедно с брат си, сграбчил го в обятията си, щеше ли реката да му предложи милостив край?

Не че го заслужаваше. Заслужаваше бавна, мъчителна смърт.

Наказанието му, справедливата отплата за престъплението срещу собствения му брат. За това, че бе допуснал брат му да живее в неговата сянка, без дори да опита да сподели светлината с него.

Огнена болка, жестока и сурова, прогори рамото му. Сякаш някой го бе пъхнал в пещ. Заслужаваше такава агония. Затова я приветства в сърцето си.

С надеждата да го унищожи.

***

Болка. Същото онова нещо, което най-много се боеше да не им причини, от което се бореше да ги опази.

Мирисът на обгорената им плът опари ноздрите й и Майев се изсмя гърлено.

- Това щит ли беше, Елин? Или се пробва да ги избавиш от мъките?

Роуан беше коленичил до нея и ръката му, отпусната точно върху ръба на захвърлената му брадва, потрепна от ужаса, който изживяваше в кошмара си.

Острието разряза дланта му и уханието на заснежени борове се сля с медния мирис на кръв.

- Дълго можем да продължаваме така - каза Майев. - Докато Оринт не затъне в опустошение.

Погледът на Роуан оставаше все така празен, докато кръвта му шуртеше по снега. Пръстите му се свиха. Съвсем леко.

Приканващ жест, незабележим за Майев. За всеки друг - освен за Елин. Защото телата на двамата говореха на таен език още от мига, в който се срещнаха на онази прашна уличка във Варес.

Малък жест на неподчинение. Каквото някога бе показал на Майев пред трона й в Доранел.

Фенрис простена отново и Майев обърна очи към него.

Елин плъзна ръка по брадвата на Роуан и болката зашепна в тялото й.

Вреченият й потрепери, борейки се срещу съзнанието, наново похитило неговото.

- Каква загуба! - подхвана Майев, връщайки взор към тях. - Първокласни елфи да се откажат от службата си за мен, полагайки кръвна клетва пред кралица, останала с няколко капки сила.

Елин стисна ръката на Роуан.

Помежду им се отвори врата. Врата, водеща към него, към нея.

Пръстите му се сключиха около нейните.

Елин се изсмя.

- На мен може и да не ми е останала сила - каза тя, - но вреченият ми има предостатъчно.

Готов да атакува от другата страна на тъмния проход помежду им, Роуан издърпа Елин на крака и силите им, душите им се сляха.

Магията му я връхлетя, древна и неудържима. Лед и вятър се превърнаха в изпепеляващ огън.

Сърцето й запя, зарева, когато силата му се вля в нея. Вреченият й я държеше здраво за ръка. Решен да не я пусне никога.

По устните му се появи усмивка - свирепа, дива, дяволска. Около главата му пламна огнена корона, същата като нейната.

Двамата погледнаха към Майев.

Валгската кралица изсъска и тъмната й сила пак започна да се събира.

- Силата на Роуан Белия трън не е толкова могъща, колкото твоята беше едно време.

- Може и така да е - обади се Лоркан зад гърбовете им с бистри, освободени очи, - но заедно сме по-силни.

Той надникна към Елин и вдигна ръка към огненочервеното изгорено петно върху гърдите си.

- А освен с нашата магия - каза Елин, рисувайки символ в снега с кръвта на двама им с Роуан, - разполагаме и с друга.

В краката им лумна светлина и силата на Майев се надигна - ала твърде късно.

Порталът се отвори. Точно както обещаваха Знаците на Уирда в книгите, които Каол и Ирен бяха донесли от Южния континент.

И се отвори точно към мястото, което Елин бе избрала, което бе видяла, прелитайки през световете отвъд Портата на Уирда. Което двамата с Роуан бяха посетили преди няколко дни, за да се уверят с очите си в съществуването му.

Горската полянка, затрупана с плътен сняг, сребрееше под лунната светлина. Заобиколена беше с причудливи стари дървета - по-стари дори от тези в Оуквалд. Дървета, виреещи само северно от Терасен, във вътрешността на континента.

Но не те накараха Майев да застине, а множеството от хора, чиито брони и оръжия проблясваха под дебелите им рунтави кожуси. Сред тях ръмжаха вълци, големи колкото коне. Вълци с ездачи върху гърбовете си.

По цялото бойно поле се отваряше портал след портал. Точно където Роуан и кадърът му ги бяха нарисували с кръвта си по време на битката. Готови да се отворят от заклинанието. И пред всеки портал чакаше по един многолюден отряд. Цяла армия.

- Подочух, че ти се идвало по тези места - каза Елин на Майев, докато силата на Роуан се лееше като симфония в кръвта й. - Заедно с принцесите в тела на каранкуи. - Тя се усмихна. - Затова ми хрумна да доведа и малко от моите приятели.

Първата фигура отвъд портала ги наближи, яхнала великански сребрист вълк. Заострените уши на елфата се виждаха дори под качулката на кожуха върху масивната й броня.

- Елфите, живели някога в Терасен, не са били напълно изтребени - пое Елин. Устните на Лоркан започнаха да се разтягат в бавна усмивка. - Намерили нов дом. При Вълчото племе. - Сред ездачите на вълци наистина имаше и човеци. Както разказваха митовете. - А знаеше ли, че макар много от елфите да са дошли тук с Бранън, имало цял клан, пристигнал от Южния континент? В бягство от теб, доколкото разбирам. Всъщност колкото и да ми е неприятно да ти го кажа, всичките не са ти особени почитатели.

Все повече и повече елфи и човеци от Вълчото племе пристъпваха към портала с извадени оръжия. Зад тях войската им се простираше чак до хоризонта.

Майев стори крачка назад. Само една.

- Но знаеш ли кого мразят дори повече от теб? - Елин посочи с Голдрин към бойното поле. - Онези паяци. Несрин Фалик ми разказа как предците им се борили срещу тях на Южния континент. Как, бягайки от теб, когато си опитала да оковеш лечителките им, попаднали на малките ти приятелки. Като пристигнали в Терасен, не забравили. Част от истината се изгубила, размила се с времето, ала не забравили. Предавали тази омраза на потомците си. Обучавали ги.

Елфите и вълците им отвъд портала обърнаха погледи към принцесите в тела на каранкуи, които вече излизаха на бойното поле.

- Казах им, че за теб ще се погрижа лично - продължи Елин и Роуан се засмя, - но паяците... О, паяците са за тях. Май от доста време чакат да им отмъстят. На вещиците от Железни зъби също. Подочух, че през последните десет години ълтоногите не са били твръде мили с онези, принудени да живеят в животинския си облик.

Елин изпрати лъч светлина. Друг сигнал не им беше потребен.

За народ, поискал едно-единствено нещо в замяна, когато Елин ги помоли да се включат в последната битка: да се върнат в Оринт. Да се върнат след десетилетно спотайване в горите.

Пламъкът й затанцува по бойното поле. И изгубените терасенски елфи заедно с легендарното Вълчо племе, което ги бе приело и бранило, се втурнаха през отворените портали. Връхлитайки нищо неподозиращите моратски редици.

Майев бе пребледняла като мъртвец. И пребледня още повече, когато просветна магия и паяците започнаха да падат убити, със секнати от астерионски мечове писъци на изумление.

Ръката на Роуан стисна нейната и Елин вдигна очи към вречения си. Но той бе вперил поглед във Фенрис. Все още обвит в тъмната сила на Майев.

Още лежеше върху снега, ронейки мълчаливи, нестихващи сълзи по окървавеното си лице.

Елин потърси онези нишки от сърцето и душата си през грохотната сила на Роуан.

ПоглеДни ме! Безмълвната й команда отекна по връзката й с кръвната клетва на Фенрис.

Погледни ме!

- Сигурно сега си въобразявате, че можете да ме унищожите по зрелищен начин -каза Майев на двама им с Роуан, докато тъмната й сила се надигаше като вълна. - Все пак на вас съм навредила най-много.

ПоглеДни ме!

Фенрис извърна изнурено лице към нея и очите му я погледнаха незрящо. Но се избистряха лека-полека.

Елин мигна четири пъти. Тук съм, с теб съм.

Той не й отговори.

- Проумявате ли какво е валгска кралица? - попита ги Майев с триумфално изражение, въпреки че отдавна изчезналите елфи и Вълчото племе атакуваха войската й. - Аз съм безкрайна и вечна като морето. Ераван и братята му ме издирваха заради силата ми. - Магията й я обгръщаше като черна аура. - Харесва ти да се наричаш Богоубийца, нали, Елин Галантиус? Но боговете бяха просто горделиви същества, заключени в този свят. Непонятни за човешкото ти съзнание твари. - Тя разпери ръце. -Аз съм бог.

Елин отново мигна на Фенрис, докато силата на Роуан се събираше във вените й, готвейки се за първия им и последен

удар, докато тази на Лоркан се надигаше до тях. Но Елин продължи да мига на Фенрис, взирайки се в полупразните му очи.

Тук съм, с теб съм.

***

Тук съм, с теб съм.

Една кралица му го казваше. На тайния им, безмълвен език. Думи, които си бяха повтаряли един на друг през онези непоносими часове на изтезания.

Не беше сам.

Не беше сам тогава, не остави и нея сама.

Верандата в Доранел и окървавеният сняг пред Оринт се сляха в една картина и потрепнаха пред очите му.

Тук съм, с теб съм.

Майев стоеше пред Елин и Роуан, обвита в огнена мощ. Пред Лоркан, чиято тъмна дарба го обгръщаше като сянка. Елфи - толкова много елфи и вълци, някои яхнали зверовете, се изсипваха на бойното поле през дупки в небето.

Значи планът беше сработил. Налудничавият им план, отреден за мига, когато всичко отидеше по дяволите, когато не им останеше нищо друго.

Силата на Майев обаче продължаваше да се надига.

Елин още го гледаше, теглеше го с очи. Издърпваше го от обляната в кръв веранда. Към тяло, треперещо от болка. И лице, което пареше, пулсираше.

Тук съм, с теб съм.

Фенрис й отвърна на техния език. Мигна само веднъж.

Да.

А когато тя помръдна очите си отново, той разбра сигнала й.

***

Елин погледна Роуан. Той вече й се усмихваше. Съзнавайки каква можеше да е съдбата им.

- Заедно - пророни тя.

Той погали с палец нейния. В знак на любов, за сбогом.

Сетне двамата избухнаха.

Пламък, нажежен до бяло и толкова ослепителен, рукна с тътен към Майев.

Но тъмната кралица го очакваше. Две вълни от мрак се извисиха към небето и се спуснаха като водопади към тях.

Спря ги щит от черен вятър. Отблъсна ги.

Елин и Роуан атакуваха наново - светкавично като змия. Сгрели и копия от пламък накараха Майев да отстъпи назад. С крачка, а после и втора.

Лоркан я нападна от едната страна, принуждавайки я да отстъпи още.

- Бих казала - подхвана задъхано Елин, мъчейки се да надвика възхитителния грохот на магията, течаща в нея, нестихващата песен на двама им с Роуан, - че не си навредила най-много на нас.

Лоркан редуваше ударите си - ту я нападаше с огън, ту с черна като нощта смърт.

Майев свъси тъмни вежди.

Елин запрати насреща й огнена стена, която я отблъсна още крачка назад.

- Той обаче има сметки за разчистване с теб.

Майев изцъкли очи и понечи да се обърне. Но не беше достатъчно бърза.

Фенрис изчезна от мястото, където бе коленичил, и изникна точно зад нея.

Гоодрин лумна в ярки пламъци, когато го заби в гърба й.

Право в тъмното й сърце.

115

Тъмната кръв на Майев плисна по снега. Тя се свлече на колене и задращи с пръсти по огненото острие, щръкнало през гърдите й.

Фенрис я заобиколи, оставяйки меча забит в гърба й, и се изправи до Елин.

Елин доближи кралицата. Около двама им с Роуан се въртяха живи въглени.

Майев оголи зъби и изсъска, мъчейки се напразно да извади острието от гърдите си.

- Махни го!

Елин просто обърна очи към Лоркан.

- Искаш ли да й кажеш нещо?

Той се усмихна мрачно, наблюдавайки как елфите и Вълчото племе се вихрят срещу паяците.

- Да живее кралицата!

Елфическата кралица на Запада.

Майев изръмжа. Но не с гърло на елф, нито на човек. А на Валг. Чист, неприкрит Валг.

- Я, кой реши, че е време да зареже преструвките?! - отбеляза Елин.

- Ще отида доброволно там, където си избрала да ме прокудиш - изсъска Майев. -Само извади меча!

- Независимо къде? - попита Елин и пусна ръката на Роуан.

Раздялата с магията му, със силата му я удари така, сякаш се гмурваше в леденостудено езеро.

Но и нейната й стигаше.

Не магия, не и толкова велика като преди, а сила, по-могъща, по-дълбока от нея. Огнено сърце - така я бе наричала майка й.

Не заради дарбата й. Никога заради дарбата й.

Майев изсъска отново, дращейки с пръсти острието, щръкнало от гърдите й.

Елин обгърна ръката си в пламъци и я подаде на валгската кралица.

- Избягала си тук от съпруг, когото не си обичала. От свят, който не си обичала.

Майев застина, оглеждайки ръката на Елин. Новите мазоли по нея. И потрепна -потрепна от болка заради острието, пронизало сърцето й, без да я убие.

- Да - промълви накрая.

- Но обичаш този свят. Обичаш Ерилея.

Тъмните очи на Майев се плъзнаха от Елин към Роуан и Лоркан.

- Да. Доколкото съм способна на обич.

Елин задържа ръката си протегната към нея. Не отдръпна предложението си.

- И ако реша да те прокудя, ще отидеш, където и да те изпратим? И повече никога няма да тормозиш нито нас, нито когото и да било друг?

- Да - озъби се Майев, поглеждайки с болезнена гримаса неунищожимия меч, пробол сърцето й.

После сведе задъхано глава и пое протегнатата ръка на Елин.

Елин пристъпи към нея. И нахлузи нещо на единия пръст на Майев.

Накрая прошепна в ухото й:

- Тогава върви в ада!

Майев се дръпна назад, ала твърде късно.

Твърде късно, защото златният пръстен - пръстенът на Силба, на Атрил - вече сияеше върху бледата й ръка.

Елин отстъпи назад към Роуан, а Майев запищя.

Запищя, вдигнала лице към тъмното небе, към звездите.

Майев не искаше пръстена за защита срещу Валгите. Не, тя самата беше Валг. Искаше го, за да не го притежава никой друг.

Елида го бе дала на Елин не за да погуби с него валгската кралица, а за да я пази. А Майев никога нямаше да познае тази велика сила: приятелството.

Именно това бе попречило на кралицата да се превърне в огледало. Това бе спасило Елин и кралството й.

Майев се загърми, а Голдрин продължаваше да гори със светлина, същата като тази на ръката й.

Пръстенът правеше носителя си недосегаем от Валгите. На тях пък действаше като отрова.

Майев изкрещя толкова пронизително, че светът се разтърси.

Всички наоколо просто стояха сред сипещия се сняг и я гледаха със студени лица.

Ставаха свидетели на смъртта й в името на онези, които бе унищожила.

Майев се замята в мъчителни конвулсии, раздирайки плътта си. Бледата й кожа започна да се бели като стара боя.

Да разкрива малко по малко съществото под измамния облик, който сама си бе създала.

Елин просто надзърна към Роуан, към Лоркан и Фенрис с притаен въпрос в очите.

Роуан и Лоркан кимнаха. Фенрис мигна веднъж. Жестоко раненото му лице още кървеше.

Елин пак доближи пищящата кралица, съществото под кожата й. Мина зад нея и изтръгна Голдрин от тялото й.

Майев, се свлече върху калния сняг, но пръстенът не спираше да я разкъсва отвътре.

