Джордж Р. Р. Мартин

Огън и кръв

История на дома Таргариен от Вестерос #1

На Ленор, Илиас, Андреа и Сид,

Слугите на планината

Огън и кръв

Което е история на кралете на Вестерос Таргариен

Първи том

От Егон I (Завоевателя)

до

Регентството на Егон III (Драконовата гибел)

От Архимайстер Джилдейн от цитаделата на Староград

(тук преписана от Джордж Р. Р. Мартин)

Завоеванието на Егон

Майстерите на Цитаделата, които пазят историите на Вестерос, са използвали Завоеванието на Егон като свой крайъгълен камък за миналите триста години. Раждания, смърти, битки и други събития са датирани или СЗ (След Завоеванието), или ПЗ (Преди Завоеванието).

Истинските схолари знаят, че такова датиране съвсем не е прецизно. Завоюването на Седемте кралства от Егон Таргариен не е станало в един ден. Повече от две години са минали между акостирането на Егон и неговото коронясване в Староград… и дори тогава Завоеванието е останало непълно, тъй като Дорн е останал непокорен. Спорадичните опити да се вкарат дорнците във владението продължили през цялото царуване на крал Егон и много след това при царуването на неговите синове, което прави невъзможно да се уточни точна крайна дата за Войните на Завоеванието.

Дори началната дата е въпрос на известно недоразумение. Мнозина приемат, погрешно, че управлението на крал Егон Първи Таргариен е започнало в деня, в който той дебаркира при устието на поток Черна вода, под трите хълма, където по-късно ще се издига градът Кралски чертог. Не е тъй. Денят на дебаркирането на Егон е бил честван от краля и неговите наследници, но Завоевателя всъщност е датирал началото на своето управление от деня, в който бил коронован и помазан в Звездната септа на Староград от Върховния септон на Вярата. Тази коронация е станала две години след Дебаркирането на Егон, много след като всичките три главни битки на Войните на Завоеванието се разиграват и спечелват. Така може да се види, че повечето действително завоевание на Егон е станало между втора и първа година ПЗ, Преди Завоеванието.

Таргариените били от чиста валирианска кръв, господари на дракони с древно родословие. Дванайсет години преди Ориста на Валирия (114 г. ПЗ) Енар Таргариен продал своите владения във Фрихолд и Земите на дългото лято и се преместил с всичките си жени, богатство, роби, дракони, братя и сестри, родственици и деца в Драконов камък, мрачна островна цитадела под една димяща планина в Тясното море.

На върха на своя възход Валирия била най-великият град в познатия свят, центърът на цивилизацията. Между бляскавите му стени четирийсет съперничещи домове се надпреварвали за власт и слава в двор и съвет, издигайки се и пропадайки в една безкрайна, подмолна, често пъти жестока борба за господство. Таргариените далеч не били най-могъщите от господарите на дракони и съперниците им видели в бягството им в Драконов камък акт на капитулация, страхливост. Но девицата дъщеря на лорд Енар, Денис, знайна за вечни времена след това като Денис Мечтателката, провидяла унищожението на Валирия от огън. И когато след дванайсет години дошла Ориста, Таргариените се оказали единствените оцелели господари на дракони.

Драконов камък бил най-западният граничен пост на валирианската мощ в продължение на две столетия. Местоположението му срещу Канала дало на господарите му възможността да държат в задушаваща хватка залива Черна вода и Таргариените, както и близките им съюзници Веларионите от Дрифтмарк (по-малък дом от валирианско потекло), могли да напълнят хазните си от преминаващата търговия. Веларионските кораби, наред с тези от друг съюзен валириански дом, Селтигарите от остров Птичи нокът, наложили господство над средните предели на Тясното море, докато Таргариените властвали в небесата с драконите си.

И все пак през по-голямата част от сто години след Ориста на Валирия (основателно наречени Век на кръв) домът Таргариен гледал на изток, а не на запад, и не проявявал особен интерес към делата на Вестерос. Гемон Таргариен, брат и съпруг на Денис Мечтателката, наследил Егон Изгнаника като лорд на Драконов камък и станал известен като Гемон Славния. Синът на Гемон Егон и неговата дъщеря Илена управлявали заедно след неговата смърт. След тях владетелството се прехвърлило на техния син Мегон, неговия брат Ерис и синовете на Ерис Еликс, Белон и Демион. Последният от тримата братя бил Демион, чийто син Ерион след това наследил Драконов камък.

Егон, който щял да стане известен за историята като Егон Завоевателя и Егон Дракона, се родил на Драконов камък през 27 ПЗ. Той бил единственият син и второ дете на Ерион, лорда на Драконов камък, и лейди Валена от дома Веларион, самата тя наполовина Таргариен по линия на майка си. Егон имал две законни сестри: по-голяма сестра, Висения, и по-малка сестра, Ренис. Съществувал стар обичай сред господарите на дракони да се женят брат и сестра, за да се пази родословието чисто, но Егон взел и двете си сестри за свои съпруги. По традиция се очаквало да се ожени само за по-голямата си сестра, Висения; взимането на Ренис като втора съпруга било необичайно, макар и не безпрецедентно. Някои казват, че Егон се оженил за Висения по задължение, а за Ренис — от страст.

И тримата се проявили като господари на дракони преди да се оженят. От петте дракона, които отлетели с Енар Изгнаника от Валирия, само един оцелял по времето на Егон: големият звяр, наречен Балерион, Черното страшилище. Драконите Вхагар и Мераксес били по-млади, излюпени на самия Драконов камък.

Един разпространен мит, често чуван сред невежото простолюдие, твърди, че Егон Таргариен никога не бил стъпвал на земята на Вестерос до деня, в който отплавал да го завладее, но това не може да бъде истина. Години преди това отплаване Рисуваната маса била издялана и украсена по заповед на лорд Егон; дървен плот, около петдесет стъпки дълъг, изваян в очертанията на Вестерос и изрисуван така, че да показва всички гори, реки, градове и замъци на Седемте кралства. Явно интересът на Егон към Вестерос дълго предхождал събитията, които го тласнали към война. Също така има благонадеждни сведения, че Егон и неговата сестра Висения са посещавали Цитаделата на Староград в младостта си и са излизали на лов със соколи на Арбор, като гости на лорд Редвин. Възможно е да е посетил и Ланиспорт; изворите са противоречиви.

Вестерос от младостта на Егон бил разделен на седем враждуващи кралства и почти не е имало момент, в който две или три от тези кралства да не са били във война помежду си. Просторният студен каменист Север се управлявал от Старките на Зимен хребет. В пустините на Дорн властвали принцовете Мартел. Богатите на злато пустинни земи се управлявали от Ланистърите от Скалата на Кастърли, плодородният Предел — от Градинарите на Планински рай. Долината, Пръстите и Лунните планини принадлежали на дома Арин… но най-войнствените крале от времето на Егон били двамата, чиито владения са разположени най-близо до Драконов камък, Харън Черния и Аргилак Надменния.

От своята велика цитадела Бурен край Кралете на бурята от дома Дърандън някога владеели източната половина на Вестерос, от нос Гняв до Залива на раците, но мощта им се стопявала през вековете. Кралете на Предела кълвали по техните владения от запад, дорнците ги тормозели от юг, а Харън Черния и неговите железни мъже ги изтласкали от Тризъбеца и от земите северно от поток Черна вода. Крал Аргилак, последният от дома Дърандън, забавил този упадък за известно време, отблъсквайки дорнското нашествие, докато още бил момче, като прехвърлил Тясното море и се присъединил към големия съюз срещу свирепите „тигри“ на Волантис, и убил Гарс VII Градинаря, крал на Предела, в Битката на Съмърфилд двайсет години по-късно. Но Аргилак остарял; прочутата му чернокоса грива посивяла и бойното му юначество повехнало.

На север от Черна вода, над речните земи, властвала кървавата ръка на Харън Черния от дома Хоър, крал на Островите и реките. Железнородният дядо на Харън, Харвин Твърдата ръка, взел Тризъбеца от дядото на Аргилак, Арек, чиито предци отхвърлили последния от речните крале столетия по-рано. Бащата на Харън разширил владенията си на изток до Дъскъндейл и Росби. Самият Харън посветил повечето от дългото си царуване, близо четирийсет години, в строителството на гигантски замък до Окото на Боговете, но малко преди Харънхъл да бъде довършен, железнородните скоро щели да се освободят и да търсят нови завоевания.

Никой крал във Вестерос не е вдъхвал повече страх от Харън Черния, чиято жестокост станала легендарна из всичките Седем кралства. И никой крал във Вестерос не се чувствал по-застрашен от Аргилак Краля на бурята, последния от Дърандън, застарял воин, чиято единствена наследничка била девствената му дъщеря. И станало тъй, че тъкмо крал Аргилак се обърнал към Таргариените на Драконов камък, като предложил на лорд Егон дъщеря си в брак, с всичките земи на изток от Окото на Боговете, от Тризъбеца та до поток Черна вода, като зестра.

Егон Таргариен отхвърлил предложението на Краля на бурята. Изтъкнал, че имал две жени; не му трябвало трета. А предложените като зестра земи принадлежали на Харънхъл за повече от едно поколение. Не били на Аргилак, та да ги дава. Явно остаряващият Крал на бурята възнамерявал да установи Таргариените по Черна вода като буфер между собствените си земи и тези на Харън Черния.

Владетелят на Драконов камък контрирал с предложение от своя страна. Щял да вземе предлаганите му в зестра земи, ако Аргилак също така отстъпи Сърпа на Масей и горите и равнините от Черна вода на юг до реката Отприщена вода и притоците на Мандър. Договорът щял да бъде подпечатан от брака на дъщерята на Аргилак за Орис Баратеон, приятел и поборник на лорд Егон от детството му.

Тези условия Аргилак Надменния отхвърлил с гняв. Орис Баратеон бил незаконороден брат на лорд Егон, според клюките, и Краля на бурята нямало да опозори дъщеря си, като даде ръката ѝ на копеле. Самото предложение го разярило. Аргилак заповядал да отрежат ръцете на пратеника на Егон и му ги върнал в сандъче. „Това са единствените ръце, които твоето копеле ще има от мен“, написал той.

Егон не отговорил. Наместо това свикал своите приятели, знаменосци и главни съюзници на среща с него на Драконов камък. Броят им бил малък. Веларионите от Дрифтмарк били заклети на дома Таргариен, както и Селтигарите от остров Птичи нокът. От Сърпа на Масей дошъл лорд Бар Емон от Остри нос и лорд Масей от Стоунденс, и двамата заклети на Бурен край, но с по-близки връзки към Драконов камък. Лорд Егон и сестрите му провели съвет с тях и посетили септата на замъка, за да се помолят и на Седемте на Вестерос, макар че преди това той изобщо не бил смятан за благочестив мъж.

На седмия ден облак гарвани изригнал от кулите на Драконов камък, за да отнесе думата на лорд Егон до Седемте кралства на Вестерос. До седемте кралства отлетели те, до Цитаделата на Староград, до лордове велики и малки. Всички носели едно и също послание: от този ден насетне щяло да има само един крал във Вестерос. Онези, що сгънат коляно пред Егон от дома Таргариен, щели да запазят своите земи и титли. Онези, що вдигнели оръжие срещу него, щели да бъдат свалени, унизени и унищожени.

Сведенията се различават колко меча отплавали от Драконов камък с Егон и сестрите му. Някои твърдят, че били три хиляди; други ги наброяват едва в стотици. Тази скромна таргариенска войска слязла на брега при устието на Черна вода, на северния бряг, където три гористи хълма се издигали над малко рибарско селце.

Във времената на Стоте кралства много дребни крале претендирали за господство над речното устие, между които кралете Дарклин от Дъскъндейл, Масеите от Стоунденс и старите речни крале, било то Мъдс, Фишърс, Бракъните, Блекууд или Хукс, владетелите на Сърпа. Кули и укрепления увенчавали трите хълма в различни времена, за да бъдат срутвани във война след война. Сега само разбити камъни и обрасли с бурен руини били останали да посрещнат Таргариените. Макар за владението му да претендирали и Бурен край, и Харънхъл, речното устие било незащитено, а най-близките замъци били държани от по-дребни владетели без голяма мощ или военна сила, и на всичкото отгоре владетели, които нямали кой знае каква причина да обичат формалния си сюзерен Харън Черния.

Егон Таргариен вдигнал набързо палисада от дървени трупи и пръст около най-високия от трите хълма и пратил сестрите си да осигурят подчинението на най-близките замъци. Росби се покорил на Ренис и златооката Мераксес без съпротива. При Стоукуорт неколцина стрели с арбалети хвърлили метални стрели по Висения, докато пламъците на Вхагар не подпалили покривите на цитаделата на замъка. Те също се покорили.

Първото същинско изпитание на Завоевателите дошло от лорд Дарклин от Дъскъндейл и лорд Мутън от Девиче езеро, които обединили силите си и тръгнали на юг с три хиляди мъже да изтласкат нашествениците обратно в морето. Егон пратил Орис Баратеон да ги атакува по земя, докато той самият връхлетял отгоре им с Черното страшилище. Двамата лордове били убити в последвалата едностранна битка; синът на Дарклин и братът на Мутън след това предали замъците им и заклели мечовете си на дома Таргариен. По онова време Дъскъндейл бил главното пристанище на Вестеросите на Тясното море и бил затлъстял и забогатял от търговията, която преминавала през залива му. Висения Таргариен не позволила градът да бъде плячкосан, но не се поколебала да присвои богатствата му, което напълнило хазната на Завоевателите.

Това навярно е подходящо място да се обсъдят различаващите се характери на Егон Таргариен и неговите сестри и кралици.

Висения, най-голямата от тримата, била толкова воин, колкото и самият Егон, чувствала се еднакво удобно и в ризница, и в коприна. Носела валирианския дълъг меч Тъмна сестра и умело боравела с него, понеже била тренирала редом с брат си от дете. Макар да притежавала сребристозлатната коса и лилави очи на Валирия, красотата ѝ била груба и сурова. Дори онези, които най-много я обичали, я намирали за строга, сериозна и коравосърдечна; според някои се занимавала с отрови и се замесвала в тъмни магии.

Ренис, най-младата от тримата Таргариен, била всичко онова, което не била сестра ѝ, игрива, любопитна, импулсивна, отдадена на полети на фантазията. Без да е истински воин, Ренис обичала музика, танци и поезия и поддържала мнозина певци, мимове и кукловоди. Въпреки това казват, че Ренис прекарвала повече време на драконов гръб, отколкото брат ѝ и сестра ѝ заедно, защото над всички други неща обичала да лети. Веднъж я чули да казва, че преди да умре смятала да отлети с Мераксес през Морето на залеза да види какво се простира на западните му брегове. Докато никой никога не оспорвал верността на Висения към нейния брат-съпруг, Ренис се обкръжавала с много чаровни млади мъже и (според клюките) дори се забавлявала с някои от тях в спалните си покои в нощите, когато Егон бил с по-голямата ѝ сестра. Но въпреки тези мълви дворцови наблюдатели не са пропуснали да отбележат, че кралят прекарвал десет нощи с Ренис срещу всяка една нощ с Висения.

Самият Егон Таргариен, странно, е бил точно толкова загадка за съвременниците си, колкото и за нас. Въоръжен с меча от валирианска стомана Блекфайър, той бил смятан за един от най-великите воини на своето време, но въпреки това не изпитвал удоволствие от бойни подвизи и никога не излизал на рицарски турнир или групови двубои. Ездитният му звяр бил Балерион Черното страшилище, но той го яхвал да лети с него само на битка или да пропътува бързо над суша и море. Властната му осанка привличала хората към знамената му, но въпреки това нямал близки приятели освен Орис Баратеон, неговия спътник от младостта. Жените много харесвали Егон, но той останал завинаги верен на сестрите си. Като крал, доверявал се много на своя малък съвет и на сестрите си, като оставял на тях повечето от ежедневното управление на владението… въпреки това не се колебаел да поеме командването, когато намирал за необходимо. Макар да се справял сурово с бунтовници и изменници, бил щедър с бивши противници, които коленичат пред него.

Това показал за първи път при Егонов форт, грубото укрепление от дърво и пръст, което вдигнал на билото, за да стане прочуто оттогава насетне и завинаги като Високия хълм на Егон. След като завзел десетина замъка и укрепил устието на поток Черна вода на двете страни на реката, заповядал на лордовете, които покорил, да му се явят. Там те положили своите мечове в нозете му, а Егон ги вдигнал и ги утвърдил в техните земи и титли. На старите си поддръжници дал нови почести. Демън Веларион, лорд на Приливите, бил направен глава на корабите, командващ кралската флота. Тристан Масей, лорд на Стоунденс, бил назначен за управител на законите, Криспиан Селтигар — глава на монетите. А Орис Баратеон той провъзгласил за „моя щит, моята яка, моята силна десница“. Тъй Баратеон е смятан от майстерите за първата Ръка на краля.

Хералдическите знамена отдавна били традиция сред властелините на Вестерос, но такива никога не били използвани от господарите на дракони от Стара Валирия. Когато рицарите на Егон разгънали неговия велик копринен боен щандарт, с червен триглав дракон, лъхащ огън на черно поле, лордовете взели това за знак, че той вече наистина бил един от тях, достоен върховен крал за Вестерос. Когато кралица Висения поставила коронка от валирианска стомана, обсипана с рубини, на главата на своя брат, а кралица Ренис го приветствала като „Егон, Първи от Неговото име, Крал на цял Вестерос и Щит на своя народ“, драконите заревали, а лордовете и рицарите надигнали възглас… но простолюдието, рибарите, селяците и добрите стопанки викали най-силно от всички.

Седмината крале, които Егон Дракона смятал да детронира, не се възрадвали обаче. В Харънхъл и Бурен край Харън Черния и Аргилак Надменния вече били свикали воините си. На запад крал Мерн на Предела препуснал по океанския път на север към Скалата на Кастърли, за да се срещне с крал Лорен на дома Ланистър. Принцесата на Дорн пратила гарван до Драконов камък, предлагайки да се присъедини към Егон срещу Бурния крал… но като равен и съюзник, не като поданик. Друго предложение за съюз дошло от момчето крал на Орлово гнездо, Ронел Арин, чиято майка поискала всички земи източно от Зелената вилка на Тризъбеца за подкрепа на Долината срещу Харън Черния. Дори на север крал Торен Старк от Зимен хребет седял със своите лордове знаменосци и съветници до късно през нощта, за да обсъждат какво да се прави с този кандидат-завоевател. Цялото владение изчаквало с тревога да види какъв щял да е следващият ход на Егон.

Няколко дни след коронацията на Егон войските му отново тръгнали в поход. По-голямата част от войската му прехвърлила Черна вода и се отправила към Бурен край под командата на Орис Баратеон. Кралица Ренис го придружила, яхнала Мераксес със златните очи и сребърни люспи. Флотата на Таргариен, под командването на Демън Веларион, напуснала залив Черна вода и обърнала на юг, към Града на гларуса и Долината. С тях тръгнали кралица Висения и Вхагар. Самият крал се отправил на северозапад, към Окото на боговете и Харънхъл, грандиозната крепост, която била гордостта на крал Харън Черния.

И трите нападения на Таргариен се натъкнали на жестока съпротива. Лордовете Ерол, Фел и Бъклър, знаменосци на Бурен край, изненадали авангардните части на войската на Орис Баратеон, докато прехвърляли Шуртяща вода, като посекли над хиляда души, преди да се оттеглят обратно в горите. Една припряно събрана флота на Арин, подсилена от дванайсет бойни кораба на Браавос, пресрещнала и надвила таргариенската флота във водите край Града на гларуса. Между убитите бил адмиралът на Егон Демън Веларион. Самият Егон бил нападнат на южния бряг на Окото на боговете, не веднъж, а на два пъти. Битката на Тръстиките завършила с победа на Таргариен, но те понесли тежки загуби при Плачещите върби, когато двама от синовете на крал Харън прехвърлили езерото с лодки и ги ударили в тил.

Накрая обаче враговете на Егон нямали отговор за неговите дракони. Мъжете на Долината потопили една третина от таргариенските кораби и пленили почти още толкова, но когато кралица Висения се спуснала върху тях от небето, собствените им кораби изгорели. Лордовете Ерол, Фел и Бъклър се скрили в познатите им гори, а кралица Ренис развихрила Мераксес и със стена от огън помела горите и превърнала дърветата във факли. А победителите при Плачещите върби, на връщане през езерото за Харънхъл, се оказали зле подготвени, когато Балерион се спуснал отгоре им от утринното небе. Лодките на Харън изгорели. Също и синовете на Харън.

Противниците на Егон също се оказали затормозени от други врагове: Докато Аргилак Надменния събирал мечовете си при Бурен край, пирати от Каменни стъпала се спуснали на бреговете на нос Гняв да се възползват от тяхното отсъствие, а дорнски разбойнически банди изригнали от Червените планини и помели през спорните земи. В Долината младият крал Ронел трябвало да потуши бунт на Трите сестри, когато Сестринците отхвърлили всякакво васалство под Орловото око и провъзгласили лейди Марла Съндърленд за своя кралица.

Но това били само дребни неприятности в сравнение с претърпяното от Харън Черния. Въпреки че домът Хоър управлявал речните земи от три поколения, хората на Тризъбеца не питаели никаква обич към своите железнородни господари. Харън Черния причинил смъртта на хиляди от тях в строителството на своя велик замък Харънхъл, плячкосвал речните земи за материали и притеснявал обеднелите лордове и простолюдието с апетита си за злато. Тъй че сега речните земи се вдигнали срещу него, предвождани от лорд Едмин Тъли от Речен пад. Призован за защитата на Харънхъл, Тъли наместо това се обявил на страната на дома Таргариен, развял знамето на дракона над замъка си и потеглил със своите рицари и стрелци, за да присъедини силата си към тази на Егон. Непокорството му окуражило другите речни лордове. Един по един лордовете на Тризъбеца отхвърлили Харън и избрали страната на Егон Дракона. Домовете Блекууд, Малистър, Ванс, Бракън, Пайпър, Фрей, Стронг свикали хората си под знамената си и се нахвърлили срещу Харънхъл.

Изведнъж оказал се пред вражеско числено превъзходство, крал Харън Черния намерил убежище в своята уж непревземаема крепост Харънхъл, най-големия замък, вдиган някога във Вестерос, горд със своите пет гигантски кули, неизчерпаем извор на прясна вода, огромни подземни изби, добре заредени с провизии, и дебели стени от черен камък, по-високи от всяка стълба и твърде дебели, за да бъдат пробити с какъвто и да било „овен“ или разбити от какъвто и да било требушет. Харън залостил портите си и се настанил със своите останали синове и поддръжници, за да устои на обсада.

Егон от Драконов камък имал друго наум. След като обединил мощта си с тази на Едмин Тъли и другите речни лордове, за да обкръжат замъка, пратил майстер до портите под знамето на мира, за преговори. Харън излязъл да го срещне; стар мъж и побелял, ала все още страховит в черната си броня. Всеки от двамата крале имал своя знаменосец и своя майстер подръка, тъй че думите, които разменили, все още се помнят.

— Покори се сега — почнал Егон — и можеш да останеш като лорд на Железните острови. Покори се сега и синовете ти ще живеят, за да властват след теб. Имам осем хиляди мъже пред стените ти.

— Какво има извън стените ми не ме засяга — отвърнал Харън. — Тези стени са здрави и дебели.

— Но не са толкова високи, че да задържат дракони. Драконите летят.

— Строих с камък — рекъл Харън. — Камъкът не гори.

На което Егон заявил:

— Когато слънцето залезе, родословието ти ще свърши.

Казват, че Харън плюл на това и се върнал в замъка си. Щом се прибрал вътре, пратил всички свои мъже на стените, въоръжени с копия, лъкове и арбалети, като обещал земи и богатства на онзи от тях, който може да свали дракона.

— Да имах дъщеря, драконоубиецът можеше и ръката ѝ да поиска — заявил Харън Черния. — Но ще му дам една от дъщерите на Тъли, или и трите, ако иска. Или може да вземе някоя от котилото на Блекууд, или на Стронг, или всяко момиче, родено от тези предатели на Тризъбеца, тези лордове на жълта кал.