Елин вдигна Голдрин над главата си и кралицата впи тъмни, ненавистни очи в нея. Елин само й се усмихна.

- Ще се преструваме, че последните ми думи към теб са били достойни за песен.

Тя замахна с огнения меч.

Устата на Майев още беше отворена в беззвучен писък, когато главата й се търкулна върху снега.

Плисна черна кръв, но Елин не спря дотук. Замахна отново с Голдрин и прониза черепа на Майев. Забивайки го в земята отдолу.

- Изгори я - програчи Лоркан.

Топлата, силна ръка на Роуан отново намери нейната.

Като вдигна очи към него, по лицето му блещукаха сълзи.

Не заради мъртвата валгска кралица пред тях. Не и заради подвига на Елин. Нейният принц, съпруг и вречен бе отправил поглед на юг. Към бойното поле.

Дори когато силите им се сляха и Елин превърна Майев в пепел, Роуан не откъсна очи от бойното поле.

Където редица след редица, след редица валгски войници се строполяваха на колене в разгара на битката с елфи, вълци и даргански ездачи.

Където руките кръжаха смаяно във въздуха, докато илкените падаха от небесата, сякаш улучени от смъртоносни стрели.

В далечината отекнаха няколко оглушителни писъка - сетне стихнаха.

Цяла армия рухна насред сражението.

Вълната на затишието се разливаше от вътрешността на армията към периферията й. Докато цялата моратска войска не легна неподвижно на земята. Докато вещиците от Железни зъби, воюващи в небето, не осъзнаха какво се случва и не се устремиха на юг, бягайки от рукините и вещиците, които се спуснаха след тях.

Докато тъмната сянка около повалената армия не се разсея във въздуха.

Тогава Елин разбра със сигурност, че Ераван вече го няма.

Разбра кой бе успял да го надвие най-накрая.

Тя извади меча си от купчината пепел, в която се беше превърнала Майев. Вдигна го нависоко в нощното небе, към звездите, и изпълни света с победоносния си вик. С името, което войниците на бойното поле и в града заповтаряха, докато не прокънтя в цял Оринт. Докато не достигна сияйните звезди на Господаря на Севера, от чиято пътеводна светлина към дома вече не се нуждаеше.

Ирен.

Ирен.

Ирен.

116

Каол се събуди от топли, нежни ръце, милващи го по челото, по челюстта.

Познаваше този допир. Щеше да го разпознае, дори да беше сляп.

Последно си спомняше как се сражава на парапета на крепостната стена. В следващия миг светът изчезна. Сякаш избликът на сила от тялото на Ирен бе отслабил не само гръбнака, но и съзнанието му.

- Не знам дали да ти се разкрещя, или да заплача - простена той, като отвори очи и видя Ирен коленичила пред него.

Погледът му обходи за миг всичко наоколо: лежеше по гръб върху най-долните стъпала на някакво стълбище. Голям свод, отворен към мразовитата нощ, разкриваше ясно, звездно небе. Без нито един уивърн.

Чуваха се викове. Ликуващи, триумфални викове.

Но нито един костен барабан. Нито ръмжене и зверски ревове.

А Ирен галеше лицето му с усмивка. И сълзи в очите.

- Крещи ми колкото си искаш - каза му и няколко от сълзите й се отрониха.

Каол обаче можеше единствено да се взира в нея, проумявайки какво се е случило. Защо силата й е бликнала така.

Какво бе постигнала неповторимата жена пред него.

Всички скандираха нейното име. И войниците, и жителите на Оринт.

Каол се радваше, че е седнал.

Макар и изобщо да не го изненадваше, че Ирен е постигнала невъзможното.

Той плъзна ръце през кръста й и зарови лице в шията й.

- Значи всичко приключи - пророни до кожата й, неспособен да овладее разтрепераното си тяло, смесицата от облекчение, радост и остатъчен, призрачен страх.

Тя само прокара пръсти през косата му и надолу по гърба му. Каол почувства усмивката й.

- Да, приключи.

Но жената в обятията му, детето в утробата й...

Ераван може и да го нямаше вече заедно със заплахата и армията му. И с Майев.

Ала животът, осъзна Каол - животът току-що започваше.

***

Несрин не можеше да повярва. Врагът просто се беше... сринал. Дори принцесите в тела на каранкуи.

Звучеше също толкова налудничаво, колкото това, че елфи и вълци просто бяха изскочили от дупки в материята на света. Отдавна изгубена армия, която мълниеносно атакува Морат. Сякаш воините знаеха точно къде и как да нападнат врага. Сякаш някой ги бе съживил от древните северни митове.

Несрин кацна върху окъпаните в кръв градски стени и загледа как рукини и вещици преследват легиона на Железни зъби към хоризонта. И тя щеше да лети с тях, ако не бяха кървавите следи от нокти около едното око на Салки.

Като слезе от гърба му, едва събра сили да извика лечителка.

Да разседлае рука си, говорейки му успокоително. Дълбоките резки от ноктите на илкена го обливаха в кръв. Не се виждаше отрова, но...

- Ранена ли си?

Сартак. Принцът я оглеждаше от глава до пети с широко отворени очи и оплискано в кръв лице. Зад него Кадара дишаше тежко, кацнала върху парапета. Перата й бяха също толкова окървавени, колкото ездачът й.

Сартак я стисна за раменете.

- Ранена ли си?

За пръв път разчиташе подобна паника в изражението му.

Несрин просто посочи застиналия враг, неспособна да изрече каквито и да било думи.

Докато наоколо ехтеше една дума, отново и отново. Ирен.

По стената към двата рука се спуснаха лечителки и Несрин си позволи да прегърне Сартак през кръста. Да долепи лице до покритите му от броня гърди.

- Несрин.

Името й прозвуча едновременно като въпрос и заповед. Но тя продължи да се притиска към него. Бяха стигнали толкова, толкова близо до пълното поражение.

Ирен. Ирен. Ирен, крещяха войниците и жителите на града.

Сартак прокара ръка по сплъстената й коса.

- Досещаш се какво означава победата, нали?

Тя вдигна глава и свъси вежди. Зад тях Салки стоеше търпеливо, докато някаква лечителка затваряше раните около окото му с магията си.

- Една спокойна нощ, надявам се - отвърна тя.

Той се засмя и я целуна по слепоочието.

- Означава - прошепна до кожата й, - че се прибираме у дома. Че идваш у дома с мен.

Въпреки съвсем скорошния край на битката, въпреки всички мъртви и ранени наоколо Несрин се усмихна. У дома. Да, щеше да се прибере с него в Южния континент. При всички, които ги чакаха там.

***

Елин, Роуан, Лоркан и Фенрис останаха на полето пред градската порта, докато не се увериха, че сразената армия няма да се надигне. Докато хаганските войници не плъзнаха сред вражеските, побутвайки ги с крака и оръжия. Без отговор.

Ала не обезглавяваха падналите воини. Не довършваха работата си докрай.

Защото лечителните можеха да спасят онези с черни пръстени и нашийници.

Това обаче щеше да почака до утре.

Луната вече достигаше зенита си, когато безмълвно стигнаха до заключението, че армията на Ераван повече никога няма да се надигне. Когато руките, крочанките и отцепилите се вещици от Железни зъби се скриха зад нощния хоризонт, преследвайки последните оцелели от вражеския въздушен легион.

Елин се обърна към южната порта на Оринт.

Сякаш в отговор, тя се открехна със стон да я приветства.

Като две широко отворени ръце.

Елин погледна към Роуан. Огнените им корони продължаваха да горят все така ярко. Тя го хвана за ръка.

С препускащо сърце, чийто трепетен ритъм отекваше във всичките й кости, Елин пристъпи към портата. Към Оринт. Към дома си.

Лоркан и Фенрис тръгнаха след тях. Раните по лицето на Фенрис още кървяха, но той не позволи на Елин и Роуан да ги излекуват. Каза им, че искал да ги запази, за да му напомнят. Те не посмяха да попитат какво. Беше твърде рано.

Като наближиха свода, Елин вирна високо брадичка и изпъна рамене.

Войниците ги посрещнаха с шпалир.

Не хагански войници, а мъже и жени в терасенски брони. Сред тях се виждаха и цивилни - с изпълнени от страхопочитание и радост лица.

Елин надзърна към прага на портата. Към древните, познати камъни, покрити със засъхнала кръв.

И ги обгърна с покривало от слаб пламък. Последните остатъци от магията й.

Когато огънят угасна, камъните вече бяха чисти. Нови. Както целият град щеше да се възроди, да се извиси, да се окъпе в разкош. Отново да се превърне в сърцето на просветлението.

Докато прекосяваха прага, Роуан стисна пръстите й, но тя не го погледна.

Защото не можеше да откъсне очи от широките, непринудени усмивки на народа си, който заликува, най-сетне приветствайки кралицата си в Оринт.

117

Едион се би, докато вражеският войник пред него не се свлече на колене, привидно мъртъв.

Но мъжът с черен пръстен на ръката не беше мъртъв.

Само демонът в него.

А когато войници от безброй нации заликуваха, когато плъзна мълвата, че лечителна от Tope Сесме е надвила Ераван, Едион просто слезе от крепостната стена.

Намери го само по мириса. Дори след смъртта мирисът му оставаше като пътека, по която Едион тръгна през разрушените улици и тълпите от празнуващи, ридаещи хора.

Самотна свещ гореше в празната стая на стражевата сграда, където бяха положили тялото му върху дълга работна маса.

Едион коленичи пред баща си.

Нямаше представа колко време е стоял така със сведена глава. Но свещта почти прегаряше, когато вратата се отвори със скърцане и в стаята нахлу познат мирис.

Без да пророни и дума, тя го доближи с тихи стъпки. После се преобрази и коленичи до него.

Лизандра просто се облегна на него, докато Едион не преметна ръка през раменете й, притискайки я към себе си.

Останаха коленичили заедно и той знаеше, че нейната скръб е също толкова искрена, колкото неговата, че скърби не само за Гавриел, но и заради неговата мъка.

Заради годините, които нямаше да изживеят заедно с баща му. Годините, които бе осъзнал, че иска да има с него. Заради историите, които искаше да чуе, заради елфа, когото искаше да опознае. Ала нямаше да може.

Дали Гавриел го знаеше? Или бе загинал с мисълта, че синът му не желае да има нищо общо с него?

Не можеше да понесе тази вероятност. Бремето й щеше да става все по-нетърпимо.

Когато свещта догоря, Лизандра стана и го вдигна със себе си.

Грандиозно погребение, обеща му приглушено Едион. С всички почести, всички тържествени кралски регалии, оцелели след битката. Щеше да погребе баща си в кралското гробище сред легендарните герои на Терасен. Където щяха да положат и него за вечния му сън. До баща му.

Поне това можеше да стори за него. Да се увери, че знае истината в Отвъдното.

Излязоха на улицата и Лизандра спря да избърше сълзите му. Да го целуна по бузите, после и по устата. Нежно, любящо.

Едион я прегърна и я притисна плътно към себе си под звездите и лунната светлина.

Нямаше представа колко дълго са стояли така насред улицата. Но накрая някой се покашля дискретно и двамата се откъснаха един от друг, за да надникнат към източника на звука.

Беше млад мъж, на не повече от трийсет.

Взираше се в Лизандра.

Не приличаше на вестоносец, нито на войник, макар и да бе облечен в дрехите на рукините. Излъчваше самообладание, целеустременост и кротка сила. Високият мъж преглътна.

- Вие ли... вие ли сте лейди Лизандра?

Лизандра килна глава.

- Да.

Мъжът пристъпи към нея и Едион едва се сдържа да не я избута зад себе си. Да не извади меча си, опирайки го в гърлото на непознатия, чиито сиви очи се отвориха още по-широко - и заблестяха от сълзи.

Но той се усмихна радушно.

- Казвам се Фалкан Енар - обяви с ръка на гърдите.

Лизандра го гледаше все така предпазливо, объркано.

Усмивката на Фалкан не трепна.

- Издирвам те от дълго, дълго време.

После й разказа цялата си история с обляно в сълзи лице.

Чичо й. Това беше чичо й.

Баща й беше доста по-възрастен от него, но откакто Фалкан научил за нея, започнал да я търси под дърво и камък. Десет години издирвал изоставеното дете на покойния си брат, посещавайки Рифтхолд при всяка възможност. Без да осъзнава, че и тя може да е наследила дарба като неговата - че може да няма лицето на брат му.

Но Несрин Фалик го намерила. По-скоро се намерили един друг. И заедно стигнали до истината - щастлива случайност в големия свят.

Искал да й остави в наследство състоянието, което бил натрупал като търговец.

- Всичко е твое - каза Фалкан. - Повече никога нищо няма да ти липсва.

Разплакана, Лизандра го прегърна силно с искрено щастие, изписало се на лицето й.

Едион ги наблюдаваше мълчаливо със сломено сърце. Но се радваше за нея - за лъча светлина, който бе открила.

Лизандра се откъсна от Фалкан. Все така усмихната, по-прелестна от нощното небе над тях. Тя преплете пръсти с тези на Едион и ги стисна силно, отговаряйки на чичо си:

- Вече имам всичко, от което се нуждая.

***

Часове по-късно, седнал на балкона, където Ераван бе намерил смъртта си, Дориан още не можеше да повярва какво се е случило.

Взираше се в тъмното петно върху каменния под, от което стърчеше Дамарис. Едничката следа от валгския крал.

Името на баща му беше неговото собствено. Усещаше тежестта му, но не като нещо неприятно.

Той стисна окървавените си пръсти. От магията му имаше само жалки остатъци, а вкусът на кръв още обгръщаше езика му. Белези на предстоящото прегаряне. Никога преди не го бяха спохождали. Но май трябваше да свиква с тях.

Дориан се изправи на разтреперани крака и изтръгна Дамарис от камъните. Острието му беше станало черно като оникс. Плъзвайки пръсти по жлеба му, установи, че чернилката няма да падне.

Трябваше да слезе от тази кула. Да открие Каол. И другите. Да помогне на ранените. И на войниците в несвяст на полето долу. Онези, които не бяха обсебени от демони, вече бяха избягали, подгонени от причудливите елфи и гигантските вълци с човешки ездачи.

Трябваше да се махне оттук. Да напусне това място.

Ала не можеше да откъсне поглед от тъмното петно. Единствената следа.

Десет години на мъки, терзания и страх, а това петно беше единствената диря от тях.

Той завъртя меча в ръката си. Струваше му се по-тежък отпреди. Мечът на истината.

А каква се оказваше истината в крайна сметка?

Ераван беше избил и поробил толкова много съдби, само и само за да види отново братята си. Да, бе целял да завладее света им, да го накаже, но и да намери братята си. Не ги беше забравил хилядолетия по-късно. И не спираше да мисли за тях.

Дали Дориан би направил същото за Каол? За Холин? Дали би унищожил цял свят, за да ги открие?

Черното стрие на Дамарис не отразяваше светлината. Не проблясваше.

Въпреки това той сграбчи златната му дръжка и каза:

- Аз съм човек.

Златото се стопли в ръката му.

Той се вторачи в острието. Мечът на Гавин. Реликва от времена, когато Адарлан бе съществувал като земя на мир и изобилие.

И пак щеше да бъде.

- Аз съм човек - повтори той към звездите, изгряващи над града.

Мечът не отговори втори път. Сякаш знаеше, че не е необходимо.

Разнесе се бумтеж на големи криле и Абраксос кацна на балкона. С белокоса ездачка на гърба си.

Дориан загледа смаяно как Манон Черноклюна слиза от уивърна. Тя плъзна златисти очи по него, после ги стрелна към тъмното петно върху каменния под.

Накрая ги върна към неговите. Бяха предпазливи, уморени - но грееха.

- Здравей, малки принце! - промълви тя.

По устните му разцъфна усмивка.

- Здравей, малка вещице!

Той огледа небето за Тринайсетте, за Астерин Черноклюна, която трябваше да вие победоносно към звездите.

Манон каза тихо:

- Няма да ги откриеш. Нито в това небе, нито в друго.

Като осмисли думите й, сърцето му натежа. И загубата на дванайсетте необуздани, величави живота издълба още една дупка в него. Дупка, която нямаше да се запълни, която щеше да почита до гроб. Той прекоси мълчаливо балкона.

Манон не се отдръпна, когато я прегърна.

- Съжалявам - прошепна в косите й.

Ръцете й се плъзнаха плахо, бавно по гърба му. И го прегърнаха.

- Липсват ми - пророни с разтреперан глас тя.

Дориан я притисна по-здраво към себе си и й позволи да остане в обятията му колкото време имаше нужда, докато Абраксос се взираше в опожареното парче земя от равнината, в лобното място на вречената си, която никога нямаше да се завърне.

А градът под тях ликуваше.

***

Елин изкачваше с Роуан стръмните улици на Оринт.

Народът й ги обточваше със свещи в ръце. Като река от светлина, от огън, водеща към дома.

Право към портите на двореца.

Където ги чакаха лорд Дароу и Еванджелин. Момиченцето сияеше от радост.

Дароу, застанал на пътя им, ги гледаше с каменно лице. Непоклатимо като скалната снага на Еленови рога, издигаща се зад града.

Роуан изръмжа тихо и Фенрис, вървящ на крачка зад тях, повтори звука.

Но Елин пусна ръката на вречения си и огнените им корони угаснаха, докато извървяваше последните няколко стъпки до сводестия вход на двореца. До Дароу.

По озарената в златисто улица се възцари тишина.

Старият лорд нямаше да я допусне. Щеше я изхвърли пред очите на целия свят. Като последен, унизителен плесник през лицето.

Но Еванджелин подръпна ръкава на Дароу - като че го подканваше.

Жестът успя да подтикне стареца да проговори:

- С младата ми повереница разбрахме, че си се изправила срещу Ераван и Майев с почти изчерпана магия.

- Така беше. И никога няма да си я възвърна.

Дароу поклати глава.

- Защо?

Не питаше за изтощението на магията й. Питаше защо се бе опълчила на най-големите си врагове с нищожни искрици сила във вените си.

- Терасен е мой дом - каза Елин.

Това беше единственият отговор, който й подсказваше сърцето.

Дароу се усмихна леко.

- Така е. - Лордът сведе глава. Сетне преви цялото си тяло в дълбок поклон. - Добре дошли! - Каза, а изправяйки се, добави: - Ваше Величество!

Но Елин погледна към Еванджелин, която продължаваше да се усмихва сияещо.

Върни ми кралството, Еванджелин.

Така й беше заповядала преди много, много месеци.

И не знаеше как бе успяло да го постигне момичето. Как бе променило възрастния господар пред тях. Но ето че Дароу я канеше през портата към двореца зад нея.

Еванджелин й намигна окуражително.

Елин се засмя, хвана момичето за ръката и поведе обещанието за светло бъдеще на Терасен към двореца.

***

Всяка древна, белязана от годините зала й навяваше спомени. Оставяше я без дъх и изпълваше очите й със сълзи. Заради славното им минало. И тъжния им, окаян вид сега. И мисълта, че предстоеше да си върнат стария блясък.

Дароу ги поведе към трапезарията, за да си набавят храна и напитки, каквито въобще можеха да се намерят посред нощ, и то след такава битка...

Но щом съзря кой ги чакаше сред поизлинялото великолепие на тържествената зала, Елин забрави за глада и жаждата си.

Цялата зала стихна, когато тя се спусна към Едион и се хвърли на врата му с такава сила, че залитнаха с крачка назад.

Най-сетне си бяха у дома. Заедно.

Усети смътно, че Лизандра отива при Роуан и другите зад нея, но не се обърна. Защото радостният й смях секна, като видя изпитото, уморено лице на Едион. Тъгата по него.

Тя сложи ръка на бузата му.

- Съжалявам.

Той затвори очи и се облегна на нея с разтреперана уста.

Елин не каза нищо за щита на гърба му - щита на баща й. За пръв път го виждаше с него.

Вместо това попита тихо:

- Къде е той?

Едион я изведе безмълвно от трапезарията. Тръгнаха по лъкатушещите коридори на двореца, техния дворец, стигайки до малка, осветена със свещи стаичка.

Гавриел беше положен върху маса и жестоко обезобразеното му тяло бе покрито с вълнено одеяло. Открояваше се само красивото му лице, благородно и милостиво дори в смъртта.

Едион остана при вратата, а Елин отиде при воина. Роуан и другите спряха при Едион и вреченият й сложи ръка на рамото му. Фенрис и Лоркан сведоха глави.

Тя спря при масата, върху която лежеше Гавриел.

- Изчаквах да положиш кръвната клетва след сина си - промълви и глухият й глас отекна между каменните стени. - Но искам да я положиш сега, Гавриел. С огромна чест и благодарност ти предлагам да положиш кръвната клетва пред мен.

Сълзите й закапаха тежко по одеялото, покрило тялото му, и тя избърса една, преди да извади кинжала от ножницата на хълбока си. После отви едната му ръка.

И поряза дланта му. Плътта не закърви, само се поду леко. Но тя изчака и накрая една капка кръв се отрони върху каменния под. Сетне направи разрез върху китката си, потопи пръсти в кръвта и пусна три капки в устата му.

- Нека светът знае - каза Елин с пресеклив глас - колко доблестен елф беше. Както и че защити сина си и кралството ни и ни помогна да го спасим. - Тя целуна студеното му чело. - Вече ни свързва кръвната клетва. И ще бъдеш погребан подобаващо. - Тя се отдръпна и го погали по бузата. - Благодаря ти!

Нямаше друго за изричане...

Като се обърна, забеляза сълзи не само по лицето на Едион.

И ги остави в стаята - кадъра, братята му, които искаха да се сбогуват с Гавриел по свой начин.

Фенрис, чието окървавено лице още не бе обгрижено от лечителка, падна на коляно до масата. След миг Лоркан стори същото.

Елин вече стигаше до вратата, когато и Роуан коленичи. И запя онази древна траурна песен, отколешна и свещена, колкото самия Терасен. Същата молитва, която и тя бе напявала някога, докато вреченият й я татуираше.

Ясният, дълбок глас на Роуан продължаваше да изпълва стаята, когато Елин хвана Едион под ръка, позволявайки му да се отпусне на нея, и го поведе към тържествената зала.

- Дароу ме нарече „Ваше Величество“ - похвали се след малко.

Едион плъзна зачервени очи към нея. В дълбините им проблесна искра - макар и нищожна.

- Дали трябва да се притесняваме?

Устаите на Елин се извиха нагоре.

- И аз си помислих същото.

***

Толкова много вещици. В двореца имаше толкова много вещици - и крочанки, и Железни зъби.

Елида оглеждаше лицата им, помагайки на лечителните в тържествената зала. Бяха надвили валгския крал и кралица - но ранените си оставаха. И тя щеше да се грижи за тях, докато имаше сили.

Но когато някаква белокоса вещица докуцука в залата, понесла ранена крочанка заедно с друга своя сестра, непозната на Елида... Елида се озова по средата на залата, където бе прекарала безброй щастливи дни в детството си, преди да осъзнае, че жената се канеше да излезе.

Манон обаче спря, като я видя. И прехвърли ранената крочанка на своята сестра по оръжие. Ала не помръдна от мястото си.

Елида съзря тъгата по лицето й още преди да я достигне. Помьтнелите й от болка златисти очи.

Въпреки това отиде при нея.

-Коя?

Манон преглътна.

- Всички.

Всички Тринайсет. Всичките свирепи, неповторими вещици ги нямаше вече.

Елида сложи ръка на сърцето си, сякаш се боеше да не се пропука.

Но Манон скъси разстоянието помежду им и независимо от скръбта по раненото си, окървавено лице постави ръка върху рамото на Елида. За да я утеши.

Явно вещицата се бе научила на това.

Очите на Елида запариха, замъглиха се и Манон избърса сълзата, отронила се от едното.

- Живей, Елида! - каза вещицата, преди да се върне към вратата. - Живей!

Манон се загуби в оживения коридор с разлюляна зад гърба й плитка. И Елида се зачуди дали заповедта й изобщо бе предназначена за нея.

Часове по-късно Елида откри Лоркан на бдението край тялото на Гавриел.

Когато новината я споходи, тя поплака за елфа, държал се толкова мило с нея. А като зърна Лоркан, коленичил пред Гавриел, разбра, че и той доскоро бе правил същото.

Доловил появата й на вратата, Лоркан се изправи с болезнено, бавно движение, издаващо непосилната му умора. По лицето му бе изписана искрена скръб. Тъга и разкаяние.

Тя разтвори обятията си за него и той я придърпа към себе си с тежка въздишка.

- Разправят - прошепна в косата й, - че ти си отговорна за победата над Ераван.

Елида се отдръпна от прегръдката му, извеждайки го от стаята, изпълнена с мъка и светлина от свещи.

- Не аз, а Ирен - поправи го, докато го водеше към едно усамотено място до прозорците с изглед към ликуващия град. - На мен просто ми хрумна идеята.

- Без твоята идея сега щяхме да пълним коремите на моратските зверове.

Елида врътна очи въпреки всичко случило се, въпреки всичко, което ги чакаше.

- Е, добре, заслугата е обща. - Тя прехапа долната си устна. - Перант? Чувал ли си нещо за Перант?

- Един рукин пристигна в града преди няколко часа. И там е същото като тук: след смъртта на Ераван войниците, обсадили града, или са паднали, или са избягали. Жителите му са си върнали контрола, но обсебените войници ще имат нужда от лечителки. Утре ще изпратим няколко.

Коленете й едва не се подкосиха от облекчение.

- Благодаря на Анийт. Или по-скоро на Силба.

- И двете ги няма вече. Благодари на себе си.

Елида махна с ръка, а Лоркан я целуна.

Като се отдръпна, тя пророни:

- Това пък за какво беше?

- Предложи ми да остана - отвърна той.

Сърцето й затуптя лудо.

- Остани - прошепна му.

Светлина - прекрасна светлина изпълни тъмните му очи.

- Предложи ми да дойда в Перант с теб.

Тя му отговори, макар и с треперещ глас:

- Ела в Перант с мен.

Лоркан кимна и усмивката му се превърна в най-красивото нещо на света.

- Предложи ми да се оженя за теб.

Елида заплака през смях.

- Ще се ожениш ли за мен, Лоркан Салватер?

Той я грабна на ръце и заобсипва лицето й с целувки. Сякаш и последната окована част в него най-сетне бе освободена.

- Ще си помисля.

Тя се засмя и го перна по рамото. После пак се засмя, този път още по-гръмогласно.

Лоркан я пусна на земята.

- Какво?

Тя стисна устни да сдържи смеха си.

- Ами, просто... Аз съм господарка на Перант. Ако се ожениш за мен, ще вземеш фамилното ми име.

Той примигна недоумяващо.

Елида пак се засмя.

- Ще станеш лорд Лоркан Локан.

Като го изрече на глас, й прозвуча още по-нелепо.

Той отново мигна, а сетне прихна в смях.

Елида за пръв път чуваше толкова жизнерадостен звук.

Лоркан пак я вдигна на ръце и я завъртя във въздуха.

- Ще го използвам с гордост до края на дните си - каза в косата й, а като я пусна на земята, усмивката му вече бе изчезнала. Той отметна косата й с безкрайна нежност и я пъхна зад ухото й. - Ще се оженя за теб, Елида Локан. И с гордост ще се наричам лорд Лоркан Локан, колкото и да ми се присмива цялото кралство. - Той я целуна любящо. - А като се венчаем - прошепна, - ще обвържа живота си с твоя. И повече нищо няма да ни раздели. Никога няма да бъдем сами.

Елида зарови лице в ръцете си и заплака. Той й предлагаше сърцето си, готов беше да се откаже от безсмъртието си заради нея. За да бъдат заедно.

Лоркан хвана китките й и свали нежно ръцете й. После й се усмихна плахо.

- Стига да искаш - добави.

Тя го прегърна през врата, чувствайки галопиращото му сърце до своето, пропускайки топлината му чак до костите си.

- Искам го повече от всичко на света - прошушна на свой ред.

118

Ирен седна уморено на трикракото столче сред хаоса на тържествената зала. Обстановката й беше позната, макар и действията да се развиваха на друго място - в друга величествена зала, временно превърната в болница. Скоро щеше да се съмне, но с останалите лечителки продължаваха да се трудят. Кървящите войници нямаше да оцелеят без тяхната помощ.

Човеци, елфи, вещици и вълци - Ирен за пръв път виждаше толкова различни същества накуп.

Елида също бе дошла в залата, грееща от радост въпреки ранените хора наоколо.

Навярно всички носеха подобна усмивка. Макар че умората бе позаличила тази на Ирен през последния час. Нищо че след битката с Ераван я принудиха да си почине, да си възвърне силите, преди да се заеме с работа по болните.

Но още не можеше да си намери място. Защото затвореше ли очи, виждаше нещото, крило се под кожата на Ераван. Да, беше го унищожила, но... питаше се дали някога ще го забрави. Тъмното му, мазно присъствие. Преди няколко часа не можеше да прецени дали повръщаше заради спомена, или заради бременността.

- Най-добре намери съпруга си и иди да полегнеш - посъветва я Хафиза, докуцуквайки свъсено. - Кога за последно си спала?

Ирен вдигна глава - по-тежка, отколкото бе преди броени минути.

- Когато и ти, бих казала.

Преди два дни.

Хафиза изцъка с език.

- Надви злия тиранин и продължаваш да лекуваш ранените... цяло чудо е, че още си в съзнание, Ирен.

Ирен наистина се чувстваше на ръба да припадне от изтощение, но неодобрението в гласа на Хафиза сякаш вля стомана в гръбнака й.

- Способна съм да работя.

- Заповядвам ти да намериш очарователния си съпруг и да поспиш. Заради детето в утробата ти.

Ох! Представеше ли го така Върховната лечителка...

Ирен се изправи с пъшкане.

- Безпощадна си.

Хафиза само я потупа по рамото.

- Добрите лечителни знаят кога е време да си починат. Умората те кара да взимаш лоши решения. А лошите решения...

- Струват животи - довърши Ирен и вдигна очи към куполестия таван високо, високо над тях. - Май никога не спираш да наставляваш, а?

Хафиза се усмихна широко.

- Такъв е животът, Ирен. Никога не преставаме да се учим. Дори на моята възраст.

Ирен отдавна подозираше, че именно любовта на Върховната лечителка към учението поддържаше сърцето й младо толкова години. Тя просто се усмихна на наставницата си.

Погледът на Хафиза омекна. Стана умислен.

- Ще останем колкото е необходимо. Докато войниците на хагана са в състояние да бъдат отведени у дома. е оставим част от лечителките да се грижат за ранените тук, но до няколко седмици тръгваме към Южния континент.

В гърлото на Ирен заседна буца.

- Знам.

- А ти - продължи Хафиза, хващайки ръката й, - няма да се прибереш с нас.

Въпреки че очите й пареха, Ирен отвърна:

- Не, няма.

Хафиза стисна пръстите й в топлата си ръка. Силна като стомана.

- Значи ще трябва да си намеря нова наследница.

- Съжалявам - прошепна Ирен.

- За какво? - засмя се Хафиза. - Ти откри любовта и щастието, Ирен. По-хубаво от това не мога да ти пожелая.

Ирен избърса сълзата, търкулнала се по бузата й.

- Просто... не искам да си помислиш, че нарочно съм губила времето ти...

Хафиза прихна в дрезгав смях.

- Губила си ми времето? Ирен Тауърс. Ирен Уестфол. - Старицата хвана лицето й в силните си, древни длани. - Ти избави всички ни.