После Харън Черния се върнал в кулата си, обкръжен от домашната си гвардия, за да вечеря с останалите си синове.

Щом сетната светлина погаснала, мъжете на Харън Черния се взрели в трупащия се мрак, стиснали копията и арбалетите си. След като не се появил никакъв дракон, някои може да са помислили, че заплахите на Егон са празна работа. Но Егон Таргариен отвел Балерион нависоко, през облаците, нагоре и нагоре, докато драконът бил не по-голям от муха пред лунния диск. Чак тогава се спуснал той, сред самите стени на замъка. На крила черни като катран, Балерион се гмурнал в нощта, а когато великите кули на Харънхъл се появили под него, драконът изревал с гняв и ги окъпал в черен огън, прошарен с вихри червено.

Камъкът не гори, похвалил се Харън, но замъкът му не бил направен само от камък. Дърво и вълна, коноп и слама, хляб и осолено телешко и зърно, всичко пламнало. Железните мъже на Харън също не били направени от камък. Обгърнати в дим и пламъци, с писъци, те затичали из дворовете и падали от зъберите, за да издъхнат долу на земята. А дори и камъкът ще се пропука и стопи, ако огънят е достатъчно горещ. Речните лордове извън стените на твърдината по-късно разправяли, че кулите на Харънхъл сияели червени на нощния фон, като пет огромни свещи… и като свещи започнали да се извиват и топят, щом вади разтопен камък потекли по страните им.

Харън и последните му синове умрели в огньовете, погълнали чудовищната му крепост онази нощ. Домът Хоър умрял с него, както и владението Железните острови над речните земи. На следващия ден, извън димящите руини на Харънхъл, крал Егон приел клетва за васална вярност от Едмин Тъли, лорд на Речен пад, и го обявил за Върховен лорд на Тризъбеца. Другите речни лордове също положили васална клетва, на Егон като крал и на Едмин Тъли като техен владетел. Когато пепелищата изстинали достатъчно, за да могат мъжете да влязат безопасно, мечовете на падналите, много от които строшени или разтопени или усукани на ивици стомана от драконовия огън, били събрани и върнати във фургони в укреплението на Егон.

На юг и изток знаменосците на Бурен край се оказали значително по-верни от тези на крал Харън. Аргилак Надменния събрал голяма войска при Бурен край. Седалището на Дърандън представлявало мощна твърдина, голямата ѝ външна стена била дори по-дебела от стените на Харънхъл. Тя също била смятана за непревземаема с щурм. Вестта за края на крал Харън обаче стигнала до ушите на неговия стар враг крал Аргилак. Лордовете Фел и Бъклър, отстъпвайки пред приближаващата се войска (лорд Ерол бил убит), го известили за кралица Ренис и нейния дракон. Старият крал изревал, че не възнамерява да умре като Харън, опечен в собствения си замък като прасенце сукалче с ябълка в устата. Знаел какво е битка и сам щял да реши съдбата си, с меч в ръка. Тъй че Аргилак Надменния препуснал от Бурен край за сетен път, за да срещне вразите си на открито поле.

Приближаването на Краля на Бурята не било изненада за Орис Баратеон и хората му; кралица Ренис, летяща на Мераксес, видяла излизането на Аргилак от Бурен край и могла да даде на Ръката пълно описание на вражеския брой и разположение. Орис заел силна позиция на хълмовете южно от Бронзова порта и се окопал там на висок терен, за да изчака идването на воините от земята на бурите.

Щом войските се доближили, бурните земи доказали верността на името си. Тежък дъжд почнал да вали на заранта, а към пладне обърнал на виеща буря. Лордовете знаменосци на крал Аргилак го подканяли да забави атаката си до следващия ден, с надежда, че дъждът ще отмине, но Бурния крал превъзхождал числено Завоевателите почти две към едно и имал почти четири пъти повече рицари и тежки коне. Гледката със знамената на Таргариен, плющящи прогизнали над собствените му хълмове, го разгневила и изпитаният в битки стар воин не пропуснал да отбележи, че дъждът биел от юг, в лицето на мъжете на Таргариен на хълмовете им. Тъй че Аргилак Надменния дал заповед за атака и почнала битката, известна за историята като Последната буря.

Боят продължил чак през нощта, кървава работа и далеч не толкова едностранна като завладяването на Харънхъл от Егон. На три пъти Аргилак Надменния повеждал рицарите си срещу позициите на Баратеон, но склоновете били стръмни и дъждовете направили терена мек и разкалян, тъй че бойните коне се мъчели и залитали, а ездачите губели всякакво сцепление и инерция. Мъжете на бурните земи се справили по-добре, когато пратили своите копиеносци нагоре по хълмовете, спешени. Заслепени от дъжда, нашествениците не ги видели да се катерят, докато не станало твърде късно, а мокрите тетиви на стрелците направили лъковете им безполезни. Един хълм паднал, а после друг, и четвъртият и последен щурм на Бурния крал и рицарите му пробил през центъра на Баратеон… само за да се натъкнат на кралица Ренис и Мераксес. Макар и на земята, драконът се оказал страховит. Дикон Мориген и Копелето на Блекхевън, командващи авангарда, били погълнати от драконовия пламък, редом с рицарите от личната гвардия на крал Аргилак. Бойните коне изпаднали в паника и се разбягали в ужас, побягнали назад и превърнали атаката в хаос. Самият Бурен крал бил изхвърлен от седлото си.

Но все пак Аргилак продължил битката. Когато слязъл по разкаляния хълм с хората си, Орис Баратеон заварил стария крал да отбива половин дузина мъже с още толкова трупове в нозете му.

— Стой настрана — заповядал Баратеон.

Слязъл от коня, за да срещне краля на равна нога, и предложил на Бурния крал последна възможност да се покори. Наместо това Аргилак го прокълнал. Тъй че се сразили, старият воин крал с развятата му бяла коса и свирепата чернобрада Ръка на Егон. Всеки понесъл рана от другия, разправят, но накрая последният от дома Дърандън сбъднал желанието си и умрял с меч в ръка и проклятие на устните. Смъртта на техния крал напълно обезсърчила мъжете на бурните земи и след като се разнесла вестта за падането на Аргилак, неговите лордове и рицари захвърлили мечовете си и се разбягали.

За няколко дни имало страх, че Бурен край може да понесе същата съдба като Харънхъл, защото дъщерята на Аргилак Арджела залостила портите си при приближаването на Орис Баратеон и войската на Таргариен и се самообявила за Кралица на Бурята. Наместо да подвият коляно, бранителите на Бурен край щели да умрат до последния, заявила тя, когато кралица Ренис прелетяла с Мераксес в замъка за преговори.

— Можете да превземете замъка ми, но ще спечелите само кости и кръв и пепел — заявила тя… но войниците от гарнизона явно не искали да умрат. Онази нощ те вдигнали знаме за мир, отворили широко портата на замъка и доставили лейди Арджела със запушена уста, окована и гола, в лагера на Орис Баратеон.

Казват, че Баратеон я освободил от веригите собственоръчно, загърнал я с наметалото си, налял ѝ вино и ѝ заговорил кротко, като ѝ казал за куража на баща ѝ и как загинал той. А след това, за да почете падналия крал, приел хералдиката и словата на Дърандън за свои. Коронованият елен станал негов герб, Бурен край станал седалището му, а лейди Арджела — негова съпруга.

След като и речните, и бурните земи били вече под властта на Егон Дракона и неговите съюзници, останалите крале на Вестерос ясно разбрали, че идва и техният ред. В Зимен хребет крал Торен свикал знамената си; предвид огромните разстояния в Севера знаел, че събирането на армия щяло да отнеме време. Кралица Шара на Долината, регент за своя син Ронел, подирила убежище в Орлово гнездо, погрижила се за своята защита и пратила войска до Кървавата порта, портал към Долината на Арин. На младини кралица Шара била възхвалявана като Цветето на Планината, най-прекрасната девица във всичките Седем кралства. Може би в надеждата си да повлияе на Егон със своята красота тя му пратила портрет и му се предложила в брак, стига той да провъзгласи сина ѝ Ронел за свой наследник. Макар портретът да стигнал до него, не е известно дали Егон Таргариен изобщо е отвърнал на предложението ѝ; той вече имал две кралици, а Шара Арин по това време била повехнало цвете, десет години по-стара от него.

Междувременно двете големи западни кралства се обединили в обща кауза и събрали войските си с намерението да сложат край на Егон веднъж и завинаги. От Планински рай тръгнал Мерн Девети от дома Градинаря, крал на Предела, с мощна армия. Под стените на замъка Златна дъбрава, седалище на дома Роуан, той се срещнал с Лорен Първи Ланистър, крал на Скалата, повел своето воинство надолу от западните земи. Заедно Двамата крале командвали най-могъщото воинство, виждано някога във Вестерос: армия от петдесет и пет хиляди бойци, включително около шестстотин лорда, велики и малки, и над пет хиляди конни рицари. „Нашия железен юмрук“, хвалел се крал Мерн. Четиримата му синове яздели редом с него, а двама от младите му внуци го придружавали като скуайъри.

Двамата крале не се задържали дълго при Златна дъбрава; армия с такава големина трябвало да остане в марш, иначе щяла да изяде околността до шушка. Съюзниците поели веднага, тръгвайки на север-североизток през високите треви и златните житни поля.

Предупреден за идването им в лагера му до Окото на Боговете, Егон сбрал силата си и настъпил да пресрещне тези нови врагове. Той командвал пет пъти по-малко мъже от тези на Двамата крале и повечето от силата му била съставена от мъже, заклети на речните лордове, чиято вярност към дома Таргариен била от скорошна реколта и още неизпитана. С по-малкото воинство обаче Егон можел да се движи по-бързо от враговете си. При града Каменна септа двете му кралици се присъединили към него с драконите си — Ренис от Бурен край и Висения от нос Пукнат нокът, където приела много трескави клетви за вярност от местните лордове. Заедно тримата Таргариени наблюдавали от небето, докато армията на Егон прехвърлила притоците на поток Черна вода и се впуснала на юг.

Двете армии се срещнали сред широките открити равнини южно от Черната вода, близо до там, гдето златния път щял да минава един ден. Двамата крале се възрадвали, когато съгледвачите им се върнали при тях и докладвали числеността и разположението на Таргариен. Имали по петима мъже срещу всеки от тези на Егон, както изглеждало, а неравенството в лордове и рицари било дори още по-голямо. И земята била широка и открита, всичко трева и жито, докъдето око можело да види, идеална за тежка конница. Егон Таргариен нямало да държи високия терен, както Орис Баратеон при Последната буря; теренът бил здрав, не разкалян. Нито щели да бъдат затруднени от дъжд. Денят бил безоблачен, макар и ветровит. Нямало да има дъжд за повече от две седмици.

Крал Мерн бил довел двойно повече мъже на битката от крал Лорен, тъй че настоял за честта да командва центъра. На неговия син и наследник, Едмънд, бил даден авангардът. Крал Лорен и неговите рицари щели да оформят десния фланг, лорд Оукхарт — левия. Без никакви естествени прегради, на които да се опре линията на Таргариен, Двамата крале смятали да заобиколят Егон на двата фланга и след това да го поемат откъм тила, докато техният „железен юмрук“, мощен клин от бронирани рицари и висши лордове, удари през центъра на Егон.

Егон Таргариен строил своите мъже в полумесец, настръхнал от копия и пики, със стрелци с лъкове и арбалети точно отзад, и лека конница на двата фланга. Дал командването на воинството си на Джон Мутън, лорд на Девиче езеро, един от първите врагове, които минали на негова страна. Самият крал възнамерявал да се бие от небето, до своите кралици. Егон също забелязал липсата на дъжд; тревата и житото, обкръжаващи армиите, били високи и узрели за жътва… и много сухи.

Таргариените изчакали докато Двамата крале протръбили с тръбите си и поели напред под море от знамена. Крал Мерн лично повел атаката срещу центъра на златния си жребец, със сина му Гавен до него със знамето му, голяма зелена ръка на поле от бяло. С ревове и крясъци, подканяни от рогове и барабани, Градинарите и Ланистърите връхлетели през буря от стрели срещу вразите си, помитайки настрана копиеносците на Таргариен и разбивайки редовете им. Но Егон и сестрите му вече били във въздуха.

Егон полетял над редиците на враговете си на Балерион, през вихрушка от копия, камъни и стрели, и се спускал отгоре многократно, за да окъпе враговете си в пламък. Ренис и Висения пращали огън срещу врага и зад него. Сухите треви и ивици жито лумнали отведнъж. Вятърът раздухвал пламъците и духал пушека в лицата на настъпващите редици на Двамата крале. Миризмата на огън хвърлила животните им в паника, а щом димът се сгъстил, и коне, и ездачи били заслепени. Редовете им започнали да се накъсват, докато стени от огън се надигали от всичките им страни. Мъжете на лорд Мутън, на безопасно срещу вятъра на пожарището, изчакали със своите лъкове и копия и набързо довършвали изгорелите и още горящи мъже, залитащи от огнения пъкъл.

Полето на огъня, така била наречена битката след това.

Повече от четири хиляди души загинали в пламъците. Други хиляда издъхнали от меч, копие и стрела. Десетки хиляди претърпели изгаряния, някои толкова лоши, че щели да останат с белези до живот. Крал Мерн Девети бил между мъртвите, заедно със синовете му, внуци, братя, братовчеди и други родственици. Един племенник оцелял за три дни. Когато умрял от изгарянията си, с него умрял домът Градинар. Крал Лорен от Скалата оживял, като препуснал през стена от пламък и дим на безопасно, когато видял, че битката е загубена.

Таргариените загубили по-малко от двеста мъже. Кралица Висения била улучена от стрела в едното рамо, но скоро се възстановила. Докато драконите се угощавали с мъртъвците, Егон заповядал мечовете на избитите да бъдат събрани и пратени надолу по реката.

Лорен Ланистър бил пленен на следващия ден. Кралят на Скалата положил меча и короната си в нозете на Егон, прегънал коляно и се заклел във вярно васалство. А Егон, верен на обещанията си, вдигнал победения си враг на нозе и го утвърдил в земите и лордството му, като го обявил за лорд на Скалата на Кастърли и Страж на Запада. Знаменосците на лорд Лорен последвали примера му, както и много лордове от Предела, които били оцелели от драконовия огън.

Все пак завоеванието на Запада останало непълно, тъй че крал Егон се разделил със сестрите си и веднага тръгнал към Планинския рай, надявайки се да осигури капитулацията му преди някой друг претендент да е успял да го заграби за себе си. Заварил замъка в ръцете на неговия стюард, Харлан Тирел, чиито предци били служили на Градинарите от столетия. Тирел предал ключовете на замъка без съпротива и се заклел в подкрепа на краля завоевател. В награда Егон му дарил Планински рай и всичките негови владения, като го обявил за Страж на Юга и Върховен лорд на Мандър, и му дал господство над всички предишни васали на дома Градинаря.

Намерението на крал Егон било да продължи похода си на юг и да наложи капитулацията на Староград, Арбор и Дорн, но докато бил в Планински рай, до ушите му дошла вест за ново предизвикателство. Торен Старк, крал в Севера, бил прехвърлил Шийката и навлязъл в речните земи, предвождайки армия от диви северняци, трийсетхилядна сила. Егон веднага поел на север да го пресрещне, летял пред армията си на крилете на Балерион, Черното страшилище. Известил и своите две кралици, както и всички лордове и рицари, които били коленичили пред него след Харънхъл и Полето на огъня.

Когато стигнал бреговете на Тризъбеца, Торен Старк заварил воинство веднъж и половина колкото неговото да го чака южно от реката. Речни лордове, западняци, мъже от бурните земи, мъже от Предела… всички били дошли. А над лагера Балерион Мераксес и Вхагар порели небето във все по-големи кръгове.

Съгледвачите на Торен видели развалините на Харънхъл, където лениви червени огньове все още горели под отломките. Кралят на Севера също тъй вече бил чул много описания на Полето на огъня. Знаел, че можело да го очаква същата съдба, ако се опита със сила да прехвърли реката. Някои от лордовете му знаменосци го подканяли въпреки всичко да нападне, като настоявали, че северното юначество ще надделее. Други го подканяли да се оттегли до Рова Кайлин и да се укрепи там на северна земя. Незаконният брат на краля Брандън Сняг предложил да прехвърли сам Тризъбеца под прикритието на тъмнината, за да убие драконите, докато спят.

Крал Торен наистина пратил Брандън Сняг оттатък Тризъбеца. Но той преминал с трима майстери редом с него не да убива, а да преговаря. През цялата нощ си пращали и връщали послания. На другата заран Торен Старк лично прехвърлил Тризъбеца. Там, на южния бряг на Тризъбеца, той коленичил, положил древната корона на Кралете на Зимата в нозете на Егон и се заклел да бъде негов човек. Станал като лорд на Зимен хребет и Страж на Севера, вече не крал. От онзи ден до ден-днешен Торен Старк е запомнен като Краля, който коленичи… но никой северняк не оставил изгорелите си кости до Тризъбеца, а мечовете, които Егон събрал от лорд Старк и васалите му, не били извити, нито стопени или огънати.

Сега Егон Таргариен и неговите кралици се разделили. Егон отново обърнал на юг и поел към Староград, докато двете му сестри яхнали драконите си — Висения за Долината на Арин, а Ренис за Слънчево копие и пустините на Дорн.

Шара Арин била укрепила отбраната си на Града на гларуса, преместила силно воинство до Кървавата порта и утроила размера на гарнизоните си в Камък, Сняг и Небе, крайпътните замъци, които бранели подстъпа към Орлово гнездо. Всички тези защити се оказали безполезни срещу Висения Таргариен, която яхнала жилавите криле на Вхагар над всички тях и кацнала във вътрешния двор на Орлово гнездо. Когато регентката на Долината се втурнала навън да я пресрещне, с дузина гвардейци зад гърба си, заварила Висения с Ронел Арин седнал на коляното ѝ, зяпнал изумен дракона.

— Майко, може ли да ида да летя с дамата? — попитало момчето крал. Никакви заплахи не били изречени, никакви гневни думи не били разменени. Двете кралици се усмихнали една на друга и разменили любезности наместо това. След това лейди Шара пратила да донесат трите корони (собствената ѝ диадема на регент, малката корона на сина ѝ и Короната на Сокола на Планината и Долината, която кралете на Арин носели от хиляда години) и ги предала на кралица Висения, заедно с мечовете на нейния гарнизон. И казват, че след това малкият крал прелетял трижди около върха на Великанската пика и кацнал, за да се окаже малък лорд. Тъй Висения Таргариен вкарала Долината на Арин във владението на брат си.

Ренис Таргариен нямала толкова лесно завоевание. Воинство дорнски копиеносци бранело Принцовия проход, портала през Червените планини, но Ренис не влязла в стълкновение с тях. Прелетяла над прохода, над червените пясъци и белите, и връхлетяла над Вайт, за да настои за неговата капитулация, но заварила замъка пуст и изоставен. В града под стените му били останали само жени, деца и старци. Когато ги запитали къде са отишли господарите им, отвръщали само: „Далече“. Ренис последвала реката надолу по течението до Божия милост, седалище на дома Алирион, но той също бил изоставен. Продължила да лети напред. Там, където Зелена кръв стигала до морето, Ренис се натъкнала на Дъсченото градче, където стотици лодки, рибарски скифове, баржи, плаващи къщи и негодни черупки се печали на слънцето, вързани с въжета, вериги и дъски, за да образуват плаващ град, но само няколко старици и малки деца се появили, за да зяпнат към нея, докато Мераксес кръжала отгоре.

Накрая полетът на кралицата я довел до Слънчево копие, древното седалище на дома Мартел, където заварила принцесата на Дорн да я чака в изоставения си замък. Мерия Мартел била осемдесетгодишна, казват ни майстерите, и била управлявала дорнците шейсет от тези години. Била много дебела, сляпа и почти плешива, кожата ѝ била жълтеникава и отпусната. Аргилак Надменния я бил нарекъл Жълтата жаба на Дорн, но нито възраст, нито слепота били замъглили ума ѝ.

— Няма да се бия с вас — казала принцеса Мерия на Ренис, — нито ще коленича пред вас. Дорн няма крал. Кажи на брат си това.

— Добре — отвърнала Ренис, — но ще дойдем отново, принцесо, и следващия път ще дойдем с огън и кръв.

— Ваши слова — казала принцеса Мерия. — Нашите са Непокорени, Неогънати, Непрекършени. Може да ни изгорите, милейди… но няма да ни огънете, прекършите или накарате да се поклоним. Това е Дорн. Вие не сте желани тук. Върнете се на свой риск.

Така кралица и принцеса се разделили, а Дорн останал незавладян.

На запад Егон Таргариен получил по-топло посрещане. Най-великият град в цял Вестерос, Староград, бил с дебели и високи стени и управляван от Хайтауърите на Хайтауър, най-стария, най-богатия и най-могъщия от благородните домове на Предела. Староград също така бил центърът на Вярата. Тук пребивавал Върховният септон, Отецът на Верующите, гласът на новите богове на земята, който налагал покорство над милиони благочестиви из владенията (освен в Севера, където все още господствали старите богове) и мечовете на Войнствената вяра, бойния орден, който простолюдието наричало Звездите и мечовете.

При все това, когато Егон Таргариен и неговото воинство доближили Староград, заварили градските порти отворени и лорд Хайтауър чакал да поднесе капитулацията си. Станало тъй, че когато вестта за дебаркирането на Егон стигнала до Староград, Върховният септон се заключил в Звездната септа за седем дни и седем нощи, търсейки наставлението на боговете. Не поемал никаква храна, освен хляб и вода, и прекарал всичките си будни часове в молитва, като се местел от един олтар на друг. А на седмия ден Старицата вдигнала златния си светилник да му покаже пътя напред. Ако Староград вдигнел оръжие срещу Егон Дракона, видял Негова висша святост, градът със сигурност щял да изгори, а Хайтауър, Цитаделата и Звездната септа щели да бъдат низвергнати и унищожени.

Манфред Хайтауър, лорд на Староград, бил предпазлив и набожен. Един от по-младите му синове служел при Синовете на Воина, а друг едва наскоро бил положил клетва като септон. Когато Върховният септон му казал за видението, с което го удостоила Старицата, лорд Хайтауър решил да не се противопоставя на Завоевателя с военна сила. Така нито един мъж от Староград не изгорял на Полето на огъня, въпреки че Хайтауър били знаменосци на Градинарите от Планински рай. И така лорд Манфред излязъл да поздрави Егон Дракона, когато доближил, и да му предложи своя меч, града и клетвата си. (Според някои лорд Хайтауър предложил също ръката на най-младата си дъщеря, което Егон учтиво отклонил, за да не обиди двете си кралици.)

Три дни по-късно, в Звездната септа, лично Негова висша святост помазал Егон със седемте масла, поставил корона на главата му и го провъзгласил като Егон от дома Таргариен, Първия с това име, крал на андалите, на ройнарите и на Първите хора, Властелин на Седемте кралства и Закрилник на Владението. („Седем кралства“ била използваната титла, макар че Дорн не бил покорен. Нито щял да бъде за повече от столетие след това.)

Само шепа лордове присъствали на първата коронация на Егон при устието на Черната вода, но стотици дошли, за да свидетелстват за втората му, и десетки хиляди го приветствали след това по улиците на Староград, когато минал през града на гърба на Балерион. Сред тези на втората коронация на Егон били майстерите и архимайстерите на Цитаделата. Може би поради това тъкмо тази коронация, а не короноването в Укреплението на Егон в деня на неговото дебаркиране била определена като началото на царуването на Егон.

Така Седемте кралства на Вестерос били изковани в едно велико владение, по волята на Егон Завоевателя и неговите сестри.

Мнозина мислели, че крал Егон щял да направи Староград свое кралско седалище след като свършат войните, докато според други той щял да властва от Драконов камък, древната островна цитадела на дома Таргариен. Кралят ги изненадал, като прогласил намерението си да направи своя двор в новия град, който вече се издигал на трите хълма при устието на поток Черна вода, където той и сестрите му за първи път стъпили на земята на Вестерос. Кралски чертог щял да се нарече новият град. Оттам Егон Дракона щял да управлява владението си, като свиквал дворцовия съвет от голям метален стол, направен от разтопените извити, очукани и прекършени мечове на всичките негови паднали врагове, опасен стол, който скоро щял да се прочуе по целия свят като Железния трон на Вестерос.