Ирен затвори очи и Хафиза я целуна по челото. Благословия и сбогуване.

- Ще останеш по тези земи - каза Върховната лечителка с нетрепваща усмивка. - Но напук на океана между нас ще бъдем вечно свързани ето тук. - Тя докосна гърдите си точно над сърцето. - И колкото и години да минат, знай, че в Tope Сесме винаги ще има място за теб.

Ирен долепи разтреперана ръка върху собственото си сърце и кимна.

Хафиза стисна рамото й и понечи да се върне при пациентите си.

Но Ирен подхвана:

- Ами ако...

Хафиза се обърна и вирна въпросително вежди.

-Да?

Ирен преглътна сухо.

- Ако след като се установя в Адарлан и родя бебето... Ако в подходящия момент реша да направя моя собствена Tope тук?

Хафиза килна глава, сякаш слушаше как въпросът отеква в собственото й сърце.

- Tope Сесме в Севера.

Ирен продължи:

- В Адарлан. В Рифтхолд. Нова Tope, която да възстанови загубите, нанесени от Ераван. Да учи децата, неопознали дарбата си, както и онези, които тепърва ще се раждат с такава.

Защото мнозина от елфите, прибиращи се от бойното поле, бяха потомци на лечителните, отдали силите си на жените от Tope - преди много, много време. Навярно отново биха помогнали.

Усмивката пак изплува на лицето на Хафиза.

- Идеята ти много ми харесва, Ирен Уестфол.

С тези думи Върховната лечителна се върна обратно към хаоса от болка и лечебна сила.

Ирен остана на мястото си, долепила ръка върху леко издутия си корем.

И се усмихна широко, уверено на бъдещето, разкрило се пред нея, светло като разпъпващата се зора.

***

Изгревът наближаваше, но Манон не можеше да заспи. Дори не си беше потърсила място за почивка - имаше още много ранени крочанки и Железни зъби, а и не бе приключила с преброяването на оцелелите от битката. От войната.

Усещаше празнота в себе си, на мястото, където някога пламтяха ярко дванайсет смели души.

Вероятно затова и не беше потърсила леглото си, макар и да знаеше, че Дориан е осигурил условия за спане. Затова стоеше в кулата на уивърните с дремещия Абраксос до себе си и съзерцаваше утихналото бойно поле.

След като разчистеха телата, след като снегът се стопеше, след като пролетта настъпеше, дали на полето пред града още щеше да личи парче обгоряла земя? Дали завинаги щеше да чернее, да бележи лобното им място?

- Имаме окончателна бройка - обяви Бронуен зад нея и Манон я видя да се качва по стълбището заедно с Гленис и Петра.

Махна безмълвно с ръка и се приготви да чуе лошата новина.

Лоша. Но не толкова лоша, колкото можеше да бъде.

Когато Манон отвори очи, трите вещици просто я гледаха. Железни зъби и крочанки стояха заедно, в мир. Като съюзници.

- Утре ще съберем мъртвите - каза приглушено Манон. - Ще ги изгорим, когато изгрее луната.

Традиция и при крочанките, и при Железни зъби. Щеше да е пълнолуние - Утробата на Майката. Най-добрата фаза на луната за ритуално изгаряне. За завръщане при Триликата богиня, за прераждане в утробата й.

- А след това? - попита Петра. - Какво ще правим след това? Манон обходи и трите с поглед.

- Вие какво искате?

- Да си отидем у дома - промълви Гленис.

Манон преглътна.

- С крочанките сте свободни да си тръгнете, когато...

- В Пустошта - поясни Гленис. - Заедно.

Манон и Петра се спогледаха. Петра каза:

- Не можем.

Устните на Бронуен се извиха нагоре в крайчетата.

- Можете.

Манон примигна. И мигна още веднъж, когато Бронуен протегна юмрук към нея и го отвори.

В шепата й се криеше светлолилаво цвете, голямо колкото нокътя на палец. Красиво и нежно.

- Току-що пристигна един отряд крочанки. С малко закъснение, но са чули призива ни за помощ и идват. Чак от Пустошта.

Манон не можеше да откъсне очи от лилавото цветенце.

- Те ни го донесоха. От равнината пред Вещерския град.

Онова голо, пропито с кръв поле. Земята, която не бе раждала цветя и друг живот, освен трева, мъхове и...

Зрението й се замъгли. Гленис хвана ръката й и я доближи до тази на Бронуен, която пусна цветенцето в дланта й.

- Само заедно можем да развалим проклятието - прошепна Гленис. - Бъди мостът. Бъди светлината.

Мост между двата вещерски народа, в какъвто вече се беше превърнала.

И светлина - както Тринайсетте избухнаха със светлина, а не с мрак в сетните си мигове.

- Когато желязото се топи - каза Петра с плувнали в сълзи сини очи.

Тринайсетте бяха разтопили вещерската кула. Заедно с враговете си от Железни зъби. Отдавайки и себе си.

- Когато цветя избуяват от кръвта - поде Бронуен.

Манон отправи поглед към бойното поле и коленете й едва не се подкосиха. Безброй цветя застилаха окървавените отломки, където Тринайсетте бяха срещнали смъртта си.

Тление довърши:

- Нека земята бъде свидетел!

Бойното поле, където владетели и жители на множество кралства, множество нации бяха дошли да отдадат почит пред саможертвата на Тринайсетте.

В спусналото се мълчание Манон прошепна с пресеклив глас, държейки мъничкото, безценно цвете в дланта си:

- А ти се завърни у дома.

Гленис сведе глава.

- Проклятието е развалено. Завръщаме се у дома като един народ.

Да, проклятието бе развалено.

Манон продължи да се взира в тях с пресядащ в гърлото й дъх.

След малко вдигна Абраксос и за броени секунди се качи на седлото му. Нито им обясни къде отива, нито се сбогува с тях, преди двамата да се втурнат в просветляващата се нощ.

Уивърнът й се насочи към парчето опожарена земя сред бойното поле. Право към сърцето му.

Усмихната през сълзи, смеейки се с радост и тъга, Манон остави скъпоценното цвете от Пустошта на свещеното място.

С благодарност и любов.

За да знаят сестрите й - да знае Астерин в света, в който сега бродеше ръка за ръка с ловеца и рожбата си, - че бяха успели.

... че вещиците се завръщаха у дома.

***

Елин искаше да заспи, но не можеше. Не беше приела предложенията да й намерят стая с легло сред суматохата в двореца.

Вместо това двамата с Роуан бяха отишли в тържествената зала, за да разговарят с ранените, да помогнат с каквото могат на нуждаещите се.

Изгубените елфи на Терасен заедно с гигантските им вълци и човешкия клан, с който се бяха съюзили, искаха да говорят с нея също колкото и гражданите на Оринт. Скоро и тя, и целият свят щеше да узнае как са открили Вълчото племе преди десетилетие, как са заживели с него в дивите планински земи и равнините отвъд тях.

Техните лечителки изпълваха тържествената зала, присъединявайки се към жените от Tope. Всичките бяха потомки на тези от жния континент - и очевидно обучени от тях. Десетки лечителки с пресни сили и така потребните лечебни материали. Веднага се вписаха в работата на сестрите си от Tope. Сякаш се трудеха заедно от векове.

Когато лечителките, и човешки, и елфически, ги изгониха, Елин тръгна из двореца.

Обходи всички коридори, всички етажи, надниквайки в стаи, пълни с призраци и спомени. Роуан крачеше до нея, мълчаливо и неотлъчно.

Изкачваха се нагоре етаж след етаж.

Наближаваха върха на северната кула, когато се съмна.

Утрото беше безмилостно студено на най-горното ниво на кулата, извисила се над целия свят, но все пак се задаваше ясен ден. Светъл.

- Ето къде е било - пророни Елин, кимвайки към тъмното петно върху каменния под на балкона. - Къде Ераван е загинал в ръцете на лечителка. - Тя сбърчи чело. - Дано може да се отмие.

Роуан изсумтя и когато тя надникна през рамо с разпилени от вятъра коси, го видя да стои облегнат на изхода от стълбището, скръстил ръце пред гърдите си.

- Сериозно говоря - натърти Елин. - Гнус ме е, че е оставил следа точно тук, където мисля да се пека на слънце. Ще ми съсипва удоволствието.

Роуан се засмя, отблъсна се от стената и застана пред парапета.

- Ако не успеем да го измием, що го покрием с килимче.

Този път Елин се засмя и отиде при него, притискайки се в топлото му тяло, докато слънцето позлатяваше бойното поле, реката, Еленови рога.

- Е, видя всички коридори, зали и стълбища. Какво смяташ за новия си дом?

- Тесничък е, но ще го преживея.

Елин го сръчка с лакът и посочи с брадичка към близката западна кула. Докато северната беше висока, западната беше широка. Величествена. Близо до горните й етажи, надвиснала над внушителната бездна и оградена с каменни стени, една градина сияеше на яркото слънце. Градината на краля.

Е, на кралицата в този случай.

Макар че сега от нея бяха останали затрупани със сняг трънаци, Елин си я спомняше от времето, когато бе принадлежала на Орлон. Розите и висящите плетеници от глициния, фонтаните, разливащи се от ръба на парапетите в откритото пространство отдолу, ябълковото дръвче с цветове като малки снежни топчици през пролетта.

- Чак сега осъзнавам колко ще е удобна за Лапичка - подхвърли, загледана в тайната градина. Запазена само за кралското семейство. Понякога само за краля или кралицата. - Ще трябва да търчи надолу по стълбището на кулата всеки път, щом й се допишка.

- Сигурен съм, че предците ти са взели под внимание биологичните нужди на домашните любимци, когато са я правили.

- Аз бих - измърмори Елин.

- О, не се и съмнявам - подсмихна се Роуан. - Но ще ми обясниш ли защо в момента не спим там?

- В градината?

Той я перна по носа.

- В покоите до градината. В нашата спалня.

Беше го развела набързо из новото им жилище. Кралските покои бяха запазени въпреки окаяното състояние на другата част от двореца. Очевидно някой от адарланските управници ги беше използвал.

- Искам да премахнат всяка следа от Адарлан, преди да се настаня там - призна си тя.

- Ясно.

Елин вдиша дълбока глътка от утринния въздух.

Чу ги, преди да ги види, да ги надуши. Като се обърнаха, Лоркан и Елида излизаха на балкона, следвани от Едион, Лизандра и Фенрис. Рен Алсбрук се появи зад тях с плахо, колебливо изражение на лице.

Елин нямаше представа как са се досетили къде да ги открият, нито защо идваха. Поне раните на Фенрис бяха зараснали, макар че сега два червени белега прорязваха плътта му от челото до челюстта. Но това като че ли не го притесняваше.

Освен това Елин веднага забеляза ръката на Лоркан върху кръста на Елида. Озареното й лице.

Можеше да се досети защо сияе така. Дори тъмните очи на Лоркан искряха.

Въпреки това Елин му изпрати поглед, изразяващ всичко, което нямаше сили да изрече сега: ако разбиеше сърцето на господарката на Перант, просто щеше да го фламбира. И да покани Манон Черноклюна да си опече вечеря над горящия му труп.

Лоркан врътна очи и Елин го прие за достатъчен знак, че я е разбрал.

- Някой от вас изобщо спа ли?

Само Фенрис вдигна ръка.

Едион гледаше смръщено тъмното петно върху камъните.

- Ще го покрием с килимче - увери го Елин.

Лизандра се засмя.

- Нещо кичозно, надявам се.

- Обмислям да е в розово и лилаво. С бродерии на цветя. Точно каквото би се харесало на Ераван.

Елфите впериха недоумяващи погледи в тях. Рен дори примигна. Елида сведе глава и се закиска.

Роуан пак изсумтя:

- Поне в този двор няма да ни е скучно.

Елин сложи възмутено ръка на гърдите си.

- Да не би дори за секунда да ти е хрумнало, че ще бъде скучно?

- Боговете да са ни на помощ! - промърмори Лоркан.

Елида го сръчка с лакът.

Едион се обърна към Рен, който още стоеше на входа, сякаш се чудеше дали да не се измъкне незабелязано.

- Сега е моментът да избягаш. Преди да се оплетеш в тази безкрайна лудост тук.

Ала тъмните очи на Рен срещнаха тези на Елин. Проучиха ги.

Чула беше за Муртауг. И знаеше, че не е подходящо сега да го споменава, защото тъгата още замъгляваше погледа му. Затова просто надзърна към него с открито лице. Откровено. Топло.

- Винаги можем да се възползваме от още един участник в лудницата тук - отбеляза тя, сякаш протягайки невидима ръка към младия лорд.

Рен отново я проучи с очи.

- Ти даде всичко от себе си, но пак се върна тук. Продължи да се бориш.

- Заради Терасен - каза тихо Елин.

- Да, знам. - Белегът върху лицето на Рен се открояваше още по-ярко под светлината на изгряващото слънце. - Вече го разбирам. - Той й се усмихна едва доловимо. - Май и на мен ще ми е потребна мъничко лудост след тази война.

- Ще съжаляваш - процеди Едион.

Елин изпълни театрален поклон.

- О, несъмнено! - После се подсмихна на елфите, скупчени пред нея. - Тържествено обещавам да не ви отегчавам до сълзи.

Клетва на кралица.

- А какво означава това? - поинтересува се Едион.

- Градене на разрушеното - отвърна Елида. - Много градене.

- Търговски преговори - добави Лизандра.

- Обучаване на новото поколение магьосници - обади се Елин.

Елфите пак примигнаха объркано.

Елин килна глава и им отвърна със същото.

- Вие, приятелчета, нямате ли с какво да допринесете? - Изцъка с език. - Вие тримата сте по-древни от света. Очаквах повече от свадливи старчоци като вас.

Ноздрите им се разшириха. Едион се ухили, а Рен мъдро стисна устни, за да се възпре.

Фенрис я поправи:

- Четирима сме. Четирима свадливи старчоци.

Елин вирна въпросително вежда.

Фенрис се подсмихна и мимиката опъна белезите му.

- Вон още скита някъде по света. И вече е свободен.

Роуан скръсти ръце.

- Едва ли ще успеем пак да го заловим.

Фенрис се засмя многозначително и посочи военния лагер на полето, където елфи, вълци и човеци още спяха.

- Имам чувството, че все някой от тях ще знае откъде да започнем. - Той надникна към Елин. - Стига да си склонна да допуснеш още един старчок в двора си.

Тя сви рамене.

- Ако смогнете да го убедите, не виждам защо не.

Роуан й се усмихна, а сетне вдигна поглед към небето, сякаш очакваше да види изгубения си приятел там.

Фенрис намигна.

- Уверявам те, че не е толкова кисел, колкото Лоркан. - Елида го плесна по рамото и той отскочи встрани, разперил ухилено ръце. - Ще ти хареса. - Обеща на Елин. - Всички дами го харесват. - Добави и пак намигна на трите им с Лизандра и Елида.

Смехът на Елин беше по-лек, по-свободен от всеки друг звук, който някога бе напускал гърлото й. Тя се обърна към разбуждащото се кралство.

- Обещахме на всички по-добър свят - каза след миг, но вече със сериозен глас. - Така че ще започнем с това.

- Започваме от малките неща - рече Фенрис. - Допада ми.

Елин му се усмихна.

- Доста ми се понрави гласуването за Ключовете на Уирда. Предлагам да продължим в този дух.

Мълчание. След малко Лизандра попита:

- За какво да гласуваме?

Елин сви рамене и пъхна ръце в джобовете си.

- За всякакви неща.

Едион вирна вежда.

- Каква да е вечерята например?

Елин врътна очи.

- Да, каква да е вечерята. Ще заседаваме по този въпрос.

Елида се покашля.

- Май Елин говореше за по-важни неща. Свързани с управлението на кралството.

- Ти си кралица - изтъкна Лоркан. - Защо да гласуваме?

- Народът трябва да има думата относно управлението. Относно решенията, които повлияват върху живота му. Относно възраждането на кралството. - Елин вдигна брадичка. - Аз ще бъда кралица и децата ми... - Бузите й пламнаха и тя се обърна към Роуан. - Нашите деца - поправи се тихо - ще наследят трона. Някой ден. Но Терасен трябва да има думата. Всяка територия, независимо от управниците й, трябва да има думата. Гласът на народа ще се слуша.

Елфите се спогледаха. Роуан каза:

- Преди много време на изток съществуваше кралство, което вярваше в подобен начин на управление. - В очите му грееше гордост, по-ярка от зората. - Земя на мир и учение. Светъл лъч в онази далечна, раздирана от конфликти част на света. След като изградим наново Библиотеката на Оринт, ще помолим учените да потърсят нещо за нейната история.

- Може да се свържем със самото кралство - предложи Фенрис. - Да поканим от техните учени и управници тук. За да ни помагат. - Той сви рамене. - Може да изпратите мен.

Елин знаеше, че предложението му е сериозно - да пътува като техен пратеник. Навярно за да преодолее видяното и преживяното тук. Да се примири със загубата на брат си. Да си прости. Струваше й се, че белезите по лицето му ще избледнеят чак след това.

Тя кимна. И макар че с радост щеше да изпрати Фенрис, където той пожелаеше...

- Библиотеката? - попита ненадейно.

Роуан се усмихна.

- И Кралският театър.

- Тук нямаше театър. Не и като този в Рифтхолд.

Усмивката на Роуан се разшири.

- Ще има.

Елин махна с ръка.

- Нужно ли е да ти напомням, . че въпреки победата ни във войната хазната ни не прелива от злато?

Той преметна ръка през раменете й.

- А нужно ли е аз да ти напомням, че след като обезглави Майев, аз отново съм принц на Доранел и имам пълен достъп до богатствата и имотите му? И че тъй като обявиха Майев за натрапница, половината от нейното състояние вече е твоя собственост, а другата половина... на рода на Белия трън?

Елин примигна бавно. Останалите се ухилиха. Дори Лоркан. Роуан я целуна.

- Нова библиотека и Кралски театър - промълви до устните й. - Приеми ги за подаръка ми към теб, Огнено сърце.

Елин се отдръпна от него и огледа лицето му. Прочете искреността и решимостта по него.

После го прегърна и се разсмя през сълзи към проясняващото се небе.

***

През днешния ден щяха да се проведат много срещи, реши Елин, застанала с усмивка в полупразната, прашна стая пред съюзниците си. Приятелите си.

Ансел от Брайърклиф, покрита от синини и драскотини, също се усмихваше.

- Хамелеонката добре се преструваше на теб - отбеляза тя. - За мой срам не усетих разликата.

Принц Галан, също толкова изхабен и белязан от битките, се засмя.

- В своя защита ще изтъкна, че не те бях срещал лично. - Той кимна на Елин. - Е, здравей, братовчедке.

Елин, облегната на полуизгнилото писалище - единствената мебел в стаята - му се подсмихна.

- Аз пък веднъж те видях отдалеч.

Ашриверските очи на Галан просветнаха.

- Предполагам е било, докато си практикувала предишната си професия, затова ти благодаря, че не си ме убила.

Тя се изкиска, а Ролф подбели очи.

- Да, капер?

Ролф махна с татуирана ръка. Под ноктите му още имаше засъхнала кръв.

- Ще се въздържа от коментар.

Елин изсумтя.

- Ти си наследник на мисенианците - каза тя. - Дребните свади вече са под достойнството ти.

Ансел изпуфтя. Ролф я стрелна предупредително.

- И все пак какво възнамеряваш да правиш с тях? - поинтересува се Елин.

Навярно и другата част от двора й трябваше да присъства на този разговор, но като изпрати Еванджелин да събере съюзниците им, тя бе решила да ги остави да си починат. Роуан пък беше тръгнал да търси Ендимион и Селен. На Селен също й предстоеше да научи нещо доста важно за бъдещето си. И това на Доранел.

Ролф сви рамене.

- Скоро ще решим. Дали да се върнем в Залива на Черепа, или...

Той присви морскозелените си очи.

- Или? - попита с медено гласче Елин.

- Или да изградим наново някогашния си дом в Илиум.

- Защо ти не вземеш решението? - настоя Ансел.

Ролф пак махна с татуираната си ръка.

- Те жертваха живота си в тази война. Заслужават да изберат къде да прекарат остатъка от дните си.

- Мъдро - изцъка с език Елин. Ролф се наежи, но като съзря топлината в очите й, бързо омекна. Тя обърна поглед към Илиас. Бронята на асасина беше очукана и изподрана. - Ти продума ли и дума през цялата война?

- Не - отговори вместо него Ансел.

Синът на Немия господар погледна младата кралица. И задържа взора си върху нея.

Елин усети заряда в погледа, който си размениха. Не беше враждебност - нито страх. Дори можеше да се закълне, че бузите на Ансел пламнаха.

Елин прецени, че ще пощади старата си приятелка, и вместо това каза на всички, -Благодаря ви!

Те извърнаха лица към нея.

Тя преглътна и сложи ръка върху сърцето си.

- Благодаря ви, че се отзовахте на призива ми за помощ. Благодаря ви от името на Терасен. Вечно ще съм ви задължена.

- Ние ти бяхме задължени - натърти Ансел.

- Без мен - обади се Ролф.

Елин му се ухили широко.

- Двамата с теб много ще се забавляваме. - После плъзна очи по всичките си съюзници, уморени от битката, но още на нозе. Всички до един. - Струва ми се, че много ще се забавляваме.

***

По пладне Елин намери Манон в една от кулите на уивърните, откъдето Абраксос съзерцаваше бойното поле.

Двете страни на тялото му и крилете му бяха осеяни с превръзки. Някогашната Водачка на Крилото - също.

- Кралица на крочанките и Железни зъби - каза Елин вместо поздрав и подсвирна тихо. Манон се обърна бавно към нея. Елин чоплеше небрежно ноктите си. -Впечатляващо.

Но лицето, което се извърна към нея...

Беше изпито. Покрусено.

- Чух - прошепна Елин и свали ръце до тялото си, без да стори и крачка към вещицата.

Манон не отговори. Мълчанието й беше красноречиво за Елин.

Не, не беше добре. Да, случилото се я бе съкрушило. Не, не й се говореше за това. Затова Елин каза само:

- Благодаря ти.

Манон кимна отнесено. Елин тръгна към нея, но я подмина. И отиде при Абраксос, отправил поглед към Тералис. Към опожареното парче земя.

Сърцето й се пръскаше от всичко това - скърбящия уивърн, черната пръст, вещицата зад нея. Но Елин седна до Абраксос. И го погали по главата. Той се притисна към нежния й допир.

- Ще издигнем паметник - каза на уивърна и на Манон. - Стига вие да искате. Така никой никога няма да забрави саможертвата им, както и на кого трябва да сме благодарни всеки ден.

Вятърът пееше глухата си, свистяща песен из кулата. Чуха се стъпки по сламата и Манон седна до нея.

Но Елин не проговори пак, не й зададе други въпроси. Манон си позволи да отпусне рамене, да сведе глава. Както може би не би сторила пред другиго. А и друг едва ли щеше да разбере бремето, което и двете носеха на плещите си.

Кралиците поседяха безмълвно, загледани в опустошената равнина. В бъдещето отвъд нея.

119

Бяха им необходими десет дни да подготвят всичко.

Десет дни да разчистят тронната зала, да измият коридорите на по-долните етажи, да намерят храна и готвачи. Десет дни да почистят кралските покои, да намерят подходящи дрехи и да украсят с подобаваща пищност тронната зала.

Оглеждайки от подиума в тронната зала събраната тълпа и гирляндите от вечнозелени клонки, обкичващи пейките и гредите на тавана, Роуан трябваше да признае, че Лизандра се е справила блестящо. Навсякъде горяха свещи, а девственият сняг, паднал през нощта, скриваше белезите от войната.

Едион, застанал до него, пристъпваше нервно от крак на крак. Лоркан и Фенрис гледаха право напред.

Всички бяха изкъпани, сресани и облечени в одежди, достойни за принцове.

Но Роуан не се интересуваше от това. Зеленият му жакет със сребристи шевове беше най-неудобната дреха, която някога бе носил. Поне Голдрин висеше в ножницата на хълбока му.

За щастие, Лоркан изглеждаше също толкова неловко, пременен в черно. „Ако облечеш друг цвят - беше му подхвърлила Елин, - светът ще се обърне с главата надолу. Така че да се придържаме към траурно черно.“

Лоркан беше врътнал очи. Но Роуан забеляза лицето на Елида, като ги видя двете с Лизандра в коридора пред тронната зала. Прочете любовта и желанието в очите й, когато зърна Лоркан в новите му дрехи. И се запита дали скоро в залата нямаше да се проведе и сватба.

Надниквайки към Едион, също облечен в терасенско зелено, Роуан се усмихна леко. Две сватби... сигурно преди лятото. Макар че нито Лизандра, нито Едион говореха за това.

Когато и последните гости влязоха в препълнената зала, Роуан огледа владетелите и съюзниците, заели предните редици. Ансел от Брайърклиф нервничеше в новите си панталони и жакет, а Ролф беше преметнал ръка през облегалката на пейката зад нейната и се присмиваше на осезаемото й неудобство. Илиас, облечен в белите одежди на народа си, седеше от другата й страна, същинско олицетворение на невъзмутимото спокойствие. На реда пред тях беше Галан в официалната си премяна на принц, вдигнал гордо брадичка. Той намигна на Роуан, когато ашриверските му очи срещнаха неговите.

Роуан само кимна на младежа. Сетне и на братовчедите си Енда и Селен, седнали до пътеката. Селен бе имала нужда от няколкочасово усамотение, когато Роуан й съобщи, че вече е кралица на Доранел. Елфическата кралица на Изтока.

Среброкосата му братовчедка не се беше пременила според новата си титла днес - и тя като Енда бе избрала най-запазените си след войната дрехи.

В Доранел щяха да настъпят големи промени и Роуан знаеше, че дори не можеше да ги предвиди. Родът на Белия трън щеше да управлява и потомците на Мора най-сетне се връщаха на власт, но зависеше от тях, от Селен какво ще е управлението. В какъв народ ще се превърнат елфите без тираничното господство на злата кралица.

Още не се знаеше колко от елфите щяха да останат тук, в Терасен. Колко от тях щяха да изградят нов живот в разбитото от войната кралство, да изберат години на тежък

труд, вместо да се върнат в земя, в която ги очакваха безгрижни дни и богатства. Елфическите воини, с които се срещна през изминалите две седмици, не говореха по въпроса, но Роуан бе видял как някои гледат с копнеж към Еленови рога, към Оуквалд. Сякаш и те чуваха дивия зов на вятъра.

Не биваше да забравя и за елфите, живели тук преди падението на Терасен. Елфите, които се бяха отзовали на отчаяната молба на Елин и се бяха върнали в тайния си дом сред Вълчото племе, за да се подготвят за дългия път насам. Да се завърнат в Терасен след толкова много години. И то с онези вълци.

Роуан щеше да се потруди кралството да се окаже достойно за завръщането им. Достойно за всичките си обитатели - и човеци, и елфи, и вещици. Кралство, велико като едно време - дори по-велико. Велико като онова в далечния юг, отвъд Тясното море, доказващо, че е възможно да съществува земя на мир и изобилие.

През последните дни гостите от хаганата му бяха разказали доста за кралството си -за политиката и народа си. Сега наследниците седяха от другата страна на тронната зала заедно с Каол и Дориан. Ирен и Несрин също бяха при тях, и двете прелестни в рокли, които навярно бяха взели назаем, защото шивашките ателиета не работеха, а и нямаше материали. Дори бе същинско чудо, че всички бяха намерили достатъчно чисти дрехи.

Манон обаче бе отказала да се премени за повода. Носеше вещерския си кожен костюм. Короната от звезди на главата й хвърляше отблясъци по Петра Синьокръвна и Бронуен Крочан, настанили се от двете й страни.

Едион преглътна звучно и Роуан надникна към отворените врати. После и към лорд Дароу, застанал до празния трон.

Не истински трон - просто по-голям, по-хубав стол, избран от окаяната им колекция от оцелели кандидати.

Дароу също гледаше към отворените врати. Изражението му си оставаше равнодушно, но очите му блестяха.

Проехтяха тръби.

Четиритонов мотив. Изпълнен три пъти.

Пейките простенаха - всички гости се завъртаха към вратите.

Зад подиума, скрити зад изрисуван дървен параван, малка група музиканти засвири тържествения химн. Не беше внушителният оркестър, подобаващ на толкова грандиозно събитие, но и това стигаше.

И бездруго нямаше значение.

Елида се появи в люлякова рокля, с венец от копринени лентички върху сплетената си черна коса. Куцукаше и Роуан знаеше, че нарочно е помолила Лоркан да не придържа глезена й с магията си. Искаше да извърви дългата пътека със собствените си крака.

Въпреки недъга си Господарката на Перант пристъпваше към подиума с грациозна осанка и гордо изопнати рамене, стиснала букет от бодлива зеленика пред гърдите си. Господарка на Перант - и една от придворните дами на Елин. Поне за днес.

За коронацията на Елин.

Елида вече преполовяваше пътеката, когато се появи и Лизандра, облечена в зелено кадифе. Из залата се разнесе шушукане. Не само заради удивителната й красота, но и заради подвизите й.

Хамелеонката, отбранявала кралството им, помогнала в унищожението на Ераван.

Лизандра се понесе елегантно по пътеката с вирната брадичка, а Едион вдигна глава, като я видя. Господарката на Каравер.

След нея към подиума тръгна Еванджелин със зелени панделки в червеникавозлатистата си коса. Момиченцето сияеше и радостна усмивка опъваше белезите по лицето му. Младата господарка на Аран. Повереница на Дароу, която някак бе съумяла дотолкова да стопли сърцето му, че старецът да убеди другите лордове да приемат Елин за законна кралица.

Преди два дни бяха донесли документите. Подписани от всички.

Елида застана от дясната страна на трона. Лизандра се нареди до нея. После и Еванджелин.

Сърцето на Роуан заблъска в гърдите му, когато всички отправиха очи към началото на опразнената пътека. Музиката се лееше наоколо. Песента на Терасен.

И когато достигна кулминацията си, когато светът избухна във величествени, могъщи звуци, Елин изникна на входа.

Всички станаха на крака, а коленете на Роуан едва не се подкосиха.

Облечена в ефирна зеленосребриста рокля, с разпуснати златисти коси, тя спря на прага на тронната зала.

Очите му за пръв път виждаха подобна красота.

Елин отправи поглед надолу по дългата пътека. Сякаш преценяваше точно колко стъпки щяха да я отведат до подиума.

До трона й.

Целият свят като че застина с нея на онзи праг.

Искряща по-ярко от девствения сняг навън, Елин вдигна брадичка и начена последния си път към дома.

***

Всяка стъпка, всяка пътека в живота й я бе водила дотук.

Виждаше смътно лицата на приятелите си, на съюзниците си, докато минаваше покрай тях.

Устремена към трона. Към короната, която Дароу щеше да сложи на главата й.

Всяка нейна стъпка сякаш отекваше в земята под краката й. Освободи малко искри от огнената си магия и те се понесоха след нея, увлечени от шлейфа на роклята й.

Ръцете й трепереха, но стискаха силно букета от вечнозелени клонки. Вечнозелени -символ на вечната независимост на Терасен.

С всяка нейна стъпка тронът се извисяваше все по-застрашително пред нея, а в същото време я зовеше.