Царуването на Дракона

Войните на крал Егон I

Дългото царуване на крал Егон Първи Таргариен (1 г. СЗ — 37 г. СЗ) било общо взето мирно… особено в последните му години. Но преди Драконовия мир, както по-късно били наречени последните две десетилетия от царстването му от майстерите на Цитаделата, дошли войните на Дракона, последната от които била най-жестокият и кървав конфликт, възниквал някога във Вестерос.

Макар да казват, че Войните на Завоеванието са приключили когато Егон бил коронован и помазан от Върховния септон в Звездната септа на Староград, не цял Вестерос бил подчинен все още на неговото управление.

В Захапката лордовете на Трите сестри се възползвали от хаоса от Завоеванието на Егон, за да се самообявят за свободна държава и да короноват лейди Марла от дома Съндърленд за тяхна кралица. Тъй като флотата на Арин общо взето била унищожена по време на Завоеванието, кралят заповядал на своя Страж на Севера, Торен Старк от Зимен хребет, да потуши бунта на Сестринците и от Бял пристан потеглила северна армия на флота от наети браавоски галери, под командата на сир Варик Мандърли. Гледката на платната му и внезапната поява на кралица Висения и Вхагар в небесата над Систъртън обезсърчили Сестринците; те веднага свалили кралица Марла в полза на по-младия ѝ брат. Стефон Съндърленд подновил васалството си към Орлово гнездо, прегънал коляно пред кралица Висения и предал синовете си като заложници за доброто му поведение, единият от които да бъде осиновен от Мандърли, а другият от Арин. Сестра му, детронираната кралица, била изгнана и затворена. След пет години езикът ѝ бил отрязан и тя прекарала остатъка от живота си с мълчаливите сестри, грижейки се за благородните покойници.

На другата страна на Вестерос Железните острови били в хаос. Домът Хоър управлявал железните от дълги векове, но бил заличен само за една нощ, когато Егон развихрил огньовете на Балерион над Харънхъл. Макар Харън Черния и неговите синове да загинали в онези пламъци, Корин Волмарк от Харлоу, чиято баба била по-малка сестра на дядото на Харън, се самообявил за законен наследник на „черното родословие“ и поел кралството.

Не всички железнородни обаче приели претенцията му. На Стар Уик, под костите на Нага Морския дракон, жреците на Удавения бог поставили корона от плавей на главата на един от своите, босоногия свят мъж Лодос, който се самопровъзгласил за живия син на Удавения бог и се разправя, че можел да прави чудеса. Други претенденти се надигнали на Голям Уик, Пайк и Оркмонт и за повече от година техните привърженици воювали помежду си по суша и море. Казват, че водите между островите били толкова задръстени с трупове, че се появили стотици кракени, привлечени от кръвта.

Егон Таргариен сложил край на боевете. Спуснал се над островите в 2 г. СЗ на гърба на Балерион. С него дошли бойните флоти на Арбор, Планински рай и Ланиспорт и дори няколко дълги кораба от Мечи остров, пратени от Торен Старк. Железните, чийто брой се бил смалил от година братоубийствена война, оказали малко съпротива… всъщност много от тях приветствали идването на драконите. Крал Егон убил Корин Волмарк с Блекфайър и позволил на непълнолетния му син да наследи земите на баща си и замъка. На Стар Уик жрецът-крал Лодос, претендент за син на Удавения бог, призовал кракените от дълбините да се вдигнат и да повлекат на дъното корабите на нашествениците. Когато това не се случило, Лодос напълнил халата си с камъни и влязъл в морето, за да „потърся съвета на баща ми“. Хиляди го последвали. Подутите им проядени от раци трупове били изхвърлени на бреговете на Стар Уик в следващите години.

След това възникнал проблемът кой да управлява Железните острови от името на краля. Било предложено железните да станат васали на Тъли от Речен пад или на Ланистърите от Скалата на Кастърли. Някои дори го подканяли да ги предаде на Зимен хребет. Егон изслушал всяка претенция, но накрая решил да позволи на железнородните сами да си изберат върховен лорд. За ничия изненада те избрали един от своите: Викон Грейджой, лорд Жътваря на Пайк. Лорд Викон се заклел на крал Егон и Дракона напуснал с флотите си.

Пълномощията на Грейджой обхванали само Железните острови обаче; той се отказал от всякакви претенции към земите, които дом Хоър заграбил на континента. Егон подарил разрушения замък Харънхъл и владенията му на сир Куентон Кохерис, неговия майстор оръжейник на Драконов камък, но изискал от него да приеме лорд Едмин Тъли от Речен пад като негов върховен лорд. Новопроизведеният лорд имал двама силни синове и пълничък внук, които да гарантират наследството, но тъй като първата му жена била отнесена от петниста треска три години по-рано, освен това се съгласил да вземе една от дъщерите на лорд Тъли за своя невяста.

С покоряването на Трите сестри и Железните острови цял Вестерос южно от Вала вече бил под управлението на Егон Таргариен, освен единствено Дорн. Тъй че след това Дракона насочил вниманието си към Дорн. Егон първо опитал да спечели дорнците с думи, като пратил делегация от висши лордове, майстери и септони до Слънчево копие да преговарят с принцеса Мерия Мартел, тъй наречената Жълта жаба на Дорн, и да я убедят в предимствата от присъединяването на владението ѝ към неговото. Преговорите им продължили почти цяла година, но не постигнали нищо.

Началото на Първата дорнска война обикновено се фиксира към 4 г. СЗ, когато Ренис Таргариен се върнала в Дорн. Този път тя дошла с огън и кръв, точно както била заплашила. Яхнала Мераксес, кралицата се спуснала от ясното синьо небе и подпалила Дъсченото градче; огньовете скачали от лодка на лодка, докато цялото устие на Зелената кръв не било задръстено с горящ плавей, а стълбът дим можел да се види чак до Слънчево копие. Жителите на плаващото градче потърсили убежище от пламъците по реката, тъй че по-малко от стотина загинали в атаката, и повечето от тях от удавяне, вместо от драконовия огън. Но първата кръв била пролята.

Другаде Орис Баратеон повел хиляда отбрани рицари нагоре по Костения път, докато самият Егон поел през Принцовия проход в челото на армия от трийсет хиляди бойци, водени от близо две хиляди конни рицари и триста лордове и знаменосци. Лорд Харлан Тирел, Стражът на Юга, го чули да казва, че имали повече от достатъчно сила да смажат всякаква дорнска армия, която се опита да застане пред тях, дори и без Егон и Балерион.

Несъмнено бил прав за това, но така и не се доказало, защото дорнците изобщо не предложили сражение. Наместо това те отстъпвали пред воинството на крал Егон, като изгаряли житото си в полето и отравяли всички кладенци. Нашествениците заварили дорнските стражеви кули в Червените планини занемарени и изоставени. Във високите проходи авангардът на Егон се натъкнал на преграда на пътя — стена от трупове на овце, остригани от вълна и твърде изгнили, за да стават за ядене. Кралската армия вече привършвала храната и фуража, когато излезли от Принцовия проход и се озовали пред Дорнските пясъци. Там Егон разделил силите си, като пратил лорд Тирел на юг срещу Утор Ълър, лорд на Хелхолт, докато самият той завил на изток, за да обсади лорд Фоулър в планинската му твърдина Небесна шир.

Било втората половина на есента и се смятало, че зимата наближава. В този сезон, надявали се нашествениците, горещината в пустините щяла да намалее, а водата да е в изобилие. Но дорнското слънце се оказало неумолимо, когато лорд Тирел настъпил към Хелхолт. В такава горещина мъжете пиели повече, а всяка дупка с вода и оазис на пътя на войската бил отровен. Конете започнали да мрат, все повече всеки ден, последвани от ездачите им. Гордите рицари хвърляли знамената си, щитовете си, самата броня. Лорд Тирел загубил една четвърт от почти всичките си коне от дорнските пясъци, а когато най-сетне стигнал до Хелхолт, заварил го изоставен.

Нападението на Баратеон нямало по-голям успех. Конете му се мъчели по каменистите склонове на тесните криволичещи проходи и били напълно затруднени, когато стигнали най-стръмните участъци на пътя, където дорнците били изсекли стъпала в планините. Над рицарите на Ръката завалял дъжд от канари, дело на бранителите, които мъжете от бурните земи изобщо не видели. Там, където Костения път прехвърлял река Вил, внезапно се появили дорнски стрелци, докато колоната се точела по моста, и завалели хиляди стрели. Когато лорд Орис заповядал на мъжете си да отстъпят назад, мощна каменна градушка отрязала пътя им. Без никакъв път напред, нито назад, мъжете на бурните земи били изклани като прасета в кочина. Самият Орис Баратеон бил пощаден, заедно с дванайсетима други лордове, сметнати за ценни за откуп, но се оказали пленници на Вил от Вил, свирепия планински лорд, наричан Любовника на вдовици.

Самият крал Егон имал повече успех. Продължил на изток през подножията на хълмовете, където потоци от височините осигурявали вода, а в долините имало изобилен дивеч, взел с щурм замъка Небесна шир и спечелил Железния лес след кратка обсада. Лордът на Тор наскоро умрял и неговият стюард се предал без бой. Още по̀ на изток лорд Толанд от Призрачен хълм пратил своя първи рицар да предизвика краля на двубой. Егон го убил, но след това открил, че не бил най-добрият рицар на Толанд, а неговият шут. Самият лорд Толанд бил изчезнал.

Както и Мерия Мартел, принцесата на Дорн — когато Егон се спуснал над Слънчево копие на Балерион, заварил там сестра си Ренис преди него. След като подпалила Дъсчено градче, тя завзела Лимонена гора, Пъпчив лес и Воняща вода, като приела поклони от старици и деца, но без никъде да намери истински враг. Дори предградието извън стените на Слънчево копие било почти изоставено и никой от онези, които били останали, не признавал, че знае нещо за местонахождението на дорнските лордове и принцеси. „Жълтата жаба се е стопила в пясъците“, казала Ренис на крал Егон.

Отговорът на Егон бил декларация за победа. В голямата зала в Слънчево копие той събрал колкото сановници били останали и им казал, че Дорн вече е част от владението и оттук насетне те ще бъдат негови васални поданици, че бившите им господари са бунтовници и престъпници. Били предложени награди за главите им, особено за главата на Жълтата жаба, принцеса Мерия Мартел. Лорд Джон Росби бил провъзгласен за кастелан на Слънчево копие и Страж на Пясъците, да управлява Дорн от името на краля. Стюарди и кастелани били назначени за всичките други земи и замъци, които Завоевателя бил взел. След това крал Егон и воинството му поели обратно по пътя, по който дошли, покрай подножията и през Принцовия проход.

Едва стигнали до Кралски чертог, когато Дорн изригнал зад тях. Дорнски копиеносци се появили изневиделица, като пустинни цветя след дъжд. Небесна шир, Железния лес, Тор и Призрачен хълм били отново взети за две седмици, техните кралски гарнизони били подложени на меча. Кастеланите и стюардите на Егон били изтезавани и убити. Разправят, че дорнските лордове имали облог кой ще задържи пленника си най-дълго, докато ги разчленявали. Лорд Росби, кастелан на Слънчево копие и Страж на Пясъците, имал по-милостив край от повечето. След като дорнците нахлули от предградието и си върнали замъка, го вързали за едната ръка и единия крак, довлекли го до върха на Кулата на Копието и през прозореца го хвърлила самата престаряла принцеса Мерия.

Скоро останали само лорд Тирел и неговата войска. Крал Егон оставил Тирел зад себе си, когато си тръгнал. Хелхолт, як замък на река Серен камък, го смятали за добре разположен за справяне с всякакви бунтове. Но реката била серниста и от рибата, вадена от нея, жителите на Планински рай се поболявали. Домът Коргил от Пясъчен камък така и не се покорил и копиеносците на Коргил избивали събиращите фураж отряди и патрули на Тирел всеки път, щом се отдалечавали твърде много на запад. Вайтите от Вайт правели същото на изток. Когато вестта за хвърлянето през прозореца стигнала до Хелхолт, лорд Тирел събрал останалата си сила и поел през пясъците. Обявеното му намерение било да плени Вайт, да продължи на изток покрай реката, да върне Слънчево копие и предградието и да накаже убийците на лорд Росби. Но някъде на изток от Хелхолт сред червените пясъци Тирел и цялата му армия изчезнали. Нито един от тях не бил видян повече.

Егон Таргариен не бил човек, който да приеме поражение. Войната щяла да се проточи още седем години, макар че след 6 г. СЗ боевете се изродили в безкрайна кървава поредица от зверства, набези и отмъщения, прекъсвани от дълги периоди на бездействие, десетина кратки примирия и многобройни убийства.

През 7 г. СЗ Орис Баратеон и другите лордове, които били пленени на Костения път, били откупени от Кралски чертог за теглото им в злато, но при връщането им се разбрало, че Любовника на вдовиците е отсякъл десницата на всекиго от тях, тъй че да не могат никога вече да вдигнат мечове срещу Дорн. В отмъщение крал Егон лично връхлетял върху планинската твърдина на Вил с Балерион и сринал половината цитадели и стражевите им кули на купища разтопен камък. Обитателите на Вил обаче потърсили убежище в пещери и тунели под планините си и Любовника на вдовици живял още двайсет години.

През 8 г. СЗ дорнски разбойници прехвърлили Морето на Дорн на кораби, осигурени от един пиратски крал от Каменните стъпала, като нападнали шест градчета и села по южния бряг на нос Гняв и разпалили пожари, които се разпространили из половината дъждовен лес. „Огън за огън“, казват, че заявила Мерия.

Това не било нещо, което Таргариените щели да позволят да остане без отговор. По-късно същата година Висения Таргариен се появила в небесата на Дорн и пламъците на Вхагар се отприщили над Слънчево копие, Лимонова гора, Призрачен хълм и Тор.

През 9 г. СЗ Висения се върнала, този път със самия Егон, летящ до нея, и Пясъчника, Вайт и Хелхолт изгорели.

Дорнският отговор дошъл следващата година, когато лорд Фоулър повел войска през Принцовия проход и в Предела, като се движел толкова бързо, че могъл да подпали дванайсет села и да плени големия пограничен замък Нощна песен преди граничните лордове да осъзнаят, че врагът ги напада. Когато вестта за нападението стигнала в Староград, лорд Хайтауър пратил сина си Аддам със здрава сила да върне Нощна песен, но дорнците били предвидили точно това. Втора дорнска армия под водачеството на сир Джофри Дейн се спуснала от Звездопад и щурмувала града. Стените на Староград се оказали твърде яки, за да ги преодолеят дорнците, но Дейн подпалил поля, ферми и села на двайсет левги околовръст и убил по-младия син на лорд Хайтауър, Гармон, когато момчето повело щурм срещу него. Сир Аддам Хайтауър стигнал до Нощна песен, но там открил, че лорд Фоулър е подложил замъка на огън и гарнизона му — на меча. Лорд Карон и жена му и децата му били отведени в Дорн като пленници. Вместо да ги подгони, сир Аддам веднага се върнал към Староград да освободи града, но сир Джофри и войската му също се стопили в планините.

Старият лорд Манфред Хайтауър умрял скоро след това. Сир Аддам наследил баща си като лорд на Високата кула, докато Староград крещял за мъст. Крал Егон отлетял на Балерион до Планинския рай да се посъветва със своя Страж на Юга, но Тео Тирел, младият лорд, проявил крайна неохота да размишлява за ново нахлуване в Дорн след съдбата, сполетяла баща му.

За пореден път кралят развихрил своите дракони срещу Дорн. Егон лично връхлетял над Небесна шир, заклевайки се да превърне седалището на Фоулър във „втори Харънхъл“. Висения и Вхагар донесли огън и кръв на Звездопад. А Ренис и Мераксес се върнали още веднъж при Хелхолт… където ги сполетяла трагедия. Драконите на Таргариен, отглеждани и обучавани за битка, летели през вихри от копия и стрели по много поводи и не били ранявани тежко. Люспите на един напълно отраснал дракон били по-твърди от стомана и дори онези стрели, които улучвали, рядко прониквали достатъчно, за да сторят нещо повече от това да разгневят големите зверове. Но когато Мераксес се спуснал над Хелхолт, един бранител на най-високата кула на замъка изстрелял скорпион и дългият разкрач железен прът поразил дракона на кралицата в дясното око. Мераксес не умрял веднага, но рухнал към земята в предсмъртна агония, разрушавайки кулата и голяма част от външната стена на Хелхолт в предсмъртните си гърчове.

Дали Ренис Таргариен е надживяла своя дракон остава предмет на спор. Според някои тя излетяла от седлото и се пребила, други казват, че била премазана под Мераксес в двора на замъка. Според някои описания кралицата преживяла падането на дракона си, но умряла с бавна смърт от изтезания в тъмниците на Ълър. Истинските обстоятелства на нейната кончина вероятно никога няма да бъдат известни, но Ренис Таргариен, сестра и съпруга на крал Егон Първи, загинала при Хелхолт в Дорн в десетата година след Завоеванието.

Следващите две години били годините на Драконовата ярост. Всеки замък в Дорн бил опожарен трижди, докато Балерион и Вхагар се връщали и се връщали отново. Пясъците около Хелхолт на места били разтопени на стъкло, толкова горещ бил огненият дъх на Балерион. Дорнските лордове били принудени да се крият, но и това не им спечелило безопасност. Лорд Фоулър, лорд Вайт, лейди Толанд и четирима последващи лордове на Хелхолт били убити един след друг, защото Железния трон предложил лордски откуп в злато за главата на всеки дорнски лорд. Само двама от убийците доживели да вземат наградите си обаче, а дорнците взели отплатата си, отплащайки с кръв за кръв. Лорд Конингтън от Грифоново гнездо бил убит, докато ловувал, лорд Мертинс на Мъгливи лес бил отровен с цялото му домакинство с буре дорнско вино, лорд Фел — удушен в един бардак в Кралски чертог.

Таргариените не били изключение. Кралят бил нападан три пъти и щял да загине в два от тези случаи, ако не била охраната му. На кралица Висения устроили засада една нощ в Кралски чертог. Двама от ескорта ѝ били убити, преди Висения да посече последния нападател с Тъмна сестра.

Най-позорният акт от този кървав век станал през 12 г. СЗ, когато Вил от Вил, Любовника на вдовици, пристигнал неканен на сватбата на сир Джон Каферен, наследник на Фавънтън, за Алис Оукхарт, дъщеря на лорда на Стари дъб. Пропуснати през задна врата от вероломен слуга, нападателите на Вил избили лорд Оукхарт и повечето гости, после накарали невястата да гледа, докато скопявали съпруга ѝ. След това един подир друг изнасилили лейди Алис и слугините ѝ, след което ги откарали и ги продали на някакъв мирски търговец на роби.

Дотогава Дорн бил станал димяща пустиня, изтормозена от глад, мор и главня. Попарената земя я наричали търговците от Свободните градове. Но домът Мартел бил верен на девиза си: „Непокорими, неподвластни, несъкрушими“. Един дорнски рицар, доведен пред кралица Висения като пленник, настоявал, че Мерия Мартел щяла по-скоро да види хората си мъртви, отколкото роби на дома Таргариен. Висения отвърнала, че тя и брат ѝ биха се радвали да услужат на принцесата.

Старост и лошо здраве най-сетне направили това, което дракони и армии не могли. През 13 г. СЗ Мерия Мартел, Жълтата жаба на Дорн, умряла в ложето си (докато имала интимни отношения с един жребец, настоявали враговете ѝ.) Синът ѝ Нимор я наследил като лорд на Слънчево копие и принц на Дорн. Новият дорнски принц бил шейсетгодишен, здравето му вече отпадало и не изпитвал никаква охота за повече касапница. Започнал царуването си като пратил делегация до Кралски чертог, за да върне черепа на дракона Мераксес и да предложи на крал Егон условия за мир. Собствената му наследница, дъщеря му Дерия, водела посланичеството.

Мирните предложения на принц Нимор се натъкнали на силна съпротива в Кралски чертог. Кралица Висения била твърдо настроена против него. „Никакъв мир без капитулация“, заявила тя и приятелите ѝ на кралския съвет повторили думите ѝ. Орис Баратеон, който станал злобен и вгорчен в заника на годините си, пледирал да върнат принцеса Дерия на баща ѝ с една ръка по-малко. Лорд Оукхарт пратил гарван с предложението дорнското момиче да бъде продадено в „най-долния бардак в Кралски чертог, докато всеки просяк в града се задоволи с нея“. Егон Таргариен отхвърлил всякакви такива предложения: принцеса Дерия била дошла като пратеник под мирно знаме и нямало с нищо да пострада под неговия покрив, заклел се той.

Кралят бил уморен от война, съгласили се всички, но да се даде на дорнците мир без капитулиране щяло да е равносилно да каже, че възлюбената му сестра Ренис е умряла напразно, че всичката кръв и смърт са били за нищо. Лордовете на малкия му съвет освен това предупредили, че всякакъв такъв мир може да бъде видян като знак за слабост и би могъл да окуражи нови бунтове, които след това трябвало да бъдат потушавани. Егон знаел, че Предела, бурните земи и граничните земи били пострадали тежко през боевете и нямало нито да простят, нито да забравят. Дори в Кралски чертог кралят не смеел да пусне дорнците извън Укреплението на Егон без силен ескорт, от страх, че простолюдието на града щяло да ги разкъса на парчета. Поради всички тези причини Великият майстер Лукан написал по-късно, че кралят бил на ръба да отхвърли предложенията на Дорнците и да продължи войната.

Точно тогава принцеса Дерия поднесла на краля запечатано писмо от баща ѝ.

— Само за вашите очи, ваша милост.

Крал Егон прочел думите на принц Нимор в открито заседание на дворцовия съвет, с каменно лице и безмълвен, докато седял на Железния трон. Когато се надигнал след това, казват някои, от ръката му капела кръв. Изгорил писмото и никога повече не проговорил за него, но същата нощ яхнал Балерион и отлетял над водите на залива Черна вода до Драконов камък, на димящия му планински връх. Когато на следващата сутрин се върнал, Егон Таргариен се съгласил с условията, предложени от Нимор. Скоро след това подписал договор за вечен мир с Дорн.

До ден-днешен никой не може да каже със сигурност какво може да е имало в писмото на Дерия. Някои твърдят, че било просто молба от един баща към друг, искрени слова, които трогнали сърцето на крал Егон. Други настояват, че било списък на всички онези лордове и благородни рицари, които загубили живота си през войната. Определени септони дори са отишли толкова далече да предполагат, че посланието било омагьосано, че било написано от Жълтата жаба преди смъртта ѝ, със стъкленица с кръвта на самата кралица Ренис за мастило, тъй че кралят да е безпомощен да се съпротиви на злата магия.

Великият майстер Клег, дошъл в Кралски чертог много години по-късно, заключил, че Дорн вече нямал сили да се бие. Тласнат от отчаяние, предположил Клег, принц Нимор може да е заплашил, че ако мирът бъде отказан, щял да ангажира Безликите мъже на Браавос да убият сина и наследника на крал Егон, момчето на кралица Ренис, Енис, тогава едва на шест години. Би могло да е тъй… но никой никога няма да го узнае наистина.

Така свършила Първата дорнска война (4-13 г. СЗ).

Жълтата жаба на Дорн постигнала онова, което Харън Черния, Двамата крале и Торен Старк не могли; тя надвила Егон Таргариен и неговите дракони. Но на север от Червените планини нейната тактика ѝ спечелила само презрение. „Дорнски кураж“ станало подигравателен израз за страхливост сред лордовете и рицарите на Егоновите кралства. „Жабата скача в дупката си, когато е заплашена“, написал един писар. Друг е казал: „Мерия се би като жена, с лъжи и коварство, и вещерство“. Дорнската „победа“ (ако е била победа) била възприета като безчестна и оцелелите от боевете и синовете и братята на падналите си обещали едни на други, че ще дойде друг ден, а с него — разплата.

Тяхното възмездие щяло да чака бъдещо поколение и възкачването на по-млад, по-кръвожаден крал. Макар че Егон Завоевателя щял да седи на Железния трон още двайсет и четири години, Дорнският конфликт бил последната му война.

Три глави имаше Дракона

Управление под крал Егон I

Егон I Таргариен бил прославен воин, най-великият Завоевател в историята на Вестерос, и все пак мнозина са убедени, че най-значителните му постижения дошли през времената на мир. Железният трон бил изкован с огън и стомана, и ужас, казват; но след като изстинал, тронът се превърнал в седалище на справедливост за цял Вестерос.

Помирението на Седемте кралства под управлението на Таргариен било крайъгълният камък в политиката на Егон Първи като крал. За тази цел той положил големи усилия да включи мъже (и дори няколко жени) от всяка част на владението в своя двор и съвети. Бившите му врагове били окуражавани да пращат децата си (главно по-малки синове и дъщери, тъй като повечето велики лордове желаели да запазят наследниците си близо до дома) в кралския двор, където момчетата служели като пажове, виночерпци и скуайъри, а момичетата като лични слугини и компаньонки на кралиците на Егон. В Кралски чертог те ставали свидетели на кралската справедливост от първа ръка и били подтиквани да мислят за себе си като за верни поданици на едно велико владение, а не като западняци, хора на бурните земи или северняци.

Таргариените също така посредничели за много бракове между благородни домове от далечните краища на владението, с надеждата, че такива съюзи ще помогнат за сплотяването на завладените земи и ще направят от седемте кралства едно. Кралиците на Егон, Висения и Ренис, извличали особено удоволствие в уреждането на такива женитби. Чрез техните усилия младият Ронел Арин, лорд на Орлово гнездо, взел за невяста дъщеря на Торен Старк от Зимен хребет, докато най-големият син на Лорен Ланистър, наследник на Скалата на Кастърли, се оженил за момиче на Редвин от Арбор. Когато на Вечерната звезда на Тарт се родили три момичета тризначки, кралица Ренис уредила годежи за тях с дома Корбрей, дома Хайтауър и дома Харлоу. Кралица Висения посредничила за двойно бракосъчетание между дома Блекууд и дома Бракън, съперници, историята на чиято вражда продължавала от столетия, като свързала по един син от всеки дом с дъщеря от другия, за да подпечатат мир помежду си. А когато едно момиче от Роуан на служба при Ренис се оказало с дете от кухненски слуга, кралицата намерила рицар, който да се ожени за нея в Бял пристан, и друг в Ланиспорт, който бил готов да вземе копелето ѝ като хранениче.

Макар никой да не се съмнявал, че Егон Таргариен бил окончателният авторитет по всички въпроси, свързани с управляването на владението, неговите сестри Висения и Ренис останали негови партньори във властта през цялото му царуване. Освен може би Добрата кралица Алисан, жената на крал Джеерис Първи, никоя друга кралица в историята на Седемте кралства не е упражнявала толкова много влияние над политиката, колкото сестрите на Дракона. Обичайно било за краля да взима със себе си една от кралиците си където и да пътувал, докато другата оставала в Драконов камък или Кралски чертог, най-често седнала на Железния трон, и отсъждала всякакви проблеми, които ѝ се поднасяли.

Макар Егон да обявил Кралски чертог за свое кралско седалище и да поставил Железния трон в опушената дълга зала в Укреплението на Егон, не прекарвал там повече от една четвъртина от времето си. Също толкова дни и нощи били прекарвани на Драконов камък, островната цитадела на неговите предци. Замъкът под Драконовата планина бил десет пъти по-просторен от Укреплението на Егон, със значително повече удобство, сигурност и история. Завоевателя веднъж го чули да казва, че дори обичал миризмата на Драконов камък, където соленият въздух винаги миришел на пушек и сяра. Егон прекарвал приблизително половин година в двете си седалища, като разделял времето си между тях.

Другата половина посвещавал на безкрайно кралско движение, като водел двора си от един замък в друг и гостувал на всеки от великите си лордове поред. Градът на гларуса и Орлово гнездо, Харънхъл, Речен пад, Ланиспорт и Скалата на Кастърли, Крейкхол, Стари дъб, Планински рай, Староград, Арбор, Рогов хълм, Ашфорд, Бурен край и замък Вечерен пад имали честта да приютяват Негова милост много пъти. Егон се появявал почти навсякъде, понякога с до хиляда рицари и лордове и дами в свитата си. Пътувал три пъти до Железните острови (два пъти до Пайк и веднъж до Голям Уик), прекарал две седмици в Систъртън през 19 г. СЗ и посетил Севера седем пъти, три пъти провел дворцов съвет в Бял пристан, два пъти в Бароутън и веднъж в Зимен хребет, при най-последното си пътуване през 33 г. СЗ.

„По-добре да предотвратяваш бунтове, отколкото да ги потушаваш“, бил прословутият отговор на Егон, когато го попитали за причината за пътуванията му. Гледката с краля в цялата му мощ, яхнал Балерион и придружен от стотици рицари, блеснали в коприна и стомана, помагала много да се втълпи лоялност у покорените лордове. Простолюдието също трябвало да вижда своите крале и кралици от време на време, добавял кралят, и да знае, че всеки може да изложи своите жалби и грижи пред него.

И те го правели. Много време от кралските пътувания било отдадено на пирове, балове, лов и лов със соколи, след като всеки лорд се стараел да надмине другите в разкош и гостоприемство, но Егон също така усърдно раздавал правосъдие, било от подиум в замъка на някой велик лорд или от мъхнат камък в селяшка нива. Шестима майстери пътували с него, за да отговарят на всеки въпрос, който можело да има по местния закон, обичаи и история, и да записват декрети и присъди, които Негова милост можел да постанови. Един владетел трябва да познава страната, която управлява, казал по-късно Завоевателя на своя син Енис, а през своите пътувания Егон научил много и много за Седемте кралства и техните народи.

Всяко от завоюваните кралства имало свои собствени закони и традиции. Крал Егон не се месел много в тях. Позволил на своите лордове да продължат да управляват до голяма степен така, както правели винаги, с едни и същи власт и прерогативи. Законите за наследяване останали непроменени, съществуващите феодални структури били затвърдени, лордове велики и дребни съхранили властта си на „ямата и бесилката“[1] на собствената си земя и привилегията на първата нощ[2] там, където този обичай го имало.

Главната грижа на Егон била мирът. Преди Завоеванието войните между владенията на Вестерос били обичайни. Едва ли минавала година, без някой да воюва с някого някъде. Дори в онези кралства, за които се казвало, че са в мир, съседни лордове често разрешавали споровете си с меча. Възкачването на Егон сложило край на много от това. От дребните лордове и оземлените рицари вече се очаквало да отнасят своите спорове пред господарите си и да се примиряват с техните отсъждания. Спорове между великите домове били арбитрирани от Короната. „Първият закон на страната ще бъде Кралският мир — постановил крал Егон — и всеки лорд, който тръгне на война без мое позволение, ще бъде смятан за бунтовник и враг на Железния трон.“

Крал Егон също тъй издал декрети, регулиращи мита, повинности и данъци из цялото владение, докато преди всяко пристанище и всеки дребен лорд били свободни да искат колкото си щат от арендатори, простолюдие и търговци. Също така постановил, че светите мъже и жени на Вярата и всички техни земи и притежания ще бъдат освободени от данък, и утвърдил правото на съдилищата на самата Вяра да съдят и осъждат всеки септон, Заклет брат или свята сестра, обвинени в злоупотреба. Макар самият той да не бил набожен, първият крал Таргариен винаги се стараел да почита и подкрепя Вярата и Върховния септон на Староград.

Кралски чертог нараснал около Егон и двора му, по и около трите големи хълма, които се издигат близо до устието на Черна вода. Най-високият от тези хълмове станал известен като Високия хълм на Егон, а много скоро по-малките хълмове били наречени Хълма на Висения и Хълма на Ренис, като предишните им имена били забравени. Грубото укрепление, което Егон вдигнал толкова набързо, не било нито достатъчно голямо, нито достатъчно величествено, за да приюти краля и неговия двор, и започнало да се разширява още преди Завоеванието да било довършено. Издигната била нова цитадела, цялата от дънери и петдесет стъпки висока, със сводеста дълга зала и кухня, направена от камък и покрита с каменни плочи в случай на пожар, оттатък стената. Появили се конюшни, после хамбари. Вдигната била нова стражева кула, два пъти по-висока от старата. Скоро Укреплението на Егон заплашило да изригне от стените си, тъй че била вдигната нова палисада, която обграждала повече от билото и създала достатъчно пространство за казарми, оръжейна, септа и кръгла кула.

Под хълмовете, по речните брегове, се вдигали скелета и складове и търговци от Староград и Свободните градове привързвали съдовете си до дългите кораби на Веларионите и Селтигарите там, където преди се виждали само няколко рибарски лодки. Много от търговията, която минавала през Девиче езеро и Дъскъндейл, сега идвала до Кралски чертог. Покрай реката изникнал рибен пазар, пазар за платове — между хълмовете. Появила се митница. Скромна септа отворила врати на Черна вода, в корпуса на Стари ког, последвана от по-здрава от кал и глина на брега. После втора септа, дваж по-голяма и трижди по-великолепна, била построена на върха на Хълма на Висения с пари, пратени от Върховния септон. Дюкяни и домове никнели като гъби след дъжд. Богати хора вдигали оградени със зидове имения на склоновете на хълмовете, докато бедните се струпвали в мизерни колиби от кал и слама в ниските места помежду им.

Никой не е планирал Кралски чертог. Той просто растял… но растял бързо. При първата коронация на Егон все още бил село, клекнало под малък замък. При втората вече бил процъфтяващо градче от няколко хиляди души. Към 10 г. СЗ бил истински град, голям почти колкото Града на гларуса или Бял пристан. Към 25 г. СЗ надминал и двата, за да стане третият най-населен град във владението, отстъпвайки само на Ланиспорт и Староград.

За разлика от съперниците си обаче Кралски чертог нямал никакви крепостни стени. Нямал нужда от тях, знае се, че казвали жителите му; никой враг изобщо нямало да посмее да нападне града, докато бил защитаван от Таргариените и техните дракони. Самият крал може да е споделял тези виждания първоначално, но смъртта на сестра му Ренис и нейния дракон Мераксес през 10 г. СЗ и нападенията над собствената му особа несъмнено му дали повод…

А през 19-тата година След Завоеванието до Вестерос стигнала вест за дързък рейд в Летните острови, където пиратски флот плячкосал град Високи дървета и отвлякъл хиляда жени и деца като роби, наред с богата плячка. Описанията на рейда много обезпокоили краля, който осъзнал, че Кралски чертог щял да бъде също толкова уязвим за всеки достатъчно хитър враг да нападне града, когато той и Висения не са там. Така че Негова милост разпоредил строителството на кръг от стени около Кралски чертог, високи и здрави като тези, които защитавали Староград и Ланиспорт. Задачата за построяването им била поверена на Великия майстер Гавен и сир Озмунд Стронг, Ръката на краля. За да почете Седемте богове, Егон постановил, че градът щял да има седем порти, всяка защитавана от портална постройка и отбранителни кули. Работата на стените започнала следващата година и продължила до 26 г. СЗ.

Сир Озмунд бил четвъртата Ръка на краля. Първият бил лорд Орис Баратеон, негов незаконен брат и приятел от младостта му, но лорд Орис бил пленен през Дорнската война и понесъл загубата на дясната си ръка. Когато бил откупен, негово благородие помолил краля да бъде освободен от задълженията му. „Кралската Ръка трябва да има ръка — изтъкнал той. — Няма да позволя някои да говорят за Кралския чукан.“ Егон след това призовал Едмин Тъли, лорд на Речен пад, да поеме длъжността на Ръката. Лорд Едмин служил от 7 до 9 г. СЗ, но когато жена му умряла при раждане, решил, че децата му имат повече нужда от него, отколкото владението, и помолил да се върне в речните земи. Алтон Селтигар, лорд на острова Птичи нокът, заместил Тъли, като служил ефикасно до своята смърт от естествени причини през 17 г. СЗ, след което кралят назначил сир Озмунд Стронг.

Великият майстер Гавен бил третият на този пост. Егон Таргариен винаги държал майстер на Драконов камък, както неговият баща и бащата на баща му преди него. Всички велики лордове на Вестерос и много по-дребни лордове и оземлени рицари разчитали на майстери, обучени в Цитаделата на Староград да служат в техните домакинства като лечители, писари и съветници, да развъждат и обучават гарваните, които носели писмата им (и да пишат тези писма за лордове, на които липсвали подобни умения), да помагат на стюардите им с домашните сметки и да обучават децата им. По време на Завоеванието Егон и сестрите му си имали свои майстери, които да им служат, а след това кралят понякога взимал до шестима, за да се справят с всички въпроси, които изисквали вниманието му.

Но най-мъдрите и най-учените мъже в Седемте кралства били архимайстерите на Цитаделата, всеки от които бил върховният авторитет в една от великите дисциплини. През 5 г. СЗ крал Егон, чувствайки, че владението би могло да се облагодетелства от такава мъдрост, помолил Конклава да му изпрати един от тях, за да се съветва и да се поучава от него по всички въпроси, касаещи управлението на владението. Така била създадена службата на Велик майстер, по молба на крал Егон.

Първият служил в това качество бил Архимайстер Олидар, пазител на истории, чиито пръстен, палка и маска били бронз. Макар да бил изключително учен, Олидар също тъй бил изключително стар и напуснал този свят по-малко от година след като облякъл мантията на Велик майстер. За да запълни мястото му, Конклавът изпратил Архимайстер Лионсе, чийто пръстен, палка и маска били жълто злато. Той се оказал по-здрав от предшественика си и служил на владението до 12 г. СЗ, когато се подхлъзнал в калта, счупил си бедрото и скоро след това умрял, след което бил издигнат Великият майстер Гавен.

Институцията на малкия съвет не стигнала до пълния си разцвет допреди управлението на крал Джеерис Помирителя, но това не предполага, че Егон I е управлявал без помощта на съвет. Известно е, че често се е съветвал с различните Велики майстери, както и с майстерите от собственото му домакинство. По въпроси, свързани с облагането, дълговете и приходите, търсел съвета на своите управители на хазната. Макар да държал един септон в Кралски чертог и друг в Драконов камък, кралят най-често пишел до Върховния септон на Староград по религиозни въпроси и винаги се стараел да посещава Звездната септа по време на ежегодната си обиколка. Повече от всички тези крал Егон разчитал на Ръката на краля и, разбира се, на сестрите си, кралиците Ренис и Висения.

Кралица Ренис била голяма покровителка на бардовете и певците на Седемте кралства и засипвала със злато и дарове тези, които ѝ харесвали. Въпреки че кралица Висения смятала сестра си за фриволна, в това имало мъдрост, която стигала отвъд простото обичане на музика. Защото певците на кралството, в жаждата си да спечелят благосклонността на кралицата, съчинили много песни във възхвала на дома Таргариен и крал Егон, а след това тръгвали и пеели тези песни във всяка цитадела и замък, и село зелено от дорнските Гранични земи до Вала. Така Завоеванието било прославено пред простите люде, а Егон Дракона се превърнал в крал герой.

Кралица Ренис също тъй проявявала голям интерес към простолюдието и особена любов изпитвала към жени и деца. Веднъж, когато раздавала правосъдие в Укреплението на Егон, довели пред нея един мъж за това, че пребил жена си до смърт. Братята на жената искали да бъде наказан, но съпругът възразил, че това било в законните му права, тъй като заварил жена си в леглото с друг мъж. Правото на съпруга да накаже съгрешилата си жена било напълно наложено в Седемте кралства (освен в Дорн). Съпругът след това изтъкнал, че пръчката, с която биел жена си, не била по-дебела от палеца му, и дори показал пръчката за доказателство. Но когато кралицата го попитала колко пъти е ударил жена си, съпругът не могъл да отговори, но братята на мъртвата жена настояли, че са били сто удара.

Кралица Ренис се посъветвала със своите майстери и септони, след което обявила решението си. Изневерилата съпруга е оскърбила Седемте, които са създали жените да бъдат верни и покорни на своите съпрузи, и следователно е трябвало да бъде наказана. Тъй като бог има седем лика обаче, наказанието трябвало да е само шест удара (защото седмият удар щял да бъде за Странника, а Странника е ликът на смъртта). Следователно първите шест удара, които мъжът е нанесъл, са били законни… но останалите деветдесет и четири били оскърбление срещу богове и хора и той трябвало да бъде наказан подобаващо. От онзи ден насетне „правилото на шестте“ станало част от обичайния закон наред с „правилото за палеца“. (Съпругът бил отведен до подножието на Хълма на Ренис, където получил деветдесет и четири удара от братята на мъртвата жена, с пръчки със законен размер.)

Кралица Висения не споделяла любовта на сестра си към музиката и песните. Не ѝ липсвал хумор обаче и за много години държала при себе си шут, космат гърбушко, наречен лорд Маймунско лице, чиито лудории много я забавлявали. Когато той се задавил до смърт с костилка от праскова, кралицата се сдобила с маймуна и я облякла в дрехите на лорд Маймунско лице. „Новият е по-умен“, често казвала тя.

Все пак у Висения Таргариен имало нещо мрачно. За повечето свят тя представлявала мрачното лице на воин, строг и коравосърдечен. Дори в красотата ѝ се долавяла суровост, казвали обожателите ѝ. Най-старата от Трите глави на дракона, Висения, щяла да надживее брат си и сестра си, а според мълвата в по-късните си години, когато вече не можела да борави с меч, тя се отдала на тъмните изкуства, като смесвала отрови и правела зли заклинания. Някои дори допускат, че е възможно да е била родоубийца и кралеубийца, но никакво доказателство не е предлагано в подкрепа на подобни клевети.

Би било жестока ирония, ако е вярно, защото в младостта ѝ никой друг не е правил повече от нея, за да защити краля. Висения на два пъти си послужила с Тъмна сестра в защита на Егон, когато дорнски главорези го нападнали в засада. Ту подозрителна, ту жестока, тя не се доверявала на никого освен на брат си. По време на Дорнската война носела плетена ризница нощ и ден, дори под дворцовите си одежди, и подканяла краля да прави същото. Когато Егон отказал, Висения се разгневила. „Дори с Блекфайър в ръката ти, ти си само един — казала му, — аз не мога да бъда винаги с теб“. Когато кралят изтъкнал, че има охрана, Висения извадила Тъмна сестра и го пернала през бузата толкова бързо, че гвардейците от охраната нямали време да реагират. „Твоите стражи са бавни и мързеливи — рекла тя. — Можех да те убия толкова лесно, колкото те порязах. Трябва ти по-добра защита.“ Крал Егон, разкървавен, нямал друг избор, освен да се съгласи.

Много крале имали поборници, които да ги защитават. Егон бил Владетелят на Седемте кралства; следователно трябвало да има седем поборници, решила кралица Висения. Така възникнала Кралската гвардия: братство на седем рицари с единственото предназначение да защитават краля, отдавайки собствения си живот за неговия, ако се наложи. Висения съставила клетвите им по подобие на тези на Нощния страж; също като враните с черни наметала на Вала Белите мечове служели до живот, отказвайки се от земите си, титлите си и светските блага, за да живеят живот на целомъдрие и покорство, без никаква награда освен честта.

Толкова много рицари се явили да се предложат като кандидати за Кралската гвардия, че крал Егон помислил да проведе голям турнир, за да се определи кои от тях са най-достойните. Висения обаче не искала и да чуе за това. Да бъдеш рицар от Кралската гвардия изисквало много повече от умение в оръжията, изтъкнала тя. Нямало да рискува да постави мъже с несигурна вярност около краля, независимо колко добре се представяли в групов бой. Щяла лично да избере рицарите.

Поборниците, които избрала, били млади и стари, високи и ниски, тъмни и светли. Дошли от всяко кътче на владението. Някои били по-млади синове, други — наследниците на древни домове, които се отказали от наследствата си, за да служат на краля. Един бил странстващ рицар, друг незаконороден. Всички те били бързи, силни, наблюдателни и ловки с меч и щит, и предани на краля.

Тия са имената на Седемте на Егон, както са записани в Бялата книга на Кралската гвардия: сир Ричард Руут; сир Адисон Хил, Копеле на Корнфилд; сир Грегър Гуди; сир Грифит Гуди, негов брат; сир Хъмфри Глумеца; сир Робин Дарклин, наричан Тъмния дрозд; и сир Корлис Веларион, лорд-командир. Историята е потвърдила, че Висения Таргариен е избрала добре. Двама от нейните първоначални седем щели да умрат, защитавайки краля, и всички щели да служат доблестно до края на живота си. Много храбри мъже са последвали стъпките им оттогава, вписвайки имената си в Бялата книга и навличайки бялото наметало. Кралската гвардия остава синоним за чест до ден-днешен.

Шестнайсет Таргариени са последвали Егон Дракона на Железния трон, преди династията най-сетне да бъде съборена в Бунта на Робърт. Сред тях се наброявали мъдри мъже и глупави, жестоки мъже и милостиви, добри мъже и зли. Но ако Драконовите крале бъдат оценени единствено въз основа на техните наследства, законите, институциите и подобренията, които са оставили след себе си, то името на крал Егон Първи е близо до челото на списъка, в мир, както и в бран.

Синовете на Дракона

Крал Егон I Таргариен взел и двете си сестри за съпруги. Ренис и Висения били драконови ездачки, със сребристозлатната коса, лилави очи и красота на истински Таргариени. Иначе двете кралици били толкова различни, колкото може да бъдат които и да са две жени… освен във взаимното уважение. Всяка от тях дала на краля син.

Енис бил първият. Роденото през 7 г. СЗ от по-младата съпруга на Егон, Ренис, момче било малко и болнаво при раждането. Плачело непрекъснато и казват, че крайниците му били тънки, очите му — малки и воднисти, и че кралските майстери се опасявали за оцеляването му. Изплювал зърната на кърмачките си и сучел само от гърдите на майка си, и според мълвата плакал цели две седмици, след като бил отбит. Толкова не приличал на крал Егон, че неколцина дори се одързостили да намекват, че Негова милост не бил истинският баща на момчето, че Енис е копеле, заченато от някой от многото чаровни фаворити на кралица Ренис, син на певец, на глумец или мим. А принцът и бавно растял също тъй. Чак когато му дали младия дракон Живак, новоизлюпен същата година на Драконов камък, Енис Таргариен започнал да расте добре и да наедрява.

Принц Енис бил на три, когато майка му, кралица Ренис, и нейният дракон, Мераксес, били убити в Дорн. Смъртта ѝ оставила малкия принц безутешен. Той спрял да яде и дори започнал да пълзи, както правел на годинка, все едно е забравил как се ходи. Баща му се отчаял от него и из двора се разнесли слухове, че крал Егон можел да вземе друга жена, след като Ренис била мъртва, а Висения била бездетна и може би ялова. Кралят си мълчал по тези въпроси, тъй че никой не можел да каже какви мисли може да са го занимавали, но много велики лордове и благородни рицари се появявали в двора с девствените си дъщери, всяка от които все по-хубава от предишната.

Всякакви подобни спекулации приключили през 11 г. СЗ, когато кралица Висения внезапно обявила, че носи дете на краля. Син, заявила тя убедено и така се оказало. Принцът дошъл с рев на света през дванайсетата година СЗ. Никое новородено не е било по-здраво от Мегор Таргариен, съгласили се майстери и дойки; теглото му при раждането било почти двойно колкото на по-големия му брат.

Братята никога не били близо един до друг. Принц Енис бил несъмненият наследник и крал Егон го държал близо до себе си. Докато кралят обикалял из владението от замък на замък, с него бил и принцът. Принц Мегор останал с майка си и седял до нея, докато тя водела дворцовия съвет. Кралица Висения и крал Егон често били разделени в онези години. Когато не бил на кралска обиколка, Егон се връщал в Кралски чертог и Укреплението на Егон, докато Висения и синът ѝ оставали в Драконов камък. По тази причина лордове, както и простолюдието започнали да наричат Мегор Принца на Драконов камък.