Роуан стоеше от дясната му страна, оголил зъби в свирепа усмивка, която дори с многовековното си обучение не успяваше да сдържи.

От лявата страна на трона беше Едион. С високо вдигната глава, обляно в сълзи лице и Меча на Оринт в ножницата на хълбока му.

Усмивката на Елин беше за него. За детството им заедно, за всичко загубено.

За всичко, което бяха спечелили.

Тя кимна, минавайки покрай Дориан и Каол. И намигна на Ансел от Брайърклиф, която бършеше мокрите си очи с ръкава на жакета си.

Когато Елин достигна трите стъпала на подиума, Дароу пристъпи към ръба им.

И както я бе инструктирал миналата вечер, както се бе упражнявала с часове на едно прашно стълбище, тя изкачи стъпалата и коленичи на най-горното.

Единственият момент от управлението й, когато се прекланяше пред някого.

Единственото нещо, пред което щеше да коленичи. Короната й. Трона й. Кралството й.

Всички в залата останаха прави дори след като Дароу им даде знак да седнат.

И дойде ред на словото, изречено на Древния език. Свещени думи, произнесени безпогрешно от Дароу, който собственоръчно бе коронясал Орлон преди десетилетия.

- Отдаваш ли живота си, тялото си и душата си в служба на Терасен?

Тя отговори на Древния език, както миналата вечер се бе упражнявала с Роуан, докато езикът й не натежа като олово.

- Отдавам всичко, което съм, и всичко, което имам, на Терасен.

- Тогава изречи клетвата.

Сърцето на Елин препускаше и тя знаеше, че Роуан го чува, но просто сведе глава и каза:

- Аз, Елин Ашривер Белия трън Галантиус, се кълна в безсмъртната си душа да браня, закрилям и почитам Терасен от този ден до сетния си.

- Така да бъде - рече Дароу и протегна ръка.

Не към нея, а към Еванджелин, която пристъпи напред с възглавничка от зелено кадифе в ръце.

Отгоре й лежеше короната.

Адарлан бе унищожил трона й от еленови рога. Бе разтопил короната й.

Затова й бяха сътворили нова. За десетте дни, откакто бе решено да я коронясат тук, бяха намерили майстор златар, способен да изкове корона от остатъка от златото, което бяха откраднали от гробната могила във Вендлин.

Два преплитащи се еленови рога се издигаха от предната й част, обгръщайки скъпоценния камък в центъра й.

Не истински скъпоценен камък, а нещо... безценно. Дароу й го беше дал лично.

Парчето кристал, съдържащо в себе си цъфналия кралски огън от управлението на Орлон.

Дори сред лъскавия си метален обков, червено-оранжевото цвете сияеше като рубин, ослепително под лъчите на утринното слънце, когато Дароу взе короната от възглавничката.

Той я вдигна към сноповете светлина, проникващи през прозорците зад подиума. Избрали бяха този момент за церемонията точно заради слънчевите лъчи. Благословията на Мала.

И макар Господарката на светлината вече да я нямаше, Елин можеше да се закълне, че почувства топлата й ръка върху рамото си, когато Дароу издигна короната към слънцето.

Можеше да се закълне, че усеща край себе си всички онези, които бе обичала с огненото си сърце. Чиито истории бяха запечатани с мастило върху кожата й.

И докато короната се спускаше към главата й, тя вля стомана . във врата си, в сърцето си и освободи силата си. Заради всички загинали, заради всички, които се бяха били, заради света, който ги гледаше.

Дароу постави короната върху главата й. Оказа се по-тежка, отколкото бе очаквала.

Елин затвори очи и прие надълбоко в себе си тежестта й, бремето и дара, които носеше.

- Изправи се - каза Дароу. - Елин Ашривер Белия трън Галантиус, кралица на Терасен. Тя преглътна вопъла, спотаил се в гърлото й. И бавно, с равномерен дъх въпреки сърцето, заплашващо да изскочи от гърдите й, Елин се изправи.

Сивите очи на Дароу искряха.

- Дълго да е царуването й!

А когато Елин се обърна, в залата се надигна вик, който отекна между древните камъни и по улиците на града отвъд стените на двореца.

- Да живее Елин! Кралицата на Терасен!

Като го чу от устните на Роуан, на Едион, едва не се срути на колене. Но се усмихна. Вдигна брадичка и се усмихна.

Дароу махна към трона. Към последните две стъпки, които трябваше да направи.

Седнеше ли в него, церемонията приключваше.

Елин обаче не беше готова.

Тя се обърна наляво. Към Едион. И каза тихо:

- Това ти принадлежи по рождение, принц Едион.

Той застина, а Елин вдигна ефирния ръкав на роклята си, оголвайки китката си.

Раменете на Едион се разтресоха от мощния напор на сълзите му.

Този път Елин не потисна своите. И попита с разтреперани устни:

- Ще положиш ли кръвната клетва пред мен?

Едион просто падна на колене пред нея.

Роуан й подаде безмълвно един кинжал, но Елин задържа острието над ръката си.

- Ти се бори за Терасен, когато никой друг не посмя. Бори се за това кралство, когато нямаше шанс, нямаше надежда. Бори се за мен. За народа ми. Кълнеш ли се да продължиш вярната си служба до сетния си дъх?

Едион сведе глава и пророни:

- Да. Ще служа на теб и на Терасен в този живот и във всички други.

Елин се усмихна на Едион, на другата страна на светлата си монета. После поряза ръката си и я протегна към него.

- Тогава пий, принце! Добре дошъл в моя служба!

Едион пое предпазливо ръката й и впи уста в раната й.

А когато се отдръпна с окървавени устни, Елин му се усмихна.

- Каза, че искаш да положиш клетвата пред целия свят - прошушна, за да я чуе само той. - Е, така и стана.

Едион се засмя и се изправи. Прегърна я силно и отстъпи към мястото си от другата страна на трона.

Елин погледна към Дароу, който чакаше търпеливо.

- Докъде бяхме стигнали?

Старият лорд се поусмихна и махна към трона.

- Последната част от церемонията.

- И най-сетне ще обядваме - въздъхна Фенрис.

Елин потисна усмивката си и направи двете стъпки към трона.

Като се обърна да седне, пак спря за миг.

Дребни фигурки подаваха глави иззад вратите на тронната зала. Тя ахна тихо и всички проследиха погледа й.

- Малките хора - зашепнаха гостите и някои заотстъпваха назад, когато миниатюрните същества се стрелнаха из сенките край пътеката с пърхащи крилца и блещукащи люспи.

Едно от тях доближи подиума и с длъгнести зеленикави ръчички остави дара им в краката й.

Втора корона. Короната на Маб.

Взета от дисагите й - където и да бяха попаднали след битката. Явно при тях. И явно те нямаше да позволят да се изгуби отново. Нямаше да позволят на нея да забрави.

Елин взе короната, взряна в групичката дребни същества с ококорени тъмни очи, притаени в сенките отвъд пейките.

- Елфическата кралица на Запада - промълви Елида, но всички в залата я чуха.

Пръстите на Елин затрепериха и сърцето й се изпълни до пръсване, докато оглеждаше лъскавата древна корона. После върна очи към Малките хора.

- Да - каза им. - И аз ще ви служа. До края на живота си.

Тя им се поклони. Поклони се на почти невидимите същества, които я бяха спасявали толкова пъти, без да пожелаят нищо в замяна. На Господаря на Севера, оцелял също като нея пред грозното лице на смъртта. Винаги готов да й се отзове. Елин щеше да им служи, както щеше да служи на обитателите на Терасен.

Всички на подиума се поклониха с нея. След тях - и всички в тронната зала.

Но Малките хора вече ги нямаше.

Елин постави древната корона на Маб върху онази от злато, кристал и сребро и двете си прилегнаха съвършено.

Накрая възседна трона си.

Новото бреме натежа върху костите й. Вече не беше асасин. Нито принцеса воин.

И когато вдигна глава да огледа ликуващата тълпа, когато се усмихна, кралицата на Терасен и Елфическа кралица на Запада заискря като звезда.

***

Ритуалът не беше приключил. Още не.

Когато камбаните проехтяха над града, оповестявайки коронацията й, тълпите заликуваха.

И Елин отиде да ги поздрави.

Отправи се към портата на двореца, следвана от двора си, приятелите си и гостите от тронната зала. А като спря пред затворените врати от изящно изкован древен метал, отвъд които я чакаше градът и целият свят, тя се обърна към всички зад себе си.

Към всички, вървели неотлъчно до нея, довели до събитията в този ден, до радостния звън на камбаните.

Тя покани двора си напред.

После се усмихна на Дориан и Каол, на Ирен, Несрин, Сартак и спътниците им. Махна и на тях да пристъпят напред.

Те я доближиха с учудено вдигнати вежди.

Елин, още по-сияеща с короната на главата си, каза само:

- Елате с мен. - Тя посочи портата зад себе си. - Всички вие. Триумфът не принадлежеше само на нея.

Когато всички се поколебаха, Елин отиде при тях. Хвана Ирен Уестфол за ръката и я поведе напред. После Манон Черноклюна. Елида Локан. Лизандра. Еванджелин. Несрин Фалик. Борте и Хасар, и Ансел от Брайърклиф.

Всички жени, били се рамо до рамо с нея или надалеч. Проливали кръв и жертвали толкова много, без да се откажат от надеждата, че този ден ще настъпи.

- Повървете с мен - подкани ги пак Елин, докато мъжете и елфите се нареждаха зад тях. - Пр иятели мои.

Камбаните още биеха тържествено, когато тя кимна на стражите пред портата.

Те я отвориха и ревът на празнуващите тълпи разтърси света.

Елин и приятелите й пристъпиха заедно към ликуващия град.

Към улиците, където хората танцуваха и пееха, където мнозина ридаеха, притиснали ръце към сърцата си от въодушевление да зърнат шествието на махащите, усмихнати владетели, воини и герои, спасили кралството им, земите им. И коронясаната кралица с пламнали от щастие очи.

Нов свят.

По-добър свят.

120

Два дни по-късно Несрин Фалик още се възстановяваше от бала, продължил чак до зори.

Какво празненство само!

Не грандиозно като подобни събития на Южния континент, но щастието и смехът в тържествената зала, пируването и танците... Нямаше да ги забрави до края на живота си.

Макар че не очакваше да се почувства на себе си чак до последния си ден на земята.

Краката още я боляха от танци, танци и танци. А преди час бе подочула Елин и Лизандра да се оплакват от същото на закуска.

Кралица да танцува - гледка, която също нямаше да забрави.

Първият танц беше посветен на Елин и тя покани вречения си. И двамата с консорта й се бяха преоблекли за тържеството; Елин носеше черна рокля със златисти шевове, а Роуан - черен костюм със сребристи бродерии. Бяха великолепна двойка на танцовата площадка.

Кралицата като че ли се смая, и то приятно, когато елфическият принц я поведе умело в елегантен валс. Толкова се зарадва, че коронова и двама им с пламъци.

И това беше само началото.

Танцът им... Несрин не можеше да опише с думи ловкостта и грацията на движенията им. Първият им танц като кралица и консорт. Всяка тяхна стъпка представляваше въпрос, следван от отговор, а когато музиката се оживи, Роуан поведе Елин в изящни пируети и черните поли на роклята й се разпиляха във въздуха, разкривайки златистите й пантофки.

Стъпалата й се движеха толкова пъргаво по площадката, че от петите й хвърчаха искри, които роклята й завихряше красиво след нея.

Двамата ускоряваха крачките си все повече и повече, въртяха се неуморно, а кралицата сияеше като прясно изковано злато, докато музиката се извисяваше към гръмкия си завършек.

И когато валсът достигна триумфалния си последен тон, двамата спряха внезапно в съвършен унисон. Накрая кралицата прегърна Роуан и го целуна.

Споменът накара Несрин да се усмихне отново въпреки болезнените си крака, докато стоеше в прашната стая, превърната в щабквартира на хаганските наследници, и слушаше разговора им.

- Според Върховната лечителна войниците ни ще са готови след пет дни -известяваше принц Кашин брат си и сестра си.

И Дориан, когото бяха поканили на днешната среща.

- Тогава заминавате? - попита Дориан с леко горчива усмивка.

- Повечето от нас - отвърна Сартак, усмихвайки се със същата тъга.

Защото помежду им бе разцъфнало приятелство, дори и във война. Истинско приятелство, което океаните помежду им нямаше да прекършат.

Сартак каза на Дориан:

- Поканихме те тук днес, защото искаме да ти отправим една доста необичайна молба.

Дориан вирна вежда.

Сартак изтръпна леко.

- Като минахме през Ферианската падина, някои от рукините ни намериха уивърнски яйца. Изоставени. Част от тях искат да останат тук, за да се грижат за тях. Да обучават младите уивърни.

Несрин мигна смаяно заедно с Дориан. Никой не й беше споменал за това.

- Мислех... мислех, че рукините никога не напускат дома си - изпелтечи тя.

- Говорим за млади ездачи - поясни усмихнато Сартак. - И то само двайсетина. - Той пак се обърна към Дориан. - Но ми се примолиха да те питам дали е възможно да останат, когато ние си тръгнем.

Дориан се замисли.

- Не виждам защо не. - Нещо проблесна в очите му. Сякаш му хрумна идея, която скъта някъде в съзнанието си. - Дори за нас ще е чест.

- Само не им позволявайте да доведат уивърните у дома - измърмори Хасар. - До края на живота си не желая да видя уивърн.

Кашин я потупа по главата. А тя му се озъби.

Несрин се засмя, но усмивката й посърна, като забеляза колко тъжно й се усмихва Дориан.

- Май ще загубя още един капитан на Стражата - каза кралят на Адарлан.

Несрин сведе глава.

- Аз...

Не беше очаквала да повдигне тази тема. Не и точно сега.

- Но ще се радвам - продължи той - да нарека още една кралица своя приятелка.

Несрин се изчерви. И бузите й пламнаха още по-силно, когато Сартак подметна с усмивка:

- Не кралица, а императрица.

Тя настръхна и Сартак се засмя. Дориан също.

После кралят я прегърна силно.

- Благодаря ти, Несрин Фалик. За цялата ти помощ.

В гърлото й заседна такава буца, че смогна единствено да отвърне на прегръдката му.

А когато кралят си тръгна, когато Кашин и Хасар отидоха да обядват, Несрин се обърна към Сартак и по гърба й полази същата тръпка.

- Императрица? Сериозно?

Тъмните му очи проблеснаха.

- Спечелихме войната, Несрин Фалик. - Той я придърпа към себе си. - И се прибираме у дома.

Ушите й не бяха чували по-хубави думи.

***

Каол гледаше писмото в ръцете си.

Пристигнало бе преди час, а още не го беше отворил. Като го взе от вестоносеца -едно от отряда деца, командвани от Еванджелин, просто го донесе в спалнята си.

Сега, седнал на леглото, докато светлината от свещите танцуваше по олющените стени на стаята, още не намираше сили да строши червеното восъчно клеймо.

Дръжката на вратата се завъртя и Ирен влезе безшумно в стаята, видимо уморена, но с грейнали очи.

- Трябваше да спиш.

- Ти също - каза той, надниквайки многозначително към корема й.

Тя махна небрежно с ръка, както неизменно откликваше, когато хората я наричаха „спасителка“ и „героиня на Ерилея“. Когато я гледаха със страхопочитание и плувнали в сълзи очи.

Затова Каол се гордееше и за двама им. И щеше да разкаже на детето им за храбростта й, за невижданата й дарба.

- Какво е това писмо? - попита го тя, докато миеше ръцете и лицето си с каната до прозореца.

Отвъд стъклото градът беше смълчан - спеше след дългия ден на работа по разрушеното. Планинците от Белия зъб бяха останали да помогнат. И Каол щеше да ги възнагради за добрината. Вече беше проучил накъде можеха да разширят териториите им - и как да възстановят мира им с Аниел.