Кралица Висения поставила меч в ръката на сина си, когато бил на три. Според някои първото, което той уж направил с меча, било да заколи една от котките в замъка… макар да е по-вероятно тази история да е клевета, съчинена от враговете му много години по-късно. Но че принцът веднага започнал да овладява уменията с меча, за това няма съмнение. За негов пръв учител по оръжия майка му избрала сир Гавен Корбрей, един от най-страховитите рицари, които можело да се намерят във всичките Седем кралства.

Принц Енис бил толкова често в компанията на баща си, че неговото обучение в рицарските изкуства дошло най-вече от рицарите от Кралската гвардия на Егон, а понякога и от самия крал. Момчето било усърдно, съгласни били инструкторите му, и не му липсвал кураж, но му липсвала големината и силата на баща му и така и не надвишавал уменията на един прилично добър боец дори когато кралят връчвал Блекфайър в ръцете му, което правел от време на време. Енис нямало да се опозори в битка, казвали си наставниците му помежду си, но никога нямало да се пеят песни за бойното му юначество.

Дарбите, които притежавал принцът, били в други области. Самият Енис бил чудесен певец, както се оказало, със силен и мелодичен глас. Бил вежлив и чаровен, умен, без да е досадно книжовен. Лесно се сприятелявал и млади момичета, изглежда, се влюбвали до полуда в него, било то знатни или от простолюдието. Енис обичал да язди също така. Баща му му давал различни коне, но любимият му ездитен звяр бил неговият дракон Живак.

Принц Мегор също яздел, но не показвал голяма обич към коне, кучета или други животни. Веднъж един кон го ритнал в конюшните. Мегор промушил коня смъртоносно… и посякъл половината лице на конярчето, което притичало при жалното цвилене на животното. Принцът на Драконов камък имал много другари през годините, но не и истински приятели. Бил свадливо момче, бързо се обиждал, бавно прощавал, страховит бил в гнева си. Умението му с оръжия обаче било несравнимо. Скуайър на осем, свалял от седлото момчета четири и пет години по-големи от него в двубои и пребивал до поражение ветерани учители по оръжие в двора на замъка. На тринайсетата му година, през 25 г. СЗ, майка му, кралица Висения, му подарила собствения си меч от валирианска стомана, Тъмна сестра — половин година преди брака му.

Традицията сред Таргариените открай време била да се женят родственици. Брак между брат и сестра се смятал за идеален. Иначе момиче можело да се омъжи за чичо, братовчед или племенник, момче за братовчедка, леля или племенничка. Тази практика идвала от Стара Валирия, където била обичайна сред много от древните фамилии, особено онези, които отглеждали и яздели дракони. „Кръвта на дракона трябва да остане чиста“, така казвали. Някои от принцовете чародеи също тъй взимали повече от една жена, когато им допадало, въпреки че това било по-малко обичайно, отколкото кръвосмесителния брак. Във Валирия преди Ориста, написали са мъдреци, били почитани хиляда богове, но от нито един не се бояли, тъй че малцина дръзвали да говорят против тези обичаи.

Това не било в сила във Вестерос, където властта на Вярата била неоспорима. Старите богове все още били почитани в Севера и Удавения бог в Железните острови, но в останалите части на владението имало един-единствен бог със седем лика и неговият глас над тази земя бил Върховният септон на Староград. А доктрините на Вярата, предадени през столетията от самото божество Андалос, осъждали валирианските брачни обичаи, практикувани от Таргариените. Кръвосмешението било порицавано като мерзък грях, било то между баща и дъщеря, майка и син или брат и сестра, а плодовете на такива съюзи били смятани за противни в очите на богове и хора. Със задна дата може да се види, че конфликтът между Вярата и дома Таргариен бил неизбежен. Всъщност мнозина измежду Най-благочестивите очаквали Върховният септон да се изкаже срещу Егон и сестрите му през Завоеванието и били крайно неудовлетворени, когато Отецът на Верните наместо това посъветвал лорд Хайтауър да не се противопоставя на Дракона и дори го благословил и помазал на второто му коронясване.

Близостта е бащата на приемането, гласи поговорката. Върховният септон, който коронясал Егон Завоевателя, останал Пастир на Верните до смъртта си през 11 г. СЗ, по което време владението вече било привикнало с идеята за крал с две кралици, които били едновременно негови съпруги и сестри. Крал Егон винаги се стараел да почита Вярата, като утвърдил традиционните ѝ права и привилегии, освободил нейното богатство и собственост от данък и постановил, че септони, септи и други служители на Седмината, обвинени за престъпления, може да бъдат съдени само от съдилища на самата Вяра.

Съгласието между Вярата и Железния трон продължило през цялото царуване на Егон Първи. От 11 до 37 г. СЗ шестима Върховни септони носели кристалната корона; Негова милост останал в добри отношения с всекиго от тях, като посещавал Звездната септа всеки път, когато идвал в Староград. Но въпросът за кръвосмесителния брак оставал, тлеещ под вежливостите като отрова. Макар Върховните септони от царуването на крал Егон никога да не се изказвали срещу брака на краля за сестрите му, не заявявали и че е законен. По-низшите представители на Вярата — селски септони, свети сестри, просещи братя, Бедни събратя — все още вярвали, че е греховно брат да ляга със сестра или мъж да взима две съпруги.

Егон Завоевателя обаче не станал баща на дъщери, тъй че тези проблеми не довели до криза веднага. Синовете на Дракона нямали сестри, за които да се оженят, тъй че всеки от тях бил принуден да потърси невяста другаде.

Принц Енис се оженил първи. През 22 г. СЗ той сключил брак с лейди Алиса, девствената дъщеря на лорда на Приливите Етан Веларион, лорд-адмирал на крал Егон и глава на корабите. Тя била на петнайсет, на същата възраст като принца, и също имала неговата сребриста коса и лилави очи, тъй като Веларионите били древна фамилия, от валирианска порода. Майката на самия крал Егон била от дома Веларион, тъй че бракът бил сметнат между братовчед и братовчедка.

Той скоро се оказал и щастлив, и плодоносен. Следващата година Алиса родила дъщеря. Принц Енис ѝ дал името Рена, в чест на своята майка. Също като баща си, момичето било малко при раждането, но за разлика от него се оказало щастливо, здраво дете с живи люлякови очи и коса, която блестяла като ковано сребро. Писано е, че самият крал Егон плакал първия път, когато сложили внучката в ръцете му, и след това я обичал безумно… може би донякъде защото му напомняла за изгубената му кралица Ренис, в чиято памет била наречена.

Когато радостната вест за раждането на Рена се разнесла из страната, владението се възрадвало… освен може би кралица Висения. Принц Енис бил безспорният наследник на Железния трон, били съгласни всички, но сега възникнал въпросът дали принц Мегор оставал втори по линия на наследството, или трябвало да се смята, че е изпаднал до трети след новородената принцеса. Кралица Висения предложила проблемът да се реши с годеж на невръстната Рена за Мегор, който тъкмо навършил единайсет. Енис и Алиса се изказали против съюза обаче… а когато вестта стигнала до Звездната септа, Върховният септон пратил гарван, като предупредил краля, че такъв брак не би се погледнал благосклонно от Вярата. Негова висша святост предложил за Мегор друга съпруга: собствената си племенница Серайз Хайтауър, девствена дъщеря на лорда на Староград Манфред Хайтауър (да не се бърка с дядо му със същото име). Крал Егон, като си давал сметка за изгодите от по-близки връзки със Староград и управляващия му дом, видял мъдрост в избора и се съгласил на брака.

И станало тъй, че през 25 г. СЗ Мегор Таргариен, принц на Драконов камък, се венчал за лейди Серайз Хайтауър в Звездната септа на Староград, като самият Върховен септон извършил брачните церемонии. Мегор бил на тринайсет, невястата с десет години по-голяма… но лордовете, които свидетелствали на първата брачна нощ, до един се съгласили, че от принца ставало страстен съпруг, а самият Мегор се похвалил, че е консумирал брака дванайсет пъти онази нощ. „Направих син за дома Таргариен нощес“, обявил той на закуска.

Синът дошъл на следващата година… но момчето, наречено Егон на своя дядо, било родено от лейди Алиса и от баща принц Енис. Отново в Седемте кралства се завихрили празненства. Малкият принц бил здрав и буен, и имал „осанка на воин“, заявил дядо му, самият Егон Дракона. Докато мнозина все още обсъждали дали принц Мегор или неговата племенница, Рена, трябвало да има преднина в реда на наследството, изглеждало безспорно, че Егон щял да последва своя баща, Енис, също както Енис щял да последва Егон.

В последвалите години други деца се родили едно подир друго в дома Таргариен… за радост на крал Егон, макар и не непременно на кралица Висения. През 29 г. СЗ принц Егон се сдобил с бебе брат, когато Алиса дала на принц Енис втори син, Визерис. През 34 г. СЗ тя родила Джеерис, четвъртото ѝ дете и трети син. През 36 г. дошла друга дъщеря, Алисан.

Принцеса Рена била на тринайсет, когато се родила малката ѝ сестра, но Великият майстер Гавен отбелязал, че „момичето толкова се радва на бебето, че човек може да си помисли, че самата тя е майката“. Най-голямата дъщеря на Енис и Алиса била свенливо и мечтателно дете, което като че ли се чувствало по-уютно с животни, отколкото с други деца. Като малка често се криела зад полата на майка си или се вкопчвала в крака на баща си в присъствието на непознати… но обичала да храни котките в замъка и винаги имала по едно-две котенца в леглото си. Макар майка ѝ да осигурявала низ от подходящи дружки, дъщерите на лордове велики и малки, Рена, изглежда, така и не създала топли отношения с която и да било от тях, а предпочитала компанията на книгите.

На девет години обаче ѝ дали новоизлюпено от ямите на Драконов камък и с малкия дракон, който тя нарекла Сънеплам, се свързали мигновено. С дракона неизменно до нея, принцесата бавно започнала да надраства срамежливостта си; а на дванайсет години за първи път се издигнала в небесата и оттогава, макар да останала кротко момиче, никой не смеел да я нарече плаха. Скоро след това Рена за първи път се сдобила с истинска приятелка в лицето на братовчедка си Лариса Веларион. За известно време двете момичета били неразделни… докато Лариса не я върнали внезапно в Дрифтмарк, за да я омъжат за втория син на Вечерната звезда на Тарт. Младите обаче, ако не друго, са жилави, и принцесата скоро си намерила нова приятелка — дъщерята на Ръката Саманта Стоукуорт.

Тъкмо принцеса Рена, според легендата, сложила драконово яйце в бебешката люлка на принцеса Алисан, също както направила за принц Джеерис две години по-рано. Ако тези приказки са верни, от тези яйца дошли драконите Среброкрил и Вермитор, чиито имена щели да бъдат изписвани с толкова големи букви в аналите от идущите години.

Любовта на принцеса Рена към нейните братче и сестриче и радостта на владението за всяко ново принцче Таргариен не били споделяни от принц Мегор и майка му кралица Висения, тъй като всеки нов син, роден на Енис, изтласквал все по-надолу Мегор в линията на наследството, а и все още имало такива, които твърдели, че той стои и зад дъщерите на Енис също тъй. А през цялото време самият Мегор оставал бездетен, защото лейди Серайз така и не зачевала.

На турнирния терен и на бойното поле обаче достиженията на принц Мегор далече надвишавали тези на брат му. На големия турнир при Речен пад през 28 г. СЗ Мегор свалил от конете трима рицари на Кралската гвардия в последователни сблъсъци, преди да падне от крайния шампион. В групов бой никой не можел да му се противопостави. След това той бил издигнат в рицарски сан на полето от баща му, който го помазал не с кое да е оръжие, а с Блекфайър. На шестнайсет Мегор станал най-младият рицар в Седемте кралства.

Последвали други подвизи. През 29 г. СЗ Мегор придружил Озмунд Стронг и Етан Веларион до Каменните стъпала, за да изкоренят лисенския пиратски крал Саргосо Саан, и се бил в няколко кървави свади, в които се показал и безстрашен, и страховит. През 31 г. СЗ подгонил и убил прочут рицар разбойник в речните земи, тъй наречения Великан на Тризъбеца.

Мегор все още не бил драконов ездач обаче. Макар сред огньовете на Драконов камък да се били излюпили над десет през последните години от царуването на Егон и да били предлагани на принца, той ги отказвал всичките. Когато малката му племенница Рена, само на дванайсет, се извисила в небето на гърба на Сънеплам, провалът на Мегор станал тема за приказки в Кралски чертог. Лейди Алиса го подразнила за това един ден в двора, като се зачудила гласно дали „моя добър брат го е страх от дракони“. Принц Мегор се намръщил от гняв при шегата, а след това отвърнал хладно, че има само един дракон, достоен за него.

Последните седем години от царуването на Егон Завоевателя били мирни. След разочарованията от неговата Дорнска война кралят приел продължената независимост на Дорн и отлетял до Слънчево копие на Балерион на десетгодишнината от мирните споразумения, за да отпразнува „пир на приятелство“ с Дерия Мартел, управляващата принцеса на Дорн. Принц Енис го придружил на Живак; Мегор останал на Драконов камък. Егон направил седемте кралства едно с огън и кръв, но след като отпразнувал шейсетата си годишнина през 33 г. СЗ, наместо това се обърнал към тухлата и хоросана. Половината от всяка година все още била посвещавана на кралска обиколка, но сега принц Енис и неговата жена лейди Алиса били тези, които пътували от замък на замък, докато състаряващият се крал оставал у дома, делейки дните си между Драконов камък и Кралски чертог.

По това време рибарското село, където за първи път дебаркирал Егон, се било разраснало в голям вмирисан град със сто хиляди души население; само Староград и Ланиспорт били по-големи. При все това в много отношения Кралски чертог бил все още не много повече от военен лагер, който се е раздул до гротескни размери: мръсен, вонящ, непланиран, временен. А Укреплението на Егон, което по това време се било разширило до средата надолу по Високия хълм на Егон, било най-грозният замък в Седемте кралства, огромно струпване от дърво, пръст и тухла, отдавна надраснало старите палисади от дървени трупи, които били единствените му стени.

Определено не било подходящо за един велик крал. През 35 г. СЗ Егон се преместил с двора си обратно в Драконов камък и се разпоредил Укреплението на Егон да бъде срутено, за да може на негово място да се вдигне нов замък. Този път, постановил той, щял да строи с камък. Да надзирава планирането и строежа на замъка назначил Ръката на краля, лорд Алин Стоукуорт (сир Озмунд Стронг умрял предната година), и кралица Висения (из двора се разнасяла шега, че крал Егон възложил на Висения да строи Червената цитадела, за да не му се налага да понася присъствието ѝ на Драконов камък).

Егон Завоевателя умрял от удар на Драконов камък през 37-ма година. Неговите внуци Егон и Визерис били с него при смъртта му, в Залата на Рисуваната маса; кралят им показвал подробности от своите завоевания. Принц Мегор, пребиваващ в Драконов камък по това време, изрекъл хвалебствието, когато тялото на баща му било положено на погребалната клада в двора на замъка. Кралят бил облечен в бойна броня, ръцете му в железни ръкавици сгънати над дръжката на Блекфайър. От времената на Стара Валирия винаги е било обичай домът Таргариен да изгаря мъртвите си, вместо да предава останките им на земята. Вхагар дал пламъците, за да се запали огънят. Блекфайър бил изгорен с краля, но след това бил прибран от Мегор, с острието му по-тъмно, но иначе невредим. Никой обикновен огън не може да навреди на валирианската стомана.

Дракона бил надживян от неговата сестра Висения; от синовете му, Енис и Мегор; и петимата внуци. Принц Енис бил на трийсет години, когато баща му умрял, принц Мегор на двайсет и пет.

Енис бил в Планински рай на своята обиколка, когато баща му умрял, но Живак го върнал на Драконов камък за погребението. След това той си поставил бащината корона от желязо и рубини и Великият майстер Гавен го провъзгласил като Енис от дома Таргариен, Първия с това име, Крал на андалите и ройнарите, и на Първите хора, Владетел на Седемте кралства и Защитник на Владението. Лордовете, които дошли на Драконов камък, за да се сбогуват със своя крал, коленичили и свели глави. Когато дошъл редът на принц Мегор, Енис го вдигнал на нозе, целунал го по бузата и рекъл: „Брате, не трябва никога повече да коленичиш пред мен. Ще управляваме това владение заедно, ти и аз“. След това кралят връчил меча на баща си, Блекфайър, на своя брат, с думите: „Ти си по-годен да носиш този меч от мен. Използвай го в служба на мен и ще бъда доволен“.

(Тази покана щяла да се окаже крайно неразумна, както щели да покажат бъдещите събития. След като кралица Висения преди това дарила сина си с Тъмна сестра, принц Мегор вече притежавал и двата потомствени меча от валирианска стомана на дома Таргариен. От тази дата насетне обаче той щял да борави само с Блекфайър, докато Тъмна сестра висяла на стените на покоите му на Драконов камък.)

След като погребалните ритуали приключили, новият крал и неговият антураж отплавали за Кралски чертог, където Железният трон все още стоял сред купищата отломки и кал. Старото Укрепление на Егон било срутено и ями и тунели били осеяли хълма там, където се изкопавали подземията и основите на Червената цитадела, но новият замък тепърва щял да започне да се издига. При все това хиляди дошли да поздравят крал Енис, когато той заел трона на баща си.

След това Негова милост се отправил за Староград, за да получи благословията на Върховния септон. Макар да е могъл да направи пътуването за няколко кратки дни на Живак, Енис предпочел да пътува по суша, придружаван от триста конни рицари и техните свити. Кралица Алиса яздела до него, заедно с трите им най-големи деца. Принцеса Рена била на четиринайсет години, красиво момиче, което грабвало сърцето на всеки рицар, който я видел; принц Егон бил на единайсет, принц Визерис на осем. (Техните по-млади брат и сестра, Джеерис и Алисан, били сметнати за твърде малки за такова тежко пътуване и останали в Драконов камък.) След като тръгнала от Кралски чертог, кралската свита поела на юг към Бурен край, после на запад през Дорнските гранични земи до Староград, като отсядала във всеки замък по пътя. Връщането щяло да бъде през Планински рай, Ланиспорт и Речен пад, така било постановено.

По целия маршрут простолюдието се появявало на тълпи по стотици и хиляди, за да срещне с възгласи новия крал и новата кралица и да поздрави младите принцове и принцеса. Но докато Егон и Визерис се наслаждавали на виковете на тълпите и на пировете и веселбите, вдигани във всеки замък за забавление на новия монарх и неговата фамилия, принцеса Рена възвърнала предишния си свян. В Бурен край майстерът на Орис Баратеон стигнал дотам да напише: „Принцесата като че ли не искаше да е тук, нито одобряваше каквото и да видеше или чуеше. Като че ли рядко се хранеше, не излизаше на лов със соколи, а когато я подканиха да пее — защото казват, че имала хубав глас — отказа грубо и се прибра в покоите си“. Принцесата била крайно недоволна, че са я отделили от нейния дракон Сънеплам и от последната ѝ фаворитка Мелъни Пайпър, червенокоса девица от речните земи. Чак когато майка ѝ, кралица Алиса, пратила да доведат лейди Мелъни, за да е с тях на обиколката, Рена най-сетне изоставила мрачното си настроение и се включила в празненствата.

В Звездната септа Върховният септон помазал Енис Таргариен, както неговия предшественик някога помазал баща му, и му поднесъл корона от жълто злато с ликовете на Седемте, инкрустирани с нефрит и бисер. Но още докато Енис получавал благословията на Отеца на Верните, други подхвърляли съмнения за пригодността му да седи на Железния трон. Вестерос се нуждаел от воин, шепнели си те един на друг, а Мегор явно бил по-силният от двамата синове на Дракона. Първа между шепнещите това била Вдовстващата кралица Висения Таргариен. „Истината е съвсем явна — съобщава се, че говорела тя. — Дори Енис я вижда. Иначе защо би дал Блекфайър на моя син? Той знае, че само Мегор има силата да управлява.“

Куражът на новия крал щял да бъде изпитан по-скоро, отколкото някой можел да си представи. Войните на Завоеванието били оставили белези по цялото владение. Синове, вече на възраст, мечтаели да отмъстят за отдавна мъртвите си бащи. Рицари помнели дните, когато мъж с меч и кон, и броня можел със сеч да си проправи пътя към богатства и слава. Лордове помнели време, когато не им трябвало кралско дозволение да облагат простолюдието си или да убиват враговете си. „Веригите, които изкова Дракона, все още могат да бъдат скъсани — казвали си един на друг недоволните. — Можем да спечелим свободите си отново и сега е времето да ударим, защото този нов крал е слаб.“

Първото раздвижване на бунт било в речните земи, сред колосалните руини на Харънхъл. Егон бил подарил замъка на сир Куентон Кохерис, неговия стар майстор оръжейник. Когато лорд Кохерис умрял след падане от коня си през 9 г. СЗ, титлата се прехвърлила на неговия внук Гаргон, дебел и глупав мъж с непристоен апетит за млади момичета, който станал известен като Гаргон Госта. Лорд Гаргон скоро станал ненавистен с това, че се появявал на всяка сватба, празнувана във владенията му, за да може да се наслади на правото на лорда на първата нощ. Човек едва ли можело да си представи по-нежелан сватбен гост. Също така си угаждал свободно с жените и дъщерите на собствените си слуги.

Крал Енис все още бил на обиколката си, гостувайки на лорд Тъли от Речен пад на връщане за Кралски чертог, когато бащата на една девица, която лорд Кохерис бил „удостоил“, отворил задната вратичка в Харънхъл на един разбойник, който се нарекъл Харън Червения и претендирал, че бил син на Харън Черния. Разбойниците измъкнали негово благородие от леглото и го довлекли до божията горичка на замъка, където Харън отрязал гениталиите му и ги дал за храна на едно куче. Няколко верни стражи били убити; останалите се съгласили да се присъединят към Харън, който се самообявил за лорд на Харънхъл и крал на Реките (тъй като не бил железнороден, не претендирал за островите).

Когато вестта стигнала до Речен пад, лорд Тъли приканил краля да яхне Живак и да връхлети над Харънхъл, както сторил баща му. Но Негова милост, може би с мисъл за смъртта на майка си в Дорн, вместо това заповядал Тъли да свика знамената си и се задържал в Речен пад, докато се съберат. Едва когато се събрали хиляда мъже Енис тръгнал в поход… но когато хората му стигнали Харънхъл, заварили го празен, само трупове. Харън Червения подложил слугите на лорд Гаргон на меча и отвел войската си в горите.

Докато Енис се върне в Кралски чертог, новините станали още по-лоши. В Долината по-младият брат на лорд Ронел Арин, Джонос, свалил и затворил верния си брат и се обявил за крал на Планината и Долината. В Железните острови друг жрец крал излязъл от морето, като се обявил за Лодос Дваж Удавения, сина на Удавения бог, завърнал се най-сетне от гостуването при баща си. А високо в Червените планини на Дорн се появил претендент, наречен Кралят Лешояд, и призовал всички истински дорнци да отмъстят за злините, причинени на Дорн от Таргариените. Въпреки че принцеса Дерия го отрекла, като се заклела, че тя и всички верни дорнци искат само мир, хиляди се стекли под знамената му и се изсипали от хълмовете и от пясъците, по кози пътеки в планините и в Предела.

„Този Крал Лешояд е побъркан, а привържениците му са паплач, недисциплинирани и неумити — написал лорд Хармон Дондарион на краля. — Можем да ги помиришем чак от петдесет левги.“ Скоро след това същата тази паплач връхлетяла и завзела замъка му Черен пристан. Кралят Лешояд лично отрязал носа на Дондарион, преди да подпали Черен пристан и да си замине.

Крал Енис знаел, че тези бунтове трябва да бъдат потушени, но явно не можел да реши откъде да започне. Великият майстер Гавен е написал, че кралят не можел да проумее защо ставало това. Простолюдието го обичало, нали? Джонос Арин, този нов Лодос, Кралят Лешояд… онеправдал ли ги е с нещо? Ако са имали жалби, защо не са ги поднесли пред него? „Щях да съм ги изслушал.“ Негова милост говорил да се пратят пратеници до бунтовниците, да научи причините за действията им. Опасявайки се, че Кралски чертог може да не е в безопасност, след като Харън Червения бил жив и наблизо, изпратил кралица Алиса и по-малките им деца в Драконов камък. Заповядал на своята Ръка, лорд Алин Стоукуорт, да вземе флота и войска до Долината, за да погуби Джонос Арин и да върне лордството на брат му Ронел. Но когато корабите щели да отплават, отменил заповедта си от страх, че заминаването на Стоукуорт щяло да остави Кралски чертог беззащитен. Наместо това пратил Ръката само с няколкостотин мъже да хванат Харън Червения и решил да свика голям съвет, за да обсъдят как най-добре да премахнат другите бунтовници.

Докато кралят увъртал, лордовете му излезли на полесражението. Някои действали самоволно, други — съгласувано с Вдовстващата кралица. В Долината лорд Алард Ройс от Писан камък събрал четирийсетима верни знаменосци и тръгнал срещу Орлово гнездо, където лесно надвил поддръжниците на самозвания крал на Планината и Долината. Но когато поискали освобождаването на законния им лорд, Джонос Арин им пратил брат си през Лунната порта. Такъв бил тъжният край на Ронел Арин, който прелетял два пъти около Великанската пика на драконов гръб.

Орлово гнездо било непревземаемо, тъй че „крал“ Джонос и твърдоглавите му поддръжници плюли на лоялистите и се окопали за обсада… докато принц Мегор не се появил отгоре в небето, яхнал Балерион. По-младият син на Завоевателя най-сетне си взел дракон: не кой да е, а Черното страшилище, най-големия от всички.

Вместо да се противопостави на огъня на Балерион, гарнизонът на Орлово гнездо заловил претендента и го доставил на лорд Ройс, като отворил наново Лунната порта и се отнесъл с Джонос братоубиеца така, както той се отнесъл с брат си. Капитулацията спасила привържениците на претендента от изгаряне, но не и от смърт. След като завладял Орлово гнездо, принц Мегор ги избил до крак. Дори на най-благородния по род измежду тях била отказана честта да умре от меч; предателите заслужавали само въже, постановил Мегор, тъй че пленените рицари били обесени голи от стените на Орлово гнездо и ритали, докато се душели бавно. Хуберт Арин, братовчед на мъртвите братя, бил провъзгласен за лорд на Долината. Тъй като той вече имал шестима синове от лейди съпругата си, Ройс от Писан камък, наследствената линия на Арините изглеждала сигурна.

В Железните острови Горън Грейджой, лорд Жетвар на Пайк, докарал „крал“ Лодос (Втори с това име) до подобен бърз край, като подкарал сто кораба, за да дебаркира на Стар Уик и Голям Уик, където поддръжниците на претендента били най-многобройни, и избил хиляди от тях. След това наредил да мариноват главата на жреца крал в морска сол и я пратил в Кралски чертог. Крал Енис бил толкова доволен от подаръка, че предложил на Грейджой каквото благодеяние пожелае. Това се оказало неразумно. Лорд Горън, в желанието си да се докаже истински син на Удавения бог, измолил от краля правото да прогони всички септони и септи, които били дошли на Железните острови след Завоеванието, за да обърнат железнородните в култа към Седмината. Крал Енис нямал друг избор, освен да се съгласи.

Най-големият и най-застрашителен бунт останал по Дорнските гранични земи. Въпреки че принцеса Дерия продължавала да праща опровержения от Слънчево копие, мнозина подозирали, че тя играе двойна игра, защото не излязла на полесражението срещу бунтовниците и се носело слух, че им пращала хора, пари и продоволствие. Дали това било истина или не, но стотици дорнски рицари и няколко хиляди опитни копиеносци се присъединили към сганта на Краля Лешояд, а самата измет се раздула значително, до повече от трийсет хиляди души. Толкова голямо станало воинството му, че Кралят Лешояд взел зле премислено решение и раздвоил силата си. Докато той тръгнал на запад срещу Нощна песен и Рогов хълм с половината дорнска мощ, другата половина заминала на изток, за да обсади Каменен шлем, седалище на дома Суан, под командата на лорд Уолтър Вил, сина на Любовника на вдовици.

И двете войски претърпели разгром. Орис Баратеон, вече известен като Орис Едноръкия, препуснал от Бурен край, за да размаже дорнците под стените на Каменен шлем. Когато Уолтър Вил бил предаден в ръцете му, ранен, но жив, лорд Орис казал: „Твоят баща взе ръката ми. Взимам твоята като отплата“. След тези думи отсякъл дясната ръка на лорд Уолтър. После отсякъл и другата му ръка, а също така и двете му стъпала, като ги нарекъл „лихвата“. Колкото и странно да е, лорд Баратеон умрял на връщане за Бурен край от раните, които получил по време на битката, но синът му Давос винаги твърдял, че умрял доволен и усмихвайки се на гниещите ръце и стъпала, които се люшкали в палатката му като връзки лук.

Самият Крал Лешояд нямал по-добра съдба. След като не могъл да завладее Нощна песен, той зарязал обсадата и тръгнал на запад, при което лейди Карон направила излаз зад него, за да се съедини с голяма сила пограничници, водени от Хармон Дондарион, осакатения лорд на Черен пристан. Междувременно лорд Самуел Тарли на Рогов хълм внезапно се появил срещу дорнската походна колона с няколко хиляди рицари и стрелци. Дивия Сам, така наричали този лорд, и като такъв се оказал той в последвалата кървава битка, в която посякъл десетки дорнци с великия си меч от валирианска стомана Сърцегуб[3]. Кралят Лешояд разполагал с два пъти повече мъже от тримата си врагове взети заедно, но повечето били необучени и недисциплинирани и когато се озовали срещу бронирани рицари отпред и отзад, редиците им се разбили. Дорнците захвърлили копия и щитове и побягнали към далечните планини, но граничните лордове препуснали след тях и ги избили в така наречения по-късно Лов на Лешояда.

Колкото до самия крал бунтовник, мъжът, който се самоназовал Краля Лешояд, бил заловен жив и вързан гол между два пилона от Дивия Сам Тарли. Певците обичат да разправят, че бил разкъсан на парчета от самите лешояди, от които взел прозвището си, но всъщност той умрял от жажда и оставен гол на стихиите, а птиците не се нахвърлили отгоре му преди да е съвсем мъртъв. (В по-късни години няколко други мъже щели да взимат титлата Крал Лешояд, но дали са били от същата кръв като първия, никой не може да каже.) Смъртта му общо взето се смятала за края на Втората дорнска война, макар това да е донякъде погрешно, тъй като дорнски лордове изобщо не са излезли на полето, а принцеса Дерия продължила да охулва Краля Лешояд до неговия край и не взела участие в кампаниите му.

Първият от бунтовниците се оказал и последният, но Харън Червения най-сетне бил хванат натясно в едно село западно от Окото на боговете. Разбойникът крал не умрял кротко. В своя последен бой той убил Ръката на краля лорд Алин Стоукуорт, преди да бъде посечен от скуайъра на Стоукуорт Бернар Брюн. Благодарен, крал Енис удостоил Брюн с рицарско звание и възнаградил Давос Баратеон, Самуел Тарли, Дондарион Безносия, Елин Карон, Алард Ройс и Горън Грейджой със злато, служби и почести. С най-големи хвалебствия удостоил собствения си брат. При завръщането му в Кралски чертог принц Мегор бил възхвален като герой. Крал Енис го прегърнал пред ликуващата тълпа и го обявил за Ръка на Краля. А когато в края на същата година два млади дракона се излюпили в огнените ями на Драконов камък, това било прието като знак.

Но разбирателството между синовете на Дракона не траяло дълго.

Може би този конфликт е бил неизбежен, но двамата братя имали много различни характери. Крал Енис обичал съпругата си, децата си и народа си и желаел на свой ред да бъде обичан. Меч и копие изгубили всякаква привлекателност за него. Наместо тях Негова милост се отдал на алхимия, астрономия и астрология, забавлявал се с музика и танц, обличал най-фини коприни, брокати и кадифета и се радвал на компанията на майстери, септони и умни люде. Неговият брат Мегор, по-висок, по-плещест и ужасно силен, не понасял такива неща, а живеел за бран, турнири и битка. С право бил смятан за един от най-добрите рицари във Вестерос, макар често да била отбелязвана и неговата свирепост на бойното поле и неговата суровост спрямо победените врагове. Крал Енис винаги гледал да угоди; изправен пред трудности, гледал да отвръща с меки слова, докато отговорът на Мегор винаги бил стомана и огън. Великият майстер Гавен е написал, че Енис се доверявал на всекиго, а Мегор на никого. Кралят лесно се поддавал на влияние, отбелязва Гавен, люшкал се насам и натам като тръстика във вятъра, склонен да се подчини на всеки съветник, когото чуел последен. Принц Мегор, от друга страна, бил твърд като железен прът, непоклатим, упорит.

Въпреки тези различия синовете на Дракона продължили да управляват заедно дружески близо две години. Но през 39 г. СЗ кралица Алиса дала на крал Енис още една наследничка, момиче, което нарекла Ваела, която за жалост умряла в бебешката си люлка скоро след това. Може би точно това поредно доказателство за плодовитостта на кралицата тласнало принц Мегор да направи каквото направил. Каквато и да е била причината, принцът стъписал както владението, така и самия крал, когато внезапно обявил, че лейди Серайз била ялова и че поради това е взел втора съпруга в лицето на Алис Хароуей, дъщеря на новия лорд на Харънхъл.

Бракосъчетанието било извършено на Драконов камък под егидата на Вдовстващата кралица Висения. Тъй като септонът на замъка отказал да извърши богослужението, Мегор и новата му невяста били съюзени по валирианския ритуал, „венчани от кръв и огън“. Бракосъчетанието станало без дозволението, знанието или присъствието на крал Енис. Когато това се разчуло, двамата братя се скарали лошо. А и Негова милост не бил сам в гнева си. Манфред Хайтауър, бащата на лейди Серайз, поднесъл протест пред краля, настоявайки лейди Алис да бъде отстранена. А в Звездната септа в Староград Върховният септон отишъл дори по-далече, като отхвърлил брака на Мегор като грях и прелюбодеяние и нарекъл новата невяста на принца „тази курва на Хароуей“. Никой верен син или дъщеря на Седемте нямало никога да се поклони на такива, така заявил.

Принц Мегор останал непокорен. Неговият баща бил взел и двете си сестри за съпруги, изтъкнал той; ограниченията на Вярата можело да властват над по-низши, но не над кръвта на дракона. Никакви слова на крал Енис не могли да изцерят раната, която думите на брат му отворили така, и много благочестиви лордове из Седемте кралства осъдили брака и започнали да говорят открито за „Курвата на Мегор“.

Раздразнен и ядосан, крал Енис дал на брат си избор: или изоставя Алис Хароуей и се връща при лейди Серайз, или понася години изгнание. Принц Мегор избрал изгнание. През 40 г. СЗ заминал за Пентос, като взел със себе си лейди Алис, дракона си Балерион и меча Блекфайър. (Казват, че Енис поискал от брат си да му върне Блекфайър, на което принц Мегор отговорил: „Ако искаш, ела да ми го вземеш“.) Лейди Серайз останала изоставена в Кралски чертог.

За да замести брат си като Ръка, крал Енис се обърнал към септон Мурмисон, благочестив свещеник, за когото се разправяло, че можел да изцери болния с ръкополагане. (Кралят го накарал да ръкополага на корема на лейди Серайз всяка нощ с надеждата, че брат му може да се разкае за глупостта си, ако законната му съпруга стане плодовита, но дамата скоро се уморила от нощния ритуал, напуснала Кралски чертог и се върнала при баща си в Хайтауър.) Несъмнено Негова милост се надявал, че изборът ще смири Вярата. Ако е така, сбъркал е. Септон Мурмисон можел да изцери владението толкова, колкото можел да направи Серайз Хайтауър плодовита. Върховният септон продължавал с речите си и из цялото владение лордовете в своите замъци говорели за слабостта на краля. „Как може да управлява Седемте кралства, след като не може да управлява брат си?“, казвали.

Кралят оставал в неведение за недоволството във владението. Мирът се върнал, досадният му брат бил отвъд Тясното море, а на върха на Високия хълм на Егон започнал да се издига нов замък: целият построен от светлочервен камък, новото седалище на краля щяло да бъде по-голямо и по-пищно от Драконов камък, с дебели стени, барбакани и кули, способни да устоят на всеки враг. Червената цитадела, така я нарекли хората на Кралски чертог. Строежът ѝ се превърнал в мания за краля. „Моите потомци ще управляват оттук хиляда години“, заявил Негова милост. Може би мислейки за тези наследници, през 41 г. СЗ Енис Таргариен направил катастрофална грешка и обявил намерението си да даде ръката на дъщеря си Рена в брак за нейния брат Егон, наследника на Железния трон.

Принцесата била на осемнайсет, принцът на петнайсет. Били близки от детството си, играели си заедно като малки. Макар Егон така и да не си взел свой дракон, неведнъж се бил извисявал в небесата със своята сестра на Сънеплам. Бил строен, красив и все по-висок с всяка изтекла година и мнозина казвали, че бил самият образ на своя дядо на същата възраст. Три години служба като скуайър изострили уменията му с меч и брадва и бил смятан надлъж и шир за най-добрата пика в цялото владение. Напоследък много млади девици хвърляли око на принца, а Егон не бил безразличен към ухажванията им. „Ако принцът не бъде оженен — написал Великият майстер Гавен на Цитаделата, — Негова милост скоро ще има внук копеле, с което да се примирява“.

Принцеса Рена също имала много ухажори, но за разлика от брат си, не окуражавала никого от тях. Предпочитала да прекарва дните си със своите близки, с кучетата и котките си, и с новата си фаворитка Алейн Ройс, дъщеря на лорда на Писан камък — пълничко и невзрачно момиче, но толкова обичано, че Рена понякога я взимала за полет на гърба на Сънеплам, също както правела с брат си Егон. По-често обаче Рена отлитала в небесата сама. След като навършила шестнайсет, принцесата заявила, че е пораснала жена, „свободна да летя където пожелая“.

Летяла, и още как. Сънеплам го виждали чак при Харънхъл, Тарт, Писан камък, Града на гларуса. Шушукало се (макар така и да не се доказало), че на един от тези полети Рена отстъпила цвета на своята девственост на простосмъртен любовник. Странстващ рицар според един от разказите; според други бил певец, син на ковач, селски септон. В светлината на тези приказки някои предположили, че Енис може да е изпитвал нуждата да види дъщеря си омъжена колкото се може по-скоро. Независимо от истинността на това предположение, на осемнайсет Рена определено била на възраст за женене, три години по-голяма, отколкото били майка ѝ и баща ѝ, когато се оженили.

Предвид традициите и практиките на дома Таргариен брак между двете му най-големи деца трябва да е изглеждал очевиден ход за крал Енис. Привързаността между Рена и Егон била добре известна и никой от двамата не изказал възражение против брака; всъщност има много основания да се предполага, че двамата са очаквали точно такова партньорство още откакто са си играли заедно в детските стаи на Драконов камък и Укреплението на Егон.

Бурята, която предизвикало кралското обявление, изненадала всички тях, въпреки че предупредителните знаци били достатъчно ясни за тези с достатъчно ум да ги разчетат. Вярата опростила, или най-малкото пренебрегнала брака на Завоевателя и сестрите му, но не била склонна да стори същото за внуците им. От Звездната септа дошло унищожително порицание, отхвърлящо брака между брат и сестра като скверно. Всякакви деца, родени от такъв съюз, щели да бъдат „мерзост в очите на богове и хора“, прогласил Отецът на Верните в декларация, която била прочетена от десет хиляди септони из Седемте кралства.

Енис Таргариен имал позорна слава заради своята нерешителност, но тук, изправен пред гнева на Вярата, се втвърдил и станал упорит. Вдовстващата кралица Висения го посъветвала, че имал само два избора: трябвало да изостави брака и да намери нови партньори за сина си и дъщеря си, или да яхне дракона си, Живак, и да отлети до Староград и да подпали Звездната септа над главата на Върховния септон. Крал Енис не направил нито едно от двете. Но пък останал непреклонен.

В деня на бракосъчетанието улиците извън Септата на Възпоминанието — построена на върха на Хълма на Ренис и наречена в чест на падналата кралица на Дракона — били обкръжени от Синове на Воина в бляскава сребърна броня и те отбелязвали всеки от брачните гости, докато те минавали покрай тях, пеш, на кон или в носилки. По-благоразумните лордове, може би очаквайки това, останали настрана.

Онези, които все пак дошли да свидетелстват, видели нещо повече от бракосъчетание. На пира след това крал Енис усложнил грешката си, като дал титлата Принц на Драконов камък на своя предполагаем наследник принц Егон. Залата се смълчала при тези думи, защото всички присъстващи знаели, че тази титла до този момент принадлежала на принц Мегор. Кралица Висения станала и напуснала залата без разрешението на краля. Същата нощ тя яхнала Вхагар и се върнала на Драконов камък, и е писано, че когато драконът ѝ минал пред луната, дискът станал червен като кръв.

Енис Таргариен, изглежда, не проумял колко много настроил владението срещу себе си. Жаден да си върне благосклонността на простолюдието, той постановил, че принцът и принцесата ще направят кралска обиколка из владението, като несъмнено мислел за възторжените възгласи, с които го посрещали навсякъде, където минавал на собствената си обиколка. Навярно по-благоразумна от своя баща, принцеса Рена го помолила за позволение да вземе своя дракон, Сънеплам, с тях, но Енис го забранил. Тъй като принц Егон все още не яздел дракон, кралят се боял, че лордовете и простолюдието може да помислят сина му за мекушав, ако видят жена му на драконов гръб, а него — на обикновен кон.

Кралят недооценил настроенията в кралството, благочестивостта на народа си и авторитета на думите на Върховния септон. От първия ден, в който поели на път, Егон, Рена и техният ескорт били освирквани от тълпи на Верните, където и да идат. В Девиче езеро не се намерил нито един септон, който да произнесе благословия на пира, който лорд Мутън вдигнал в тяхна чест. Когато стигнали в Харънхъл, лорд Лукас Хароуей отказал да ги допусне в замъка, освен ако не се съгласят да признаят дъщеря му Алис за истинска и законна съпруга на чичо им. Отказът не им донесъл никаква обич от страна на благочестивите, само една студена и влажна нощ в палатки под извисяващите се кули на могъщия замък на Харън Черния. В едно село в речните земи няколко Бедни братя стигнали дотам да замерват кралската двойка с буци кал. Принц Егон извадил меча си да ги накаже и се наложило да бъде удържан от собствените му рицари, тъй като свитата на принца значително отстъпвала на брой. Но това не спряло принцеса Рена да излезе пред тях и да заяви: „Безстрашни сте пред едно момиче на кон, виждам. Следващия път когато дойда, ще бъда на дракон. Е, хвърляйте кал по мен, ако искате“.

Другаде из владението нещата тръгнали от зле към по-зле. Септон Мурмисон, Ръката на краля, бил прогонен от Вярата в наказание за извършване на забранени брачни церемонии, при което Енис лично взел перото в ръка, за да пише на Върховния септон и да помоли Негова висша святост да възстанови „моя добър Мурмисон“, като му обяснил дългата история на бракове между брат и сестра в Стара Валирия. Отговорът на Върховния септон бил толкова злъчен, че Негова милост пребледнял, когато го прочел. Вместо да се смили, Пастирът на Верните нарекъл Енис „Краля Изчадие“ и го обявил за претендент и тиранин, който нямал никакво право да управлява Седемте кралства.

Верните слушали. След по-малко от две седмици, докато септон Мурмисон минавал през града в носилката си, група Бедни братя излезли от една странична уличка и го насекли на парчета с брадвите си. Синовете на Воина започнали да укрепват Хълма на Ренис, за да превърнат Септата на Възпоминанието в своя цитадела. Тъй като Червената цитадела все още била на години от довършването си, кралят решил, че жилището му на върха на Хълма на Висения е твърде уязвимо, и намислил да се премести в Драконов камък с кралица Алиса и по-малките им деца. Тази предпазна мярка се оказала разумна. Три дни преди да отплават двама Бедни братя изкатерили със стълба стените на имението и нахлули в спалнята на краля. Само навременната намеса на кралската гвардия спасила Енис от жалка смърт.

Негова милост заменял Хълма на Висения за самата Висения. На Драконов камък Вдовстващата кралица го поздравила с прословутото: „Ти си глупак и слабак, племеннико. Мислиш ли, че някой изобщо щеше да дръзне да говори така на твоя баща? Имаш дракон. Използвай го. Отлети до Староград и направи тази Звездна септа на друг Харънхъл. Или разреши на мен и ме остави да изпека онзи благочестив глупак вместо теб“. Енис не искал и да чуе. Вместо това пратил Вдовстващата кралица в покоите ѝ в кулата Морски дракон и ѝ заповядал да остане там.

Към края на 41 г. СЗ по-голямата част на кралството затънала в гърчовете на пълномащабен бунт срещу дома Таргариен. Четиримата лъжекрале, които се надигнали при смъртта на Егон Завоевателя, вече изглеждали пълни глупци на фона на заплахата от това ново въстание, защото бунтовниците вярвали, че са войници на Седемте, водещи свещена война срещу безбожна тирания.

Десетки благочестиви лордове подели бунтовния зов, смъкнали кралските знамена и се обявили на страната на Звездната септа. Синовете на Воина завзели портите на Кралски чертог и контролирали всеки, който влизал или напускал града. Освен това прогонили работниците от недовършената Червена цитадела. Хиляди Бедни братя излезли на пътищата и принуждавали пътниците да заявят дали са на страната на „боговете или на изчадието“, и протестирали пред градските порти, докато лордовете им не излезели пред тях да отхвърлят краля Таргариен. В западните земи принц Егон и принцеса Рена били принудени да спрат обиколката си и да потърсят убежище в замъка Крейкхол. Пратеник от Железен бряг на Браавос, пратен в Староград да преговаря с Мартин Хайтауър, новия лорд на Хайтауър и глас на Староград (след като баща му, лорд Манфред, умрял няколко луни по-рано), написал до дома, че Върховният септон бил „истинският крал на Вестерос, във всичко, освен по име“.

Настъпването на новата година заварило крал Енис все още в Драконов камък, поболял се от страх и нерешителност. Негова милост бил едва на трийсет и пет години, но казват, че приличал на шейсетгодишен, и Великият майстер Гавен съобщава, че често си лягал с тежко разстройство и стомашни спазми. След като нито един от церовете на Великия майстер не се оказал ефикасен, Вдовстващата кралица се заела с лечението на краля и Енис, изглежда, се подобрил за известно време… само за да рухне внезапно, когато до него стигнала вестта, че хиляди Бедни братя са обкръжили Крейкхол, където неговите син и дъщеря били „гости по принуда“. Три дни по-късно кралят бил мъртъв.

Като неговия баща, Енис Таргариен, Първият с това име, бил даден на пламъците в двора на Драконов камък. На погребението му присъствали синовете му Визерис и Джеерис, на дванайсет и на седем години съответно, и дъщеря му Алисан, на пет. Вдовицата му, кралица Алиса, изпяла погребалната му песен, а собственият му възлюбен дракон Живак запалил кладата, макар да било записано, че драконите Вермитор и Среброкрил също добавили огъня си към нейния.

Кралица Висения не присъствала. Час след смъртта на краля тя яхнала Вхагар и отлетяла на изток през Тясното море. Когато се върнала, принц Мегор бил с нея, на Балерион.

Мегор се спуснал на Драконов камък само колкото да вземе короната; не пищната златна корона, която Енис предпочитал, с образите на Седемте, а желязната корона на техния баща, с инкрустирани кървавочервени рубини. Майка му я поставила на главата му, а събраните там лордове и рицари коленичили, когато той се провъзгласил за Мегор от дома Таргариен, Първи с това име, крал на андалите, на ройнарите и Първите хора, Владетел на Седемте кралства и Защитник на Владението.

Само Великият майстер Гавен дръзнал да възрази. Според всичките закони за наследство, закони, които Завоевателя лично утвърдил след Завоеванието, Железният трон трябвало да премине на сина на крал Енис Егон, казал престарелият майстер. „Железният трон ще отиде при мъжа, който има силата да го вземе“, отвърнал Мегор. При което постановил незабавното екзекутиране на Великия майстер и лично отсякъл побелялата глава на Гавен с един замах на Блекфайър.