Той преглътна сухо.

- От майка ми е.

Ирен застина с мокро лице.

- От... Защо не си го отворил?

Той сви рамене.

- Не всички сме достатъчно смели да се борим срещу зли сили.

Ирен врътна очи, избърса лицето си и седна на леглото до него.

- Искаш ли първо аз да го прочета?

Да, искаше. Дявол да го вземе, искаше. Затова й го подаде безмълвно.

Тя разгъна мълчаливо пергамента и златистите й очи засноваха по изписаните с мастило думи. Каол забарабани с пръст по коляното си. След дългия ден на лечение знаеше, че не е умна идея да кръстосва из стаята, за да разсее нервите си. Едва се беше добрал до леглото си с бастуна.

Ирен сложи ръка на гърлото си и обърна листа, за да прочете написаното отзад.

Като вдигна глава, по бузите й се стичаха сълзи. Тя му върна писмото.

- Трябва да го прочетеш сам.

- Просто ми кажи. - Щеше да го прочете по-късно. - Просто... кажи ми какво пише.

Тя избърса лицето си с ръка. Устните й трепереха, но в очите й се четеше радост. Искрена радост.

- Майка ти пише, че те обича. Че й липсваш. Че ако ние с теб сме съгласни, иска да живее с нас. Заедно с брат ти Терин.

Каол взе писмото и прегледа набързо текста. Не можеше да повярва. Докато не прочете:

Обикнах те в мига, в който разбрах, че растеш в утробата ми.

Дори не опита да спре сълзите си.

Баща ти ми каза какво е правил с писмата ми до теб. А аз му казах, че няма да се върна в Аниел.

Ирен отпусна глава на рамото му, докато Каол четеше редовете.

Годините бяха дълги, а разстоянието помежду ни - голямо. Но като се установиш с новата си съпруга, с рожбата ви, бих искала да ви посетя. И да остана при вас заедно с Терин. Стига да сте съгласни.

Плахи, напрегнати думи. Като че тя самата не вярваше Каол да склони.

Той прочете останалото, преглъщайки тежко, когато стигна до последния ред.

Толкова много се гордея с теб. Винаги съм се гордяла с теб и ще продължавам.

НаДявам се Да те виДя скоро.

Каол остави писмото, избърса бузите си и се усмихна на съпругата си.

- Май ще трябва да построим по-голяма къща - пророни.

Широката усмивка на Ирен беше единственият отговор, на който се надяваше.

***

На следващия ден Дориан намери Каол и Ирен в залата на един от по-долните етажи, където бяха разположили ранените. Каол беше в количката си и помагаше на съпругата си в грижите за една ранена крочанка. Дориан им махна да го последват.

Двамата тръгнаха, без да задават въпроси, и той ги заведе до върха на едната кула, където Манон оседлаваше Абраксос за утринния му полет. Където прекарваше всеки свой ден, изграждайки си рутина, която Дориан знаеше, че не само поддържа реда, но и изтласква тъгата настрана.

Като ги видя, Манон спря и сбърчи вежди. Още преди дни се бе натъкнала на Каол и Ирен и макар да не си размениха много думи, поне нямаше лоши чувства въпреки неприятната първа среща на Каол с вещицата. Ирен само я прегърна и Манон й отвърна сковано, а като се разделиха, Дориан можеше да се закълне, че лицето й не изглеждаше чак толкова бледо и изпито като преди това.

Дориан попита кралицата на вещиците:

- Къде ще отидеш, когато всички си тръгнат?

Златистите очи на Манон се впиха в неговите.

Досега не бе посмял да я пита. И двамата не смееха да говорят за това. Както още не й бе споделил името на баща си.

- В Пустошта - каза накрая Манон. - Да видя какво може да се направи.

Той преглътна. Беше чул и крочанките, и вещиците от Железни зъби да приказват за това. У:ещаше нарастващото им напрежение - и вълнение.

- А след това?

- Нищо.

По лицето му се изписа тайна, многозначителна усмивка.

- Така ли?

- Какво искаш? - попита го Манон.

Теб - еДва не й отвърна Дориан. - Само теб.

Вместо това обясни:

- Малка група рукини ще останат в Адарлан да обучават новоизлюпените уивърни. Искам ги за мой въздушен легион. И бих желал с другите вещици от Железни зъби да им помогнете.

Каол се покашля и го изгледа така, сякаш опитваше да му каже: „Кога възнамеряваше да ми го споделиш?“.

Дориан му намигна и пак се обърна към Манон.

- Отиди в Пустошта. Изгради наново вещерското кралство. Но си помисли дали не би се върнала тук. Ако не за да станеш командир на легиона, то поне да помогнеш с обучението. - После добави тихо: - И да те виждам от време на време.

Тя продължи да се взира в него.

Дориан понечи да прикрие напрежението си, факта, че идеята, която му бе хрумнала преди броени минути в стаята на хаганските наследници, е превзела напълно мислите му.

Накрая Манон отговори:

- С уивърн полетът от Пустошта до Рифтхолд е само няколко дни. - От очите й надничаше предпазливост, но... и лека усмивка. - Смятам, че Бронуен и Петра са способни да поемат контрола, ако се измъквам от време на време. Да помагам на рукините.

Той видя обещанието в погледа й, в едва забележимата й усмивка. И двамата още скърбяха, още бяха съкрушени, но в този нов свят... навярно можеха да оздравеят. Заедно.

- Защо просто не се ожените? - предложи Ирен и Дориан врътна смаяно глава към нея. - Така ще ви е по-лесно и на двамата. Няма да ви се налага да се преструвате през цялото време.

Каол изгледа учудено съпругата си.

А тя сви рамене.

- Пък и такъв съюз ще е доста ползотворен за двете ни кралства.

Дориан знаеше, че лицето му е поруменяло, когато пак се извърна към Манон, готов да се извини, да отрече.

Тя обаче се подсмихна на Ирен и ефирният ветрец развя сребристобялата й коса, сякаш я водеше към обединения народ, който скоро щеше да полети на запад. Сетне яхна Абраксос, улавяйки поводите му в ръце.

- Ще видим - беше единственият отговор на Манон Черноклюна, Върховна кралица на крочанките и Железни зъби, преди с уивърна й да се понесат в небето.

Каол и Ирен се запрепираха през смях, а Дориан отиде до ръба на кулата. И загледа как среброкосата ездачка и уивърнът със сребърни криле се носят към хоризонта.

Усмихна се. И осъзна, че за пръв път от много време очаква с нетърпение утрешния ден.

121

Роуан знаеше колко труден ще е този ден за нея.

За всички тях, защото се бяха сближили толкова през последните седмици и месеци.

Но седмица след коронацията на Елин се събраха отново. Този път не за да празнуват, а за да се сбогуват.

Денят беше ясен и слънчев, но все така мразовит. Още дълго време ги чакаше студ.

Миналата вечер Елин покани всички да останат. Да изчакат зимните месеци и да си тръгнат напролет. Роуан знаеше, че не очаква да се съгласят.

Някои изглеждаха готови да обмислят предложението й, но в крайна сметка всички, освен Ролф, решиха да си тръгнат.

Днес - заедно. Да се пръснат в четирите посоки. Железни зъби и крочанките бяха отлетели още преди зазоряване, напускайки бързо и тихо. Отправяйки се на запад към отколешния си дом.

Роуан стоеше до Елин във вътрешния двор на двореца и усещаше тъгата, любовта и благодарността, които я изпълваха, докато наблюдаваше приятелите им. Вече се бяха сбогували с хаганските наследници и рукините - Борте прие най-тежко раздялата им, а прегръдката на Елин и Несрин Фалик продължи дълго. Двете си размениха по няколко приглушени думи и Роуан знаеше какво й е предложила Елин: вечното си приятелство, дори на хиляди километри разстояние. Две млади кралици начело на могъщи кралства.

Лечителните тръгнаха с тях, едни на конете на Дарган, други във фургони, трети с рукините. Ирен Уестфол плака, докато прегръщаше тях и Върховната лечителка за последно. После плака още дълго в обятията на съпруга си.

След тях си тръгна Ансел от Брайърклиф с оцелелите си войници. Двете с Елин се пошегуваха една с друга, посмяха се, а накрая и поплакаха прегърнати. Още една връзка, която нямаше да се скъса заради разстоянието помежду им.

Илиас се раздели с Елин с усмивка и също поведе Тихите асасини към дома им.

Корабите на принц Галан още бяха под надзора на Рави и Сол в Сурия, затова се отправяше първо натам, преди да отплават към Вендлин. Той прегърна Едион, стисна ръката на Роуан и накрая се обърна към Елин.

Кралицата каза на принца:

- Дойде, когато поисках помощта ти. Без да познаваш никого от нас. Знам, че вече го споменах, но винаги ще съм ти благодарна.

Галан се усмихна широко.

- Отдавна ти бях задължен, братовчедке. И с радост ти се издължих.

После и той тръгна с хората си. От целия им сбор от съюзници, натъкмен от всички посоки и краища, само Ролф щеше да остане до зимата, защото вече беше господар на Илиум. И Фалкан Енар, чичото на Лизандра, който искаше да научи какво знае племенницата му за хамелеонството. Дори възнамеряваше да изгради търговската си империя тук - и да помогне със съглашенията за чуждестранна търговия, които набързо трябваше да скалъпят.

Под зимното слънце отпътуваха още и още хора, докато накрая не останаха само Дориан, Каол и Ирен.

Ирен прегърна Елида и двете жени се заклеха да си пишат често. Ирен имаше благоразумието само да кимне на Лоркан, а сетне се усмихна на Лизандра, Едион, Рен и

Фенрис, преди да иде при Роуан и Елин.

Ирен ги погледна с усмивка.

- Когато настъпи време да се роди първото ви дете, пратете някого да ме извика. Ще дойда да помогна с раждането.

Роуан нямаше думи да изкаже благодарността си, която заплашваше да прегъне раменете му. Елфическото раждане... Не си позволи да се замисля за това. А просто прегърна лечителката.

Двете с Елин първо впериха погледи една в друга.

- Далеч сме от Иниш - прошепна Ирен.

- Но вече не сме изгубени - отвърна Елин с пресеклив глас и я прегърна.

Двете жени, които бяха държали съдбата на света в ръцете си. И го бяха спасили.

Зад тях Каол избърса лицето си. Роуан сведе глава и стори същото.

Сбогуването му с Каол беше бързо, прегръдката им - крепка. Дориан се засуети по-дълго около него, както винаги елегантен и уравновесен, макар че Роуан едва продума покрай буцата, заседнала в гърлото му.

Когато Елин застана пред Дориан и Каол, Роуан отстъпи назад, отивайки до Едион, Фенрис, Лоркан, Елида, Рен и Лизандра. Новоизлюпеният им двор - дворът, който щеше да промени света. Да го изгради наново.

Отстъпи, за да даде на кралицата им уединение за това последно, най-трудно сбогуване.

***

Елин имаше чувството, че не е спирала да плаче от дълги минути.

Но тази раздяла, последното сбогуване...

Зарида, гледайки Каол и Дориан. Отвори обятията си за тях и продължи да ридае, докато тримата се прегръщаха силно.

- Обичам ви - прошепна тя. - И каквото и да се случва, каквото и разстояние да ни дели, това никога няма да се промени.

- Ще се видим отново - увери я Каол, но дори неговият глас натежаваше от сълзи.

- Заедно - промълви Дориан. - Ще изградим новия свят заедно.

Тя не можеше да понесе тази болка в гърдите си. Но свика достатъчно сили да се отдръпне от прегръдката и да се усмихне на облените им в сълзи лица.

- Благодаря ви за всичко, което сторихте за мен - каза с ръка на сърцето.

Дориан сведе глава.

- Точно такива думи не очаквах да чуя от теб.

Тя се засмя дрезгаво и го побутна с пръст.

- Вече си крал. Подобни дребнави обиди не ти подхождат. Той се усмихна широко, бършейки лицето си.

Елин се усмихна на Каол, на съпругата му, чакаща зад него.

- Желая ви цялото щастие на света - каза и на двама им.

В бронзовите очи на Каол заискри светлина, каквато за пръв път виждаше там.

- Пак ще се срещнем - повтори той.

После двамата с Дориан се обърнаха към конете си, към ясния ден отвъд портата на двореца. Към кралството си на юг. В руини, но не за дълго.

Не за дълго.

***

След раздялата с всички Елин потъна в мълчание, а Роуан остана до нея, следвайки я до назъбения парапет на крепостната стена, където се изправи, за да наблюдава как Каол, Дориан и Ирен яздят по пътя, прорязващ опустошената Тералиска равнина. Докато и те не изчезнаха отвъд хоризонта.

Роуан я прегърна, вдишвайки аромата й, а тя отпусна глава на рамото му.

Леката болка там му напомни за татуировката, която заедно бяха направили предишната вечер. Името на Гавриел, изписано на Древния език. Както някога Пумата татуираше по тялото си имената на загиналите си воини.

Фенрис и Лоркан, сключили крехък мир, носеха същата Татуировка - настояха да я получат веднага щом разбраха какво е намислил Роуан.

Едион обаче поиска нещо различно. Да вмъкне името на Гавриел в плетеницата върху сърцето си, посветена на Терасен.

Едион беше толкова мълчалив, докато го татуираше, че накрая Роуан започна да му разказва история след история за Пумата. За приключенията им заедно, за земите, които бяха посетили, за битките, в които се бяха сражавали. Едион не продума нищичко, докато Роуан работеше и разказваше, но мирисът на скръбта му говореше достатъчно.

И навярно щеше да се задържи още дълги месеци.

Елин въздъхна тежко.

- Ще ми позволиш ли да плача в леглото чак до вечерта като някой жалък червей -попита накрая, - ако обещая утре да се захвана с възраждането на кралството?

Роуан вирна вежда и в тялото му рукна щастие, свободно и искрящо като планински водопад.

- Искаш ли да ти нося сладкиши и шоколад, за да е завършено страданието ти?

- Ако намериш.

- Ти унищожи Ключовете на Уирда и уби Майев. Вярвам, че все ще успея да ти намеря нещо сладичко.

- Както сам каза, заслугата е обща. И може би ще трябва всички да се включим в издирването на сладкиши и шоколад.

Той се засмя и я целуна по главата. И за един дълъг момент просто се порадва, че има тази възможност. Да стои с нея тук, в това кралство, в този град, в този дворец, където щяха да създадат свой дом.

Вече виждаше всичко: залите, възвърнали предишния си блясък, живописната равнина, реката с блещукащи води, неустоимия зов на Еленови рога. Чуваше музиката, с която Елин щеше да дари града, и смеха на децата по улиците. По коридорите на двореца. В кралските им покои.

- За какво се замисли? - попита го тя, взирайки се в лицето му.

Роуан я целуна по устните.

- Че имам щастието да бъда тук. С теб.

- Чака ни много работа. Някои биха казали, че е по-тежка и от войната с Ераван.

- Нищо не може да е толкова тежко.

Тя изсумтя.

- Прав си.

Той я придърпа към себе си.

- Мисля си колко съм благодарен, че успяхме, че те намерих. И че ще върша с усмивка цялата работа, която ни чака, защото ти си с мен.

Елин сбърчи чело и очите й се навлажниха.

- Ужасно ще ме боли главата от това безкрайно плакане, а ти не помагаш особено. Роуан се засмя и пак я целуна.

- Държиш се като истинска кралица.

Тя изхъмка.

- Все пак съм съвършеното олицетворение на дворцовата грациозност.

Той се засмя до устните й.

- И на скромността. Да не я забравяме!

- О, да! - потвърди Елин и обви с ръце врата му.

Кръвта му се нагорещи и закипя от сила, по-велика от тази на всеки бог, съществувал някога, на онези проклети ключове.

Роуан се отдръпна от нея, колкото да опре чело в нейното.