Кралица Алиса и децата ѝ не били там, за да видят коронацията на крал Мегор. Тя ги отвела от Драконов камък часове след погребението на съпруга ѝ, като се прехвърлила в замъка на своя лорд баща, близо до Дрифтмарк. Когато му казали, Мегор свил рамене… после се оттеглил в Залата на Рисуваната маса с един майстер, за да продиктува писма до лордове велики и малки из владението.

Сто гарвана излетели същия ден. На следващия ден Мегор също излетял. Яхнал Балерион, той прехвърлил Черна вода към Кралски чертог, придружен от Вдовстващата кралица Висения на Вхагар. Връщането на драконите предизвикало безредици в града, след като стотици се опитали да избягат, но портите се оказали затворени и залостени. Синовете на Воина държали крепостните стени, ямите и грамадите строителен материал на онова, което щяло да стане Червената цитадела и Хълма на Ренис, където направили от Септата на Възпоминанието свое укрепление. Таргариените вдигнали знамената си на върха на Хълма на Висения и призовали верните си хора да се стекат при тях. Хиляди го сторили. Висения Таргариен прогласила, че нейният син Мегор е станал техният крал. „Истински крал, кръв на Егон Завоевателя, който беше моят брат, моят съпруг, моята любов. Ако някой оспорва правата на сина ми над Железния трон, нека докаже твърдението си лично“.

Синовете на Воина не се поколебали да приемат предизвикателството ѝ. Поели надолу от Хълма на Ренис, седемстотин рицари в посребрена стомана, начело с техния велик капитан сир Дамон Мориген, наречен Дамон Благочестивия. „Да не се караме — рекъл му Мегор. — Мечове ще решат този въпрос“. Сир Дамон се съгласил; боговете щели да дарят победа на оногова, чиято кауза била справедлива, казал той. „Нека всяка страна има седем поборници, както се е правело в древен Андалос. Можеш ли да намериш шестима мъже, които да застанат до теб?“ Защото Енис отвел Кралската гвардия в Драконов камък и Мегор стоял сам.

Кралят се обърнал към тълпата.

— Кой ще дойде да застане до своя крал? — викнал той. Мнозина обърнали гръб от страх или се престорили, че не са чули, защото юначеството на Синовете на Воина било известно на всички. Но накрая един мъж се предложил: не рицар, а прост войник, който се нарекъл Дик Боба.

— Аз съм кралски човек от момче — рекъл той. — Смятам да умра като кралски човек.

Чак тогава първият рицар пристъпил напред.

— Този боб ни посрамва всички — извикал той. — Няма ли истински рицари тук? Никакви верни мъже?

Говорещият бил Бернар Брюн, скуайърът, който убил Харън Червения и бил удостоен с рицарския сан лично от крал Енис. Упрекът му привлякъл други да предложат мечовете си. Имената на четиримата, които Мегор избрал, са изписани с големи букви в историята на Вестерос: сир Брам от Черен замък, странстващ рицар; сир Рейфорд Росби; сир Гай Лотстън, наричан Гай Лакомника; и сир Луцифер Масей, лорд на Стоунденс.

Имената на седмината Синове на Воина също тъй са стигнали до нас. Те са: сир Дамон Мориген, наричан Дамон Благочестивия, Велик капитан на Синовете на Воина; сир Лайл Бракън; сир Харис Хорп, наричан Хари Главата на смъртта; сир Егон Амброуз; сир Дикон Цветята, Копелето на Бийзбъри; сир Вилам Скитника; и сир Гарибалд от Седемте звезди, рицарят септон. Писано е, че Дамон Благочестивия изрекъл молитва, призовавайки Воина да дари мишците им със сила. След това Вдовстващата кралица дала заповед да започнат. И спорът започнал.

Дик Боба умрял първи, посечен от Лайл Бракън едва няколко мига след началото на двубоя. Оттам насетне описанията се различават забележимо. Според един хронист, когато неимоверно дебелият сир Гай Лакомника бил разпран, се изсипали останките от четирийсет полусмлени пая. Друг твърди, че сир Гарибалд от Седемте звезди пеел пеан, докато се биел. Неколцина ни казват, че лорд Масей отсякъл ръката на Хари Хорп. В едно описание Хари Главата на смъртта метнал бойната си брадва в другата си ръка и я забил между очите на лорд Масей. Други хронисти намекват, че сир Харис просто е умрял. Според някои битката продължила часове, според други повечето сражаващи се били паднали и издъхвали едва минути след началото. Всички са съгласни, че големи подвизи са извършени и мощни удари разменени, докато накрая Мегор Таргариен стоял сам срещу Дамон Благочестивия и Вилам Скитника. Двамата Синове на Воина били тежко ранени, а Негова милост държал Блекфайър в ръката си, но въпреки това било на косъм. Докато падал, сир Вилам нанесъл на краля ужасен удар в главата, който пропукал шлема му и го оставил в безсъзнание. Мнозина помислили, че Мегор е мъртъв, докато майка му не смъкнала разбития му шлем.

— Кралят диша — казала тя. — Кралят е жив.

Победата била негова.

Седем от най-могъщите Синове на Воина били мъртви, включително командирът им, но над седемстотин останали, въоръжени, в броня и събрани около хълма. Кралица Висения заповядала синът ѝ да бъде отнесен при майстерите. Когато носачите го понесли надолу по хълма, Мечовете на Вярата паднали покорно на колене. Вдовстващата кралица им заповядала да се върнат в укрепената си септа на Хълма на Ренис.

За двайсет и седем дни Мегор Таргариен се задържал на ръба на смъртта — майстери го лекували с еликсири и отвари и септони се молели над ложето му. В Септата на Възпоминанието Синовете на Воина също се молели и спорели какъв курс да изберат. Според някои орденът нямал друг избор, освен да приеме Мегор за крал, след като боговете го благословили с победа; други настоявали, че били обвързани с клетва да се подчиняват на Върховния септон и да продължат да се бият.

Кралската гвардия пристигнала от Драконов камък тутакси. По повеля на Вдовстващата кралица гвардията поела командването на хилядите верни на Таргариен в града и те обкръжили Хълма на Ренис. На Дрифтмарк овдовялата кралица Алиса обявила сина си Егон за истинския крал, но малцина се вслушали в думите ѝ. Младият принц, едва навлязъл в мъжеството си, останал в Крейкхол на половин кралство разстояние, заклещен в един замък, обкръжен от Бедни братя и благочестиви селяци, повечето от които го смятали за изчадие.

В цитаделата на Староград архимайстерите свикали конклав, за да обсъдят наследяването на трона и да изберат нов Велик майстер. Хиляди Бедни братя се стекли към Кралски чертог. Тези от запад следвали странстващия рицар сир Хорис Хил, тези от юг — воин с бойна брадва с великански ръст, наричан Уат Дърваря. Когато дрипавите банди на лагер около Крейкхол напуснали, за да се присъединят към съмишлениците си в похода, принц Егон и принцеса Рена най-сетне могли да си тръгнат. Спрели кралския си обход, те поели към Скалата на Кастърли, където лорд Лиман Ланистър им предложил закрилата си. Тъкмо неговата съпруга, лейди Йокаста, първа забелязала, че принцеса Рена носи дете, съобщава ни майстерът на лорд Лиман.

На двайсет и осмия ден от Изпитанието на Седемте с вечерния прилив пристигнал кораб от Пентос, с две жени и шестстотин наемници на борда. Алис от дома Хароуей, втората съпруга на Мегор Таргариен, се била върнала във Вестерос… но не сама. С нея плавала друга жена, белолика чернокоса красавица, известна като Тиана от Кулата. Според някои тя била конкубинка на Мегор. Други я нарекли любовница на лейди Алис. Природена дъщеря на пентошки магистър, Тиана била танцьорка в пивница, издигнала се до куртизанка. Според мълвата тя била отровителка и чародейка също така. Много чудати приказки се разправяли за нея… но веднага щом пристигнала, кралица Висения освободила майстерите на сина си и предала Мегор на грижите на Тиана.

На следващата сутрин кралят се събудил и се вдигнал с изгрева на слънцето. Когато Мегор се появил на стените на Червената цитадела и застанал между Алис Хароуей и Тиана от Пентос, тълпите изревали дивашки и градът изригнал в празненства. Но веселбите замрели, когато Мегор яхнал Балерион и се спуснал над Хълма на Ренис, където седемстотин от Синовете на Воина били на сутрешните си молитви в укрепената септа. Когато драконовият огън подпалил зданието, отвън чакали стрелци и копиеносци за тези, които бягали през вратите. Казват, че писъците на горящите мъже можело да се чуят из целия град, а покровът дим се задържал над Кралски чертог дни наред. Така Синовете на Воина срещнали огнения си край. Макар да останали други части в Староград, Ланиспорт, Града на гларуса и Каменна септа, орденът никога повече не могъл да достигне предишната си сила.

Войната на крал Мегор срещу Войнстващата вяра тепърва започвала обаче. Щяла да продължи до края на управлението му. Първият акт на краля след възкачването му на Железния трон бил да заповяда на стичащите се към града Бедни братя да предадат оръжията си, под наказание с изгнание и смърт. След като декретът му нямал никакъв ефект, Негова милост заповядал на „всички верни лордове“ да излязат на полето и да разпръснат дрипавите орди на Вярата със сила. В отговор Върховният септон в Староград призовал „верните и благочестиви чеда на боговете“ да вдигнат оръжие в защита на Вярата и да сложат край на царуването на „дракони, чудовища и изчадия“.

Първата битка била в Предела, край градчето Каменен мост. Там девет хиляди Бедни братя под водачеството на Уат Дърваря се оказали заклещени между шест лордски воинства, докато се опитвали да прехвърлят Мандър. С половината му хора северно от реката и половината на южния бряг, армията на Уат била посечена на парчета Необучените му и недисциплинирани следовници, облечени във варена кожа, коноп и парчета ръждясала стомана и въоръжени главно с дърварски брадви, наострени пръти и земеделски сечива, се оказали напълно негодни да устоят на напада на бронирани рицари на тежки коне. Толкова ужасна била касапницата, че Мандър течала червена на двайсет левги протежение, а след това градчето и замъкът, където се водила битката, станали известни като Горчив мост. Самият Уат бил заловен жив, макар и не преди да убие шестима рицари, сред които лорд Медоуз от Тревиста долина, командир на рицарското воинство. Великанът бил отведен в Кралски чертог в окови.

Междувременно сир Хорис Хил стигнал до Голяма вилка на Черна вода с още по-голямо воинство: близо тринайсет хиляди Бедни братя, чиито редици били втвърдени с добавянето на двеста конни Синове на Воина от Каменна септа и домашните рицари и въоръжените крепостници на дузина лордове бунтовници от западните земи и речните земи. Лорд Рупърт Фолуел, прочут като Биещия се шут, предвождал редовете на благочестивите, отзовали се на призива на Върховния септон; с тях яздели сир Лайънъл Лорч, сир Алин Терик, лорд Тристифър Уейн, лорд Джон Личестър и много други могъщи рицари. Армията на Верните наброявала двайсет хиляди души.

Армията на крал Мегор обаче била със сходна големина и Негова милост разполагал с почти два пъти повече бронирана конница, както и с голям контингент стрелци с дълги лъкове, а самият крал яздел Балерион. При все това битката се оказала свирепа. Биещия се шут убил двама рицари на Кралската гвардия, преди самият той да бъде посечен от лорда на Девиче езеро. Джон Хог Големия, сражавал се на страната на краля, бил ослепен от посичане на меч рано в битката, но въпреки това сплотил мъжете си и повел щурм, който пробил през редовете на Верните и вкарал Бедните братя в бяг. Дъждовна буря мокрела огъня на Балерион, но не могла напълно да го потуши и сред пушек и писъци крал Мегор връхлитал и връхлитал отгоре и засипвал враговете си с пламъци. Към свечеряване победата била негова и останалите Бедни братя захвърлили брадвите си и се разпръснали във всички посоки.

Мегор се върнал победоносно в Кралски чертог и седнал отново на Железния трон. Когато довели пред него Уат Дърваря, окован, но все още непокорен, Мегор отсякъл крайниците му с брадвата на самия великан, но заповядал на майстерите си да го опазят жив, „за да може да присъства на сватбата ми“. След това Негова милост обявил намерението си да вземе Тиана от Пентос като своя трета съпруга. Макар да се шепнело, че майка му, Вдовстващата кралица, не изпитвала никаква обич към пентошката чародейка, само Великият майстер Мирос дръзнал да се изкаже открито срещу нея. „Единствената ви истинска съпруга ви очаква в Хайтауър“, казал Мирос. Кралят го изслушал мълчаливо, после слязъл от трона, извадил Блекфайър и го посякъл на място.

Мегор Таргариен и Тиана от Кулата били венчани на върха на Хълма на Ренис, сред пепелта и костите на Синовете на Воина, които измрели там. Казват, че Мегор трябвало да убие дванайсетима септони, преди да се намери един, готов да извърши церемонията. Уат Дърваря, без ръце и крака, бил опазен жив, за да бъде свидетел на бракосъчетанието.

Вдовицата на крал Енис кралица Алиса също присъствала, с най-малките ѝ синове, Визерис и Джеерис, и дъщеря си Алисан. Посещение на Вдовстващата кралица и Вхагар я убедило да напусне убежището си на Дрифтмарк и да се върне в двора, където Алиса и нейните братя и братовчеди от дома Веларион отдали почит на Мегор като на истинския крал. Овдовялата кралица дори била принудена да се присъедини към другите дворцови дами в разсъбличането на Негова милост и придружаването му до брачната стая, за да консумира брака си, церемония, оглавявана от втората му съпруга, Алис Хароуей. След като приключило това, Алиса и другите дами напуснали кралската спалня, но Алис останала и се присъединила към краля и най-новата му съпруга в нощ на плътска страст.

В другия край на владението, в Староград, Върховният септон гръмко осъдил „изчадието и неговите курви“, докато първата съпруга на краля, Серайз от дома Хайтауър, продължавала да настоява, че тя била единствената законна кралица на Мегор. А в западните земи Егон Таргариен, принц на Драконов камък, и неговата жена принцеса Рена също останали непокорни.

През цялата бъркотия около възкачването на Мегор синът на крал Енис и принцесата, негова жена, останали в Скалата на Кастърли, където Рена наедряла с дете. Повечето рицари и млади лордчета, тръгнали с тях на злощастния им обход, ги били изоставили и се втурнали към Кралски чертог, за да прегънат коляно пред Мегор. Дори слугините и придружителките на Рена си намерили извинения да отсъстват, освен приятелката ѝ Алейн Ройс и една предишна фаворитка, Мелъни Пайпър, които пристигнали в Ланиспорт с братята си, за да се закълнат във вярност на домовете им.

През целия му живот принц Егон бил смятан за предполагаемия наследник на Железния трон, но сега изведнъж се оказал охулен от благочестивите и изоставен от мнозина, които мислел за свои верни приятели. Поддръжниците на Мегор, които изглеждали все по-многобройни с всеки изминал ден, не се свенели да казват, че Егон бил „син на баща си“, намеквайки, че виждат у него същата слабост, която съкрушила крал Енис. Егон никога не бил яхвал дракон, изтъквали те, докато Мегор си взел Балерион, а съпругата на самия принц, принцеса Рена, летяла на Сънеплам още от дванайсетгодишна. Присъствието на кралица Алиса на сватбата на Мегор било прогласено като доказателство, че собствената майка на Егон е изоставила каузата му. Въпреки че Лиман Ланистър, лорд на Скалата на Кастърли, останал твърд, когато Мегор настоял Егон и сестра му да бъдат върнати в Кралски чертог „във вериги, ако потрябва“, дори той не могъл да стигне дотам, че да обрече меча си на младежа, когото вече наричали „претендента“ и „Егон Некоронования“.

И станало тъй, че тъкмо там, в Скалата на Кастърли, принцеса Рена родила дъщери на Егон, близначки, които нарекли Ерея и Рела. От Звездната септа дошла друга унищожителна декларация. Тези деца също били изчадия, заявил Върховният септон; плодове на похот и кръвосмешение, прокълнати от боговете. Майстерът на Скалата на Кастърли, който помогнал в раждането на децата, ни съобщава, че след това принцеса Рена помолила принца, своя съпруг, да ги отведе през цялото Тясно море до Тирош или Мир, или Волантис, където и да било отвъд досега на чичо им, защото „с радост бих отдала собствения си живот, за да те направя крал, но няма да изложа момичетата ни на риск“. Но думите ѝ паднали в каменни уши и сълзите ѝ били пролети всуе, тъй като принц Егон бил решен да изяви рожденото си право.

Зората на година 43-та СЗ заварила крал Мегор в Кралски чертог, където той поел лично надзора на строителството на Червената цитадела. Много от недовършената работа сега била отменена или променена, нови строители и работници били доведени и през недрата на Високия хълм на Егон плъзнали тайни проходи и тунели. Докато кулите от червен камък се издигали, кралят заповядал строежа на замък в замъка, укрепен редут, обкръжен от сух ров, който скоро щял да стане известен като Твърдината на Мегор.

В същата тази година Мегор направил лорд Лукас от Хароуей, баща на жена му кралица Алис, своя нова Ръка… но не Ръката бил този, който мълвял на ухото на краля. Негова милост можел да управлява Седемте кралства, шепнели някои, но той самият бил управляван от трите кралици: майка му, кралица Висения, любовницата му, кралица Алис; и пентошката вещица кралица Тиана. „Господарката на шепнещите“, така наричали Тиана, и „кралския гарван“, заради черната ѝ коса. Говорела с плъхове и паяци, разправяли, и всички гадини на Кралски чертог идвали нощем при нея да ѝ казват за всеки глупак, достатъчно безразсъден да говори против краля.

Междувременно хиляди Бедни братя все още бродели по пътищата и дивите места на Предела, Тризъбеца и Долината; така и не могли да се съберат в голяма чет и да се противопоставят на краля в открита битка, но Звездите продължили да се борят в по-малки мащаби, като нападали пътници и нахлували в градчета, села и зле защитени замъци и избивали верни на краля хора където ги намерят. Сир Хорис Хил избягал от битката при Голяма вилка, но поражението и бягството го опетнили и привържениците му били малко. Новите водачи на Бедните братя били мъже като Силас Дрипавия, септон Месечината и Денис Хромия, трудно различими от обикновени разбойници. Един от най-ожесточените вождове била жена, известна като Джейни Пур Пъпчивата, чиито освирепели привърженици направили горите между Кралски чертог и Бурен край почти непроходими за честните пътници.

Междувременно Синовете на Воина избрали нов велик капитан в лицето на сир Джофри Догет, Червеното псе на Хълмовете, който бил изпълнен с решимост да възстанови ордена до прежната му слава. Когато сир Джофри се отправил от Ланиспорт, за да подири благословията на Върховния септон, с него препуснали сто души. Докато пристигне в Староград, толкова много рицари, скуайъри и авантюристи се присъединили към него, че броят им се раздул до две хиляди. Другаде из кралството други неспокойни лордове и мъже на вярата също събирали хора и кроели как да свалят Драконите.

Нищо от това не останало незабелязано. Гарвани летели от всяко кътче на владението с призиви към лордове и оземлени рицари със съмнителна лоялност да дойдат в Кралски чертог и да прегънат коляно, да се закълнат във васална вярност и да доведат син или дъщеря като заложник за подчинението им. Звездите и Мечовете били обявени извън закона; членството във всеки от двата ордена оттук насетне щяло да бъде наказуемо със смърт. На Върховния септон било повелено да се яви в Червената цитадела, за да бъде съден за върховна измяна.

Негова висша святост реагирал от Звездната септа, като заповядал на краля да се яви в Староград, за да измоли прошката на боговете за своите грехове и жестокости. Мнозина от Верните повторили неговото непокорство. Някои благочестиви лордове все пак заминали за Кралски чертог, за да положат васалната клетва и да дадат заложници, но повечето не го сторили, понеже разчитали на своята чет и на здравината на замъците си.

Крал Мегор оставил раните да заберат за почти половин година, толкова бил погълнат от строителството на своята Червена цитадела. Майка му била тази, която ударила първа. Вдовстващата кралица яхнала Вхагар и донесла огън и кръв на речните земи, както някога на Дорн. В една-единствена нощ седалищата на дома Бланетрий, дома Терик, дома Дедингс, дома Личестър и дома Уейн били подпалени. После литнал самият Мегор, на гърба на Балерион, към западните земи, където изгорил замъците на Бруум, Фолуел, Лорч и други „благочестиви лордове“, отхвърлили призива му. Накрая връхлетял върху седалището на дома Догет и го изпепелил. Огньовете отнели живота на бащата, майката и младата сестра на сир Джофри, наред с техните заклети мечове, слуги и крепостници. След като стълбовете дим се извисили из всичките западни земи и речните земи, Вхагар и Балерион обърнали на юг. Друг лорд Хайтауър, съветван от друг Върховен септон, бил отворил портите на Староград по време на Завоеванието, но сега като че ли най-великият и най-гъсто населен град във Вестерос трябвало да изгори.

Хиляди побягнали от Староград в онази нощ през градските порти или на кораби за далечни пристанища. Още хиляди се изсипали на улиците в пиянско веселие. „Това е нощ за песен, за грях и за пиене — казвали си един другиму, — че утре целомъдрен и порочен ще горят заедно.“ В Звездната септа Върховният септон гръмко ругаел и кълнял, и зовял гневът на боговете да се изсипе над Таргариените. Архимайстерите на Цитаделата се събрали на конклав. Мъжете на Градската стража пълнели торби с пясък и ведра с вода, за да се борят с огньовете, които знаели, че идат. По градските стени, по бойниците били вдигнати арбалети, скорпиони, огнехвъргачки и копиехвъргачки, с надеждата да свалят драконите, когато се появят. Водени от сир Морган Хайтауър, по-млад брат на лорда на Староград, двеста Синове на Воина излезли да защитят Негова висша святост и обкръжили Звездната септа в стоманен кръг. На върха на Високата кула сигналният огън станал опасно зелен, щом лорд Мартин Хайтауър призовал знамената си. Староград зачакал утрото и идването на драконите.

И драконите дошли. Вхагар първо, докато слънцето се издигало, после Балерион, точно преди пладне. Но заварили портите на града отворени, зъберите без защитници, а знамената на дома Таргариен, дома Тирел и дома Хайтауър се веели едно до друго на градските стени. Някъде в най-тъмния час на онази дълга и зловеща нощ Върховният септон умрял.

Мъж на около петдесет, толкова неуморим, колкото и безстрашен, и както по всичко личало — жизнен и добро здраве, този Върховен септон бил прочут със силата си. Неведнъж проповядвал в продължение на цял ден и цяла нощ, без прекъсване за сън или хранене. Внезапната му смърт стъписала града и отчаяла следовниците му. Причините ѝ се обсъждат до ден-днешен. Според някои Негова висша святост сам отнел живота си, било като акт на страхливец, уплашен да се изправи пред гнева на крал Мегор, или благородна саможертва, за да бъде пощаден добрият народ на Староград от драконовия огън. Други твърдят, че Седемте са го поразили заради греха на гордост, за ерес, измяна и арогантност.

Много и много повече са убедени, че е бил убит… но от кого? Сир Морган Хайтауър извършил деянието по заповед на лорд брат му, казват някои (а сир Морган са го видели да влиза и напуска личните покои на Върховния септон в онази нощ). Други сочат към лейди Патрис Хайтауър, девствената леля на лорд Мартин и предполагаема вещица (която наистина потърсила аудиенция с Негова висша святост на свечеряване, макар той да бил жив, когато напуснала). Архимайстерите на Цитаделата също били подозирани, макар че дали са използвали тъмните изкуства, наемен убиец или намазан с отрова свитък все още е предмет на спор (през цялата нощ са се разменяли послания между Цитаделата и Звездната септа). А има и други, които оневиняват всички тях и приписват смъртта на Върховния септон на друга личност — според мълвата чародейка, Вдовстващата кралица Висения Таргариен.