- Да ви отведем в покоите ви, Ваше Величество, за да се отдадете на кралски терзания.

Тя се затресе от смях.

- Всъщност вече имам различни намерения.

Той изръмжа и я гризна нежно по ухото, по шията.

- Добре. Аз също.

- А утре? - попита задъхано Елин и двамата се погледнаха в очите. Усмихвайки се един на друг. - Утре ще ми помогнеш ли да издигнем кралството ни и новия свят от пепелта?

- Утре, и всеки ден след това.

Всеки ден от онези хиляда блажени години, които щяха да изживеят заедно. И след тях.

Един го целуна отново, после го хвана за ръката и го повлече към двореца. Към дома им.

- Каквото и да става? - прошепна.

Роуан я последва, както я бе следвал през целия си живот, още преди да се срещнат, преди душите им да се родят.

- Каквото и да става, Огнено сърце. - Той надникна към нея. - Може ли да те посъветвам какво трябва да възродим най-напред?

Тя се усмихна. Пред тях се разкриваше цяла вечност - бляскава, величава и приказна.

- Запази съвета си за утре.

По-добър свят

Жестоката зима отстъпи място на мека пролет.

През безкрайните снежни месеци всички се трудиха неуморно. По възстановяването на Оринт, по търговските съглашения, по установяването на връзки с кралства, с които никой бе общувал от цял век. Изчезналите елфи на Терасен се върнаха заедно с голяма част от ездачите на вълци и веднага се включиха да помагат. Също като няколкото десетки елфи от Доранел, избрали да останат в кралството, когато Ендимион и Селен се завърнаха в родните си земи.

Елин можеше да се закълне, че ударите на чуковете отекваха из целия континент. Множество народи и територии надигаха отново глави.

От южните земи най-усърден труд кипеше в Ейлве. Макар и с големи загуби, бяха оцелели, и то с несломен дух. Писмото, което Елин изпрати на родителите на Нехемия, беше най-приветливото в живота й. Дано се срещнем скоро - пишеше им, - за Да възроДим света заеДно.

Да - отвърнаха й те. - Нехемия би искала точно това.

Елин държа писмото им на бюрото си месеци наред. Не белег на дланта й, а обещание за светло бъдеще. Клетва да превърнат утрешния ден в сбъднатата мечта на Нехемия.

Когато пролетта най-сетне дойде в Еленови рога, светът се обгърна в зелено, златисто и синьо, а изчистените каменни стени на двореца блеснаха над всичко.

Елин не знаеше защо се събуди призори. Какво я подтикна да се изниже изпод ръката на Роуан. Вреченият й не се разбуди, уморен като нея - като всички наоколо.

Да, и те двамата бяха уморени, дворът им също, но пък и безкрайно щастливи. Елида и Лоркан - вече лорд Лоркан Локан, което обръщение неизменно разсмиваше Елин -тръгнаха към Перант преди седмица, за да се заемат и с тамошната разруха, след като лечителките бяха приключили с последните войници, обсебени от Валгите. Но щяха да се върнат след три седмици. Заедно с всички други господари, отпътували към владенията си веднага щом зимата поразхлаби желязната си хватка. Тогава всички щяха отново да се съберат в Оринт. За сватбата на Едион и Лизандра.

Едион, който вече не беше принц на Вендлин, а законен господар на Терасен.

Елин се усмихна при мисълта, докато нахлузваше халата си и топлите си пантофи с овча вълна. Въпреки че пролетта беше в разгара си, сутрините продължаваха да са хладни. Дори Лапичка спеше на кълбо в мекото си легло пред огъня. Явно беше не по-малко уморена от Роуан, защото дори не открехна очи.

Елин загърна голото тяло на Роуан и се усмихна, когато вреченият й дори не се размърда. Той предпочиташе физическия труд - дълги часове се бъхтеше по разрушените сгради и крепостните стени - пред „дворцовите глупости“, както сам се изказваше. Към това определение причисляваше всички събития, изискващи от него да облече официални дрехи.

И все пак й беше обещал да танцува с нея на сватбата на Лизандра и Едион. Изненадал я беше приятно с танцувалните си умения. „Пазя ги само за специални поводи“, беше я предупредил след коронацията.

Елин му се оплези, обърна се и тръгна към стъклените врати на балкона с изглед към града и равнината отвъд. Сутрешният й ритуал - ставайки от леглото, се шмугваше през завесите и излизаше на балкона, за да вдиша дълбоко утринния въздух.

Да погледа кралството си, тяхното кралство; да си припомни, че е оцеляло. Да се полюбува на пролетната зеленина и на вятъра с аромат на заснежени борове, духащ откъм Еленови рога. Понякога Роуан й правеше компания и я прегръщаше мълчаливо, когато миналото й натежеше твърде много. Когато загубата на човешкия й облик я терзаеше като фантомен крайник. В други случаи, през дните, когато се будеше с бистър поглед и усмивка на лице, той се преобразяваше в ястреб и политаше с планинския вятър, за да покръжи над града, над Оуквалд или над Еленови рога. Така обичаше да прави, когато сърцето му се изпълваше с тъга или с радост.

Но Елин знаеше, че напоследък лети само от радост.

И винаги щеше да е благодарна за това. За светлината и живота в очите на Роуан.

Същата светлина несъмнено блестеше и в нейните.

Тя стигна до тежките завеси и заопипва между тях за дръжката на балконската врата. Усмихна се още веднъж на Роуан и излезе на утринното слънце и прохладния ветрец.

Като зърна какво е разкрила зората, застина и ръцете увиснаха до тялото й.

- Роуан - пророни.

Шумоленето на чаршафи й подсказа, че вреченият й се е събудил. И крачи към нея, нахлузвайки панталоните си в движение.

Елин не се обърна, когато той изникна на балкона. И също застина.

Двамата загледаха мълчаливо. Зазвъняха камбани, закрещяха хора.

Не от страх. А от удивление.

Елин покри устата си с длан и плъзна поглед по света пред себе си.

Планинският вятър изсуши сълзите й, понесъл древна, красива песен. От сърцето на Оуквалд. На земята.

Роуан преплете пръсти с нейните и прошепна с благоговение:

- За теб, Огнено сърце. Всичко това е за теб.

Тя заплака. Заплака от радостта, която озари сърцето й по-ярко от магия.

Защото по всички планински склонове, под зеления балдахин на Оуквалд, по цялата шир на Тералиската равнина цъфтеше кралски огън.

БЛАГОДАРНОСТИ

Завършването на поредица, по която работя (буквално) половин живот, не е лесна задача. Но да намеря правилния начин да благодаря на всички хора, помогнали да осъществя мечтата си, е също толкова трудно.

Редно е да започна с родителите си, на които е посветена тази книга и чиято любов към четенето роди моята собствена. Благодаря ви, че ми четяхте всяка вечер в детството ми, че никога не ми казвахте, че съм прекалено голяма за вълшебни приказки, както и че ме насърчавахте да преследвам мечтите си.

Всичко това нямаше да е възможно без неустрашимата ми, прекрасна агентка Тамар Ридзински. Тамар, прие ме под крилото си, когато бях двайсет и две годишна писателка без нито една издадена книга, и повярва в тази поредица, когато всички други я отхвърлиха. Работата с теб през последните десет години беше огромна привилегия и радост за мен - благодаря ти, че винаги си била моя бранителка, вълшебна кръстница й най-вече приятелка.

За тази поредица имах честта да си сътруднича с няколко фантастични редактори. На Маргарет Милър: благодаря ти, че заложи на книгата ми, както и за прозорливите, гениални редакторски напътствия през годините. Чувствам се по-добър писател заради работата си с теб. На Мишел Неглър и Кат Ондър: благодаря ви за подкрепата, въображението и добрината. На Лаура Берние: благодаря ти за помощта по „Кула на зората“ - за мен беше огромно удоволствие да работя с теб. На Бетани Страут: страшно много ти благодаря за прекрасния, безкрайно важен коментар върху „Кралство на пепелта“. Помогна ми да превърна тази книга в истинска гордост за мен самата. И на Камила Бенко: отскоро си сътрудничим, но вече ми е толкова приятно!

На Линет Нони: благодаря, благодаря, благодаря за нечовешки страхотните бележки по тази книга, задето я прочете незнайно колко пъти, както и за цялата помощ в последния момент. Толкова се радвам, че пътищата ни се пресякоха преди куп години в Австралия.

На целия екип от „Блумсбъри“, всички настоящи и бивши колеги, трудили се неуморно по книгите от тази поредица: Синди Лох, Кристина Гилбърт, Катлийн Фарар, Найджъл Нютън, Ребека Макнели, Ема Хопкин. Лизи Мейсън, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Алона Фрайман, Алексис Кастеланос, Кортни Грифин, Бет Елър, Джени Колинс, Фиби Дайър, Ник Паркър, Лили Йенгъл, Франк Бумбало, Дона Марк, Джон Кандъл, Йелена Сафранова, Мелиса Кавонич, Уна Патрик, Лиз Байър, Даян Арънсън, Кери Джонсън, Кристин Ма, Линда Минтън, Чандра Уолъбър, Джил Амак, Ема Саска, Дона Готие, Дъг Уайт, Никълъс Чърч, Клеър Хенри, Луси Маккей-Сим, Елиз Бърнс, Андреа Киърни, Мая Фиорд, Лаура Мейн Елън, Сиан Робъртсън, Емили Моран, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Фабиа Ма, Грейс Уули, Алис Григ, Джоана Евърард, Жаклин Селс, Трам-Ан Доун, Беатрис Крос, Джейд Уестуд, Сеска Хопуд, Джет Пърди, Саския Дън, Соня Палмисано, Катриона Фийни, Хърмиън Дейвис, Хана Темби, Грейн Райди, Кейт Седърстръм, Хали Баумстийн, Шарлот Дейвис, Дженифър Гонзалес, Вероника Гонзалес, Елизабет Цецо. Благодаря ви от дъното на душата си, че превърнахте тази поредица в реалност. Обичам ви всички!

На екипа от литературна агенция „Лора Деил“: върхът сте и ви обичам! На Джовани Пета и Грейс Бек: благодаря ви безкрайно за помощта. На Джон Касир и екипа на „Си Ей Ей“: благодаря ви, че с вас се работи страхотно и че намерихте толкова хубави домове за книгите ми. На Мора Уоган и Виктория Кук: благодаря ви за блестящите юридически услуги. На Дейвид Арнцен: благодаря ти за всички съвети и добрината през последните години. На Каси Хоумър: благодаря ти, че си най-прекрасната асистентка на земята! На Талекси: благодаря ти за великолепните корици!

Държа да изразя огромната си, сърдечна признателност към всичките ми прекрасни издатели по целия свят: Босна: „Сахинпасик“, Бразилия: „Рекорд“, България: „Егмонт“, Китай: „Хонгуа Кълчър“, Хърватия: „Фокус“, Чехия: „Албатрос“, Дания: „Телеръп“, Естония: „Пикоприт“, Финландия: „Гумерус“, Франция: „Едисион ду Съуи“, Грузия: „Палитра“, Германия: „Де Те Фау Джуниър“, Гърция: „Псивхогиос“, Унгария: „Конивмоликепзо“, Израел: „Корим“, Италия: „Мондадори“, Япония: „Вилиджбукс“, Корея: „Атина“, Литвия: „Алма Литера“, Холандия: „Мьоленхоф/Ван Гор“, Норвегия: „Гилдендал“, Полша: „Уилга“, Португалия: „Маркадор“, Румъния: „РАО“, Русия: „Азбука Атикус“, Сърбия: „Лагуна“, Словакия: „Словарт“, Словения: „Усила Интернешънъл“, Испания: „Сантилана”, „Планета“, Швеция: „Модерниста“, Тайван: „Шарт Пойнт Прес“, Тайланд: „Нанмий Букс“, Турция: „Доган Китап“, Украйна: „Виват“. Надявам се някой ден да ви срещна всички лично!

Нямаше да стигна дотук, ако не бяха някои от най-първите ми читатели: общността „Фикшънпрес“. Как да изразя благодарността си за всичко, което сторихте за мен? Любовта ви към персонажите и света им ми даде смелост да се боря за издаване. Благодаря ви, че ми останахте верни докрай.

Едно от най-хубавите неща около това пътешествие са приятелите, които срещнах. Изпращам най-искрената си обич на Лоуис Анг, Стеф Браун, Дженифър Кели, Алис Фаншианг, Даяна Уан, Лора Ашфорт, Алекса Сантяго, Рейчъл Доминго, Джесика Райгъл, Дженифър Арментраут, Кристина Хобс, Лорън Билингс и Кели Грабовски. На Чарли Боуотър: запознанството с теб беше едно от най-важните неща в кариерата ми и невероятното ти изкуство ме вдъхновява по толкова много начини. Благодаря ти за усърдната работа (и че си истински гений).

На семейството ми: благодаря ви за непоколебимата любов. Помогнала ми е повече, отколкото можете да си представите. На Денис и Линда, моите свекър и свекърва: благодаря ви, че се грижихте така добре за нас двамата с Джош през изминалите месеци (хубаво де, през последните четиринайсет години!), както и че сте толкова прекрасни, самоотвержени баба и дядо.

И на теб, скъпи читателю: благодаря ти от дъното на душата си за всичко. Нямаше да се справя без теб. Бих изписала още хиляда страници, за да изразя цялата си признателност, но накратко казано - надявам се всичките ти мечти, каквито и да са те, да се сбъднат. Да ги преследваш с цялото си сърце, да се стремиш към тях, колкото и време да е нужно, колкото и непостижими да изглеждат. Вярвай в себе си, дори да ти се струва, че светът не вярва в теб. Вярвай в себе си и ще стигнеш по-далеч, отколкото можеш да си представиш. Ще успееш. На всяка цена. На твоя страна съм.

На Ани, кучешката ми половинка и (още една) най-добра приятелка: седя до мен (...или в скута ми, или на дивана, или в краката ми) през цялото време, докато пишех тези книги. Ако можех, щях да те затрупам с лакомства заради безрезервната ти любов и цялото щастие, което ми носиш. Ще те обичам винаги, кутренце!

На Джош, моя съпруг, каранам и вречен: Какво да ти кажа? Познавам те почти откакто започнах работа по тези книги - и колко преживяхме заедно само! Всеки ден се будя с радост и благодарност, защото вървиш по този път с мен. Благодаря ти, че се грижиш толкова добре за мен, че си най-добрият ми приятел, че ме разсмиваш и ме носиш на ръце, когато се уморя. Нямаше да се справя без теб и се чувствам благословена, че продължаваме заедно напред.

И накрая на Таран: ти си предопределението ми от самото начало, приятелче. Цял живот се стремя към теб, и то без дори да съм го знаела. Ти си съвършен, прекрасен и моята гордост. Няма да си спомняш тези първи месеци, но ми се струва предначертано, че поредицата приключва точно когато ти пристигаш в света. Сякаш една глава от живота ми свършва, но само за да започне нова.

И сега, когато се озовавам на този кръстопът, искам да знаеш, че накъдето и да те отведе собственият ти път, Таран, ти желая на всеки ъгъл да те чакат щастие, чудеса и късмет. Дано цял живот те ръководят смелост, състрадание и любопитство. Дано винаги държиш сърцето и очите си отворени и винаги поемаш по най-неотъпканата пътека. Но най-вече се надявам да помниш, че какъвто и да е пътят ти, колкото и надалеч да те отведе, аз ще те обичам. Независимо от всичко.

Content

Сара Дж. Маас
Кралство на пепелта
Стъкленият трон  #7

Принцът

Принцесата

ПЪРВА ЧАСТ АРМИИ И СЪЮЗНИЦИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

ВТОРА ЧАСТ БОГОВЕ И ПОРТИ

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

По-добър свят

БЛАГОДАРНОСТИ