Истината вероятно никога няма да се научи… но бързата реакция на лорд Мартин, когато вестта стигнала до него в Хайтауър, е несъмнена. Той веднага пратил рицарите си да обезоръжат и арестуват Синовете на Воина, сред които бил и собственият му брат. Портите на града били отворени и знамената на Таргариен вдигнати по стените. Още преди да се видят крилете на Вхагар, хората на лорд Хайтауър вдигнали Най-набожните от леглата им и ги подкарали към Звездната септа на върха на копието, за да изберат нов Върховен септон.

Наложило се само едно гласуване. Почти единодушно мъдрите мъже и жени на Вярата се обърнали към някой си септон Патер. Деветдесетгодишен, сляп, прегърбен и едва кретащ, но изключително милозлив, новият Върховен септон едва не рухнал под тежестта на кристалната корона, когато я поставили на главата му… но когато Мегор Таргариен се появил пред него в Звездната септа, той с огромна радост го благословил като крал и помазал главата му със свещени мазила, въпреки че не помнел думите на благословията.

Кралица Висения скоро се върнала в Драконов камък с Вхагар, но крал Мегор останал в Староград за почти половин година, където провеждал дворцовия съвет и ръководел съдебни процеси. На пленените Мечове от ордена на Синовете на Воина бил даден избор. На тези, които отхвърлят клетвата си за вярност към ордена, щяло да им се позволи да отидат на Вала и да преживеят остатъка от живота си като братя на Нощния страж. Тези, които откажат, можели да умрат като мъченици за вярата си. Три четвърти от пленниците избрали да облекат черното. Останалите умрели. На седем от тях, прочути рицари и синове на лордове, била оказана честта крал Мегор лично да им отсече главите с Блекфайър. Останалите били осъдени да бъдат обезглавени от собствените им бивши братя по оръжие. От всички тях само един получил пълно кралско опрощение: сир Морган Хайтауър.

Новият Върховен септон официално разтурил и Синовете на Воина, и Бедните братя, като заповядал на останалите им членове да оставят оръжията си в името на боговете. Седемте не се нуждаели повече от воини, обявил Негова висша святост; оттук насетне Железният трон щял да закриля и брани Вярата. Крал Мегор дал на оцелелите членове на Войнстващата вяра срок до края на годината да предадат оръжията си и да се откажат от бунтовните си навици. След това за главите на онези, които останели непокорни, щяло да има награда: златен дракон за главата на всеки непокаял се Син на Воина, сребърен елен за „въшлясалия“ скалп на Беден брат.

Новият Върховен септон не се възпротивил, нито Най-набожните.

Докато пребивавал в Староград, кралят също така се помирил с първата си жена кралица Серайз, сестрата на неговия домакин лорд Хайтауър. Нейна милост се съгласила да приеме другите жени на краля, да се отнася с тях с уважение и почит и повече да не говори лошо против тях, а Мегор се заклел да възстанови на Серайз всички нейни права, приходи и привилегии, дължими ѝ като на негова законна съпруга и кралица. Голямо пиршество се вдигнало в Хайтауър, за да се отпразнува тяхното помирение; веселбите включвали дори събиране в брачното ложе и „втора консумация“, за да знаят всички, че това е истински и обичлив съюз.

Колко дълго може да се е задържал крал Мегор в Староград не може да се разбере, защото в края на 43 г. СЗ възникнало друго предизвикателство за трона му. Дългото отсъствие на Негова милост от Кралски чертог не останало незабелязано от неговия племенник и принц Егон побързал да се възползва от шанса си. Егон Некоронования и неговата жена Рена най-сетне излезли от Скалата на Кастърли, препуснали през речните земи с шепа свои приятели и влезли в града, скрити под чували жито. С толкова малко последователи Егон не посмял да седне на Железния трон, защото знаел, че не може да го удържи. Били там заради Сънеплам на Рена… и за да може принцът да вземе дракона на своя баща, Живак. В това дръзко начинание те били подпомогнати от приятели в двора на самия Мегор, на които им било дошло до гуша от жестокостите на краля. Принцът и принцесата влезли в Кралски чертог във фургон, теглен от мулета, но когато напуснали, било на драконов гръб, в полет един до друг.

Егон и Рена се върнали в западните земи, за да съберат армия. Тъй като Ланистърите от Скалата на Кастърли все още не били склонни открито да прегърнат каузата на принц Егон, неговите привърженици се събрали в замъка Розова девица, седалище на дома Пайпър. Джон Пайпър, лорд на Розова девица, бил обрекъл меча си на принца, но широко разпространеното убеждение било, че огнекосата му сестра Мелъни, приятелката на Рена от момичешките години, била тази, която го спечелила за каузата. Точно при Розова девица Егон Таргариен, яхнал Живак, се спуснал от небето, за да отхвърли своя чичо като тиранин и узурпатор и да призове честните люде да се съберат под знамената му.

Лордовете и рицарите, които дошли, били главно западняци и речни владетели от речните земи. Лордовете Тарбек, Рути, Ванс, Чарлтън, Фрей, Пеж, Парън, Фарман и Уестърлинг били сред тях, наред с лорд Корбрей от Долината, Копелето на Бароутън и четвъртия син на лорда на Грифоново гнездо. От Ланиспорт дошли петстотин души под знамето на незаконния син на Лиман Ланистър, сир Тирел Хълма, чрез която маневра лукавият лорд на Скалата на Кастърли оказал поддръжка на младия принц, като в същото време опазил ръцете си чисти в случай, че Мегор спечели. Събраните войници на Пайпър се предвождали не от лорд Джон или братята му, а от неговата сестра Мелъни, която навлякла мъжка ризница и понесла копие. Петнайсет хиляди души се присъединили към бунта, щом Егон Таргариен започнал похода си през речните земи, за да предяви претенцията си към Железния трон, поход, воден от самия принц на любимия дракон на крал Енис Живак.

Макар редовете им да включвали изпитани в битки командири и могъщи рицари, велики лордове не се стекли към каузата на принц Егон… но кралица Тиана, господарка на шепнещите, написала да предупреди Мегор, че Бурен край, Орлово гнездо, Зимен хребет и Скалата на Кастърли са в тайна връзка с овдовялата кралица на брат му, Алиса. Преди да застанат на страната на принца на Драконов камък, искали да бъдат убедени, че той може да спечели. На принц Егон му била нужда победа.

Мегор му я отказал. От Харънхъл излязъл лорд Хароуей, от Речен пад — лорд Тъли. Сир Давос Дарклин от Кралската гвардия събрал пет хиляди меча в Кралски чертог и ударил на запад да пресрещне бунтовниците. Горе от Предела дошли лорд Пийки, лорд Мериуедър, лорд Касуел и мобилизираните им войници. Бавно придвижващото се воинство на принц Егон се оказало обкръжено от войски от всички страни; всяка една била по-малка от тяхната сила, но били толкова много, че младият принц (все още едва на седемнайсет) не знаел накъде да се обърне. Лорд Корбрей го съветвал да влезе в бой с всеки противник поотделно, преди да са успели да обединят силите си, но Егон не искал да раздробява своята. Вместо това предпочел да продължи напред към Кралски чертог.

Малко на юг от Окото на боговете срещнал на пътя си бойците на Кралски чертог, водени от Давос Дарклин, заели висока позиция зад стена от копия, докато съгледвачите му донесли, че лордовете Мериуедър и Касуел настъпват от юг, а лордовете Тъли и Хароуей от север. Принц Егон заповядал атака, надявайки се да пробие през защитата, преди другите лоялисти да ударят по фланговете му, и яхнал Живак, за да поведе лично атаката. Но едва се издигнал във въздуха, когато чул викове и видял, че хората му отдолу сочат натам, където в небето на юг се появил Балерион Черното страшилище.

Бил дошъл Мегор.

За първи път след Ориста на Валирия дракон се сразил с дракон в небето, докато битката долу започвала.

Живак, четири пъти по-малка от Балерион, не могла да се мери с по-стария и по-страховит дракон и яркобелите ѝ огнени кълбета били погълнати и отметени от огромните валма черен пламък. После Черното страшилище връхлетяло отгоре ѝ, челюстите му се стегнали около шията ѝ и той изтръгнал едното ѝ крило. С крясък и обгърната в дим, младата драконка полетяла към земята и принц Егон — с нея.

Битката долу била също толкова кратка, макар и по-кървава. Щом Егон паднал, бунтовниците видели, че каузата им е обречена, и се втурнали в бяг, захвърляйки оръжие и броня. Но армиите на лоялистите били навсякъде около тях и нямало път за бягство. До края на деня две хиляди от мъжете на Егон загинали, срещу сто от страната на краля. Между мъртвите били лорд Алин Тарбек, Денис Сняг, копелето на Бароутън, лорд Ронел Ванс, сир Вилам Свирача, Мелъни Пайпър и трима от братята ѝ… и принцът на Драконов камък, Егон Некоронования от дома Таргариен. Единственият изтъкнат между лоялистите бил сир Давос Дарклин от Кралската гвардия, убит от ръцете на лорд Корбрей и Сиротната дама. Последвала половин година процеси и екзекуции. Кралица Висения посъветвала сина си да пощади някои от разбунтувалите се лордове, но дори онези, които запазили живота си, изгубили земите и титлите си и били принудени да дадат заложници.

Едно изтъкнато име не могло да бъде намерено нито между мъртвите, нито между пленените: Рена Таргариен, сестра и съпруга на принц Егон, не се присъединила към воинството. Дали това било по негова повеля или по неин собствен избор все още се обсъжда и до ден-днешен. Със сигурност се знае само, че Рена останала в замък Розова девица с дъщерите си, когато Егон тръгнал на поход… и с нея Сънеплам. Дали добавката на втори дракон към воинството на принца е щяло да наклони везните в сражението? Никога няма да научим, макар да се е изтъквало, и с основание, че принцеса Рена не е била воин, а Сънеплам бил по-млад и по-малък от Живак и със сигурност не представлявал същинска заплаха за Балерион Черното страшилище.

Когато вестта за сражението стигнала на запад и принцеса Рена научила, че и съпругът ѝ, и приятелката ѝ лейди Мелъни са паднали, казват, че изслушала новината в каменна тишина. „Няма ли да заплачете?“, попитали я, на което тя отвърнала: „Нямам време за сълзи“. След което, боейки се от гнева на чичо си, взела дъщерите си, Ерея и Рела, и избягала още по-далече, първо до Ланиспорт, а после отвъд морето до Светлия остров, където лорд Марк Фарман (чиито баща и по-голям брат загинали в битката, сражавайки се на страната на принц Егон) ѝ дал убежище и се заклел, че нищо лошо няма да я сполети под покрива му. Близо цяла година хората на Светлия остров се взирали с боязън на изток, страхувайки се от гледката с черните криле на Балерион, но Мегор така и не дошъл. Вместо това победоносният крал се върнал в Червената цитадела и се заел да си направи наследник.

Четирийсет и четвъртата година След Завоеванието била мирна в сравнение с разигралото се преди, но майстерите, оставили хроника за онези времена, пишат, че миризмата на кръв и огън все още се задържала тежка във въздуха. Мегор Първи Таргариен седял на Железния трон, докато Червената му цитадела се издигала около него, но дворът му бил мрачен и безрадостен въпреки присъствието на трите му кралици… или навярно заради това. Всяка нощ той привиквал една от съпругите си в ложето си, но все още оставал бездетен, без никакъв наследник освен синовете и дъщерите на брат му Егон. Мегор Жестокия го наричали и „родоубиец“ също така, макар че да се каже едното или другото в негово присъствие означавало смърт.

В Староград старият Върховен септон умрял и на негово място издигнали друг. Макар да не изрекъл нито дума срещу краля и неговите кралици, враждата между крал Мегор и Вярата продължила. Стотици Бедни братя били заловени и убити и скалповете им били донесени на кралските хора за наградата, но още хиляди продължавали да бродят из горите, покрай плетовете и из дивите места на Седемте кралства, като кълнели Таргариените с всеки свой дъх. Една такава банда дори короновала свой Върховен септон, в лицето на един брадат звяр на име септон Месечина. И малко Синове на Воина все още останали, водени от сир Джофри Догет, Червеното псе на Хълмовете. Извън закона и осъден, орденът вече нямал силата да се противопостави на кралските хора в открита битка, тъй че Червеното псе ги пращал предрешени като странстващи рицари да залавят и избиват лоялисти на Таргариен и „предатели на Вярата“. Първата им жертва бил сир Морган Хайтауър, доскоро от техния орден, посечен и изкормен на пътя за Хонихолт. Старият лорд Мериуедър бил следващият, който загинал, последван от сина и наследника на лорд Пийки, престарелия баща на Давос Дарклин и дори Джон Хог Слепия. Макар наградата за главата на Син на Воина да била златен дракон, простолюдието и селяците на кралството ги криели и защитавали, понеже помнели какви са били.

На Драконов камък Вдовстващата кралица Висения отслабнала и измършавяла, плътта се стапяла от костите ѝ. Кралица Алиса също останала на острова със сина си Джеерис и дъщеря си Алисан, затворници във всяко отношение, макар и не официално. Принц Визерис, най-големият оцелял син на Енис и Алиса, бил повикан в двора от Негова милост. Обещаващ младеж на петнайсет години, обичан от простолюдието, Визерис бил направен скуайър на краля… с рицар от Кралската гвардия за негова неотлъчна сянка, да го пази далече от заговори и измени.

За кратък период през 44 г. СЗ изглеждало, че кралят щял да получи сина, когото желаел така отчаяно. Кралица Алис обявила, че носи дете, и дворът се възрадвал. Великият майстер Дезмънд препоръчал Нейна милост да остане на легло, докато наедрявала с детето, и поел надзора по грижите за нея, подпомаган от две септи, акушерка и сестрите на кралицата Джейни и Хана. Мегор настоял другите му жени също да обслужват бременната му кралица.

Но през третата луна на бременността си лейди Алис започнала да кърви силно от утробата и загубила детето. Когато дошъл да види мъртвороденото, крал Мегор се ужасил, като открил, че момчето било чудовище, с извити крайници, огромна глава и без очи. „Това не може да е мой син!“ — изревал той отчаяно. После скръбта му преминала в гняв и той заповядал мигновената екзекуция на акушерката и септите, грижили се за кралицата, както и на майстер Дезмънд, като пощадил само сестрите на Алис.

Казват, че Мегор седял на Железния трон с главата на Великия майстер в ръцете си, когато кралица Тиана дошла да му каже, че е бил измамен. Детето не било от неговото семе. Като видяла върналата се в двора кралица Серайз, остаряла, вгорчена и бездетна, Алис Хароуей започнала да се бои, че същата съдба очаква и нея, освен ако не даде син на краля, затова се обърнала към своя лорд баща, Ръката на краля. В нощите, когато кралят делял ложе с кралица Серайз или кралица Тиана, Лукас Хароуей пращал мъже в ложето на дъщеря си, за да ѝ направят дете. Мегор отказал да повярва. Казал на Тиана, че е ревнива вещица и ялова, и хвърлил главата на Великия майстер по нея. „Паяците не лъжат“, отвърнала Господарката на шепнещите. И връчила списък на краля.

Там били записани имената на двайсет мъже, които уж дали семето си на кралица Алис. Стари мъже и млади, красиви и невзрачни, рицари и скуайъри, лордове и слуги, дори коняри, ковачи и певци; Кралската Ръка бил хвърлил широка мрежа, изглеждало. Мъжете имали само едно общо нещо: всички били с доказана потентност и се знаело, че са бащи на здрави деца.

Подложени на изтезания, всички признали, освен двама. Един, баща на дванайсет деца, все още имал златото, платено му от лорд Хароуей за услугите. Разпитването било извършено бързо и тайно, тъй че лорд Хароуей и кралица Алис не подозирали нищо за съмненията на краля, докато той не избухнал. Измъкната от ложето си, кралица Алис гледала как сестрите ѝ били убити пред очите ѝ, докато се опитвали да я защитят. Баща ѝ, който инспектирал Кулата на Ръката, бил хвърлен от покрива ѝ и се разбил долу на камъните. Синовете на Хароуей, братя и племенници също били заловени. Хвърлили ги върху шиповете в сухия ров около Твърдината на Мегор и някои издъхнали чак след часове; глуповатият Хорас Хароуей се задържал с дни. Двайсетимата от списъка на кралица Тиана скоро отишли при тях, а сетне други дванайсет мъже, назовани от първите двайсет.

Най-лошата смърт била запазена за самата кралица Алис, която била предадена на нейната посестрима-съпруга Тиана за изтезание. За смъртта ѝ няма да говорим, защото някои неща е най-добре да бъдат заровени и забравени. Стига ни да кажем, че умирането ѝ се проточило близо две седмици и че Мегор лично присъствал на всичко това, свидетел на агонията ѝ. След смъртта на кралицата тялото ѝ било насечено на седем части и парчетата били набити на шипове над седемте порти на града, където останали, докато не изгнили.

Самият крал Мегор напуснал Кралски чертог, като събрал голяма сила от рицари и войници и тръгнал за Харънхъл, за да довърши унищожението на дома Хароуей. Големият замък на Окото на боговете бил слабо поддържан и неговият кастелан, племенник на лорд Лукас и братовчед на покойната кралица, отворил портите му при приближаването на краля. Капитулацията не го спасила: Негова милост подложил целия гарнизон на меча, наред с всеки мъж, жена и дете, които намерил с капка кръв от кръвта на Хароуей. После тръгнал към градчето на лорд Хароуей на Тризъбеца и там сторил същото.

Като последица от кръвопролитието, хората започнали да казват, че Харънхъл бил прокълнат, защото всеки лордски дом, който го държал, бил стигнал до лош и кървав край. При все това мнозина амбициозни хора на краля ламтели за могъщото седалище на Харън Черния, с неговите просторни и плодородни земи, толкова много, че на крал Мегор до гуша му дошло от попълзновенията им и постановил, че Харънхъл ще принадлежи на най-силния от тях. Заради това двайсет и трима рицари от кралското домакинство се били с меч, боздуган и пика сред плувналите в кръв улици на градчето на лорд Хароуей. Сир Уолтън Тауърс излязъл победител и Мегор го обявил за лорд на Харънхъл, но груповият бой бил свиреп и сир Уолтън не живял достатъчно дълго, за да се порадва на лордството си, защото умрял от раните си след две седмици. Харънхъл преминал към най-големия му син, макар че владенията му били доста смалени, тъй като кралят дарил града на лорд Хароуей на лорд Алтон Бътъруел, а останалите владения на Хароуей на лорд Дарнхолд Дари.

Когато най-сетне Мегор се завърнал в Кралски чертог, за да седне отново на Железния трон, го посрещнала новината, че майка му, кралица Висения, е умряла. Нещо повече, в бъркотията, последвала смъртта на Вдовстващата кралица, кралица Алиса и децата ѝ успели да избягат от Драконов камък с драконите Вермитор и Среброкрил… накъде, никой не можел да каже. Стигнали дори дотам, че да откраднат Тъмна сестра в бягството си.

Негова милост заповядал тялото на майка му да бъде изгорено, а костите и пепелта ѝ погребани до тези на Завоевателя. После пратил Кралската си гвардия да задържи скуайъра му принц Визерис.

— Оковете го в черна килия и го разпитайте сурово — заповядал Мегор. — Питайте го къде е отишла майка му.

— Може и да не знае — възразил сир Оуен Буш, рицар от Кралската гвардия на Мегор.

— Тогава да умре — последвал прословутият отговор на краля. — Може би кучката ще се появи за погребението му.

Принц Визерис не знаел къде е отишла майка му, дори и когато Тиана от Пентос го засипала с тъмните си изкуства. След девет дни разпитване умрял. Тялото му било оставено във вътрешния двор на Червената цитадела за две седмици, по заповед на краля.

— Нека майка му дойде да си го вземе — казал Мегор.

Но кралица Алиса така и не се появила и накрая Негова милост предал племенника си на огъня. Принцът бил на петнайсет години, когато го убили, и бил много обичан и от простолюдието, и от лордовете. Кралството плакало за него.

През 45 г. СЗ строителството на Червената цитадела най-сетне приключило. Крал Мегор отпразнувал завършването ѝ, като устроил пир за строителите и работниците, трудили се на замъка, пратил им фургони, пълни със силно вино и вкусни меса, и курви от най-хубавите бардаци на града. Веселбите продължили три дни. След това кралските рицари нахлули и изклали всички работници, за да не може никой от тях да разкрие тайните на Червената цитадела. Костите им били погребани под замъка, който те били построили.

Скоро след довършването на замъка кралица Серайз била поразена от внезапна болест и починала. Из двора тръгнал слух, че Нейна милост е обидила краля със свадливо подмятане, тъй че той заповядал на сир Оуен да ѝ отреже езика. Според приказката кралицата се съпротивлявала, ножът на сир Оуен се хлъзнал и гърлото на кралицата било прерязано. Макар изобщо да не е доказано, мнозина вярвали на тази версия по онова време; днес обаче повечето майстери са убедени, че е клевета, съчинена от врагове на краля, за да очерни още повече славата му. Каквато и да е истината, смъртта на първата му съпруга оставила Мегор само с една кралица, чернокосата, черна и в сърцето си жена от Пентос Тиана, господарка на паяците, която всички мразели и от която се страхували всички.

Едва бил поставен последният камък на Червената цитадела, когато Мегор заповядал руините на Септата на Възпоминанието да бъдат разчистени от върха на Хълма на Ренис, а с тях и костите и пепелта на Синовете на Воина, загинали там. На тяхно място, постановил той, щяла да бъде издигната голяма „конюшня за дракони“, леговище достойно за Балерион, Вхагар и потомството им. Така започнал строежът на Драконовата яма. Може би не е изненадващо, че се оказало трудно да се намерят строители, зидари и работници, които да се трудят на проекта. Толкова много мъже избягали, че накрая кралят се оказал принуден да използва затворници от градските тъмници като работна сила, под надзора на строители, докарани от Мир и Волантис.

Към края на 45 г. СЗ крал Мегор отново излязъл на полето, за да продължи войната си срещу разбойническите останки от Войнстващата вяра, като оставил кралица Тиана да управлява Кралски чертог заедно с новата Ръка, лорд Едуел Селтигар. В големия лес южно от Черната вода силите на краля изловили десетки Бедни братя, намерили убежище там, като мнозина от тях пратили на Вала и избесили онези, които отказали да облекат черното. Водачката им, известна като Джейни Пур Пъпчивата, продължавала да убягва на краля, докато накрая не била предадена от трима от привържениците ѝ, които получили опрощение и рицарство за награда.

Трима септони, пътуващи с Негова милост, обявили Джейни Пъпчивата за вещица и Мегор заповядал да я изгорят жива в едно поле до Лъкатушна вода. Когато дошъл денят, определен за екзекуцията ѝ, триста нейни привърженици, всичките Бедни братя и селяци, изригнали от леса да я спасят. Кралят обаче очаквал това и хората му били готови за нападението. Спасителите били обкръжени и избити. Между последните загинали бил водачът им, който се оказал сир Хорис Хълма, копелето странстващ рицар, спасил се от касапницата при Голяма вилка три години по-рано. Този път нямал толкова късмет.

Другаде из владението обаче вълната на времето започнала да се обръща отново срещу краля. Простолюдието, както и лордовете, го ненавиждали заради многото му жестокости и мнозина започнали да дават помощ и утеха на враговете му. Септон Месечина, Върховният септон, издигнат от Бедните братя противно на мъжа в Староград, когото те наричали Върховния блюдолизец, бродел из речните земи и Предела където намерел за добре и привличал огромни тълпи всеки път, щом излезел от горите, за да проповядва против краля. Хълмистата земя на север от Златния зъб била фактически управлявана от Червеното псе, сир Джофри Догет, самопровъзгласил се за Велик капитан на Синовете на Воина. Нито Скалата на Кастърли, нито Речен пад, изглежда, не били склонни да тръгнат срещу него. Денис Хромия и Силас Дрипавия останали на свобода и където и да бродели, простолюдието им помагало да останат невредими. Рицари и войници, пращани да им наложат правосъдие, често изчезвали.

През 46 г. СЗ крал Мегор се върнал в Червената цитадела с две хиляди черепа, плодовете на едногодишна кампания. Това били главите на Бедни братя и Синове на Воина, обявил той, когато ги изсипал пред Железния трон… но широко било разпространено убеждението, че много от тези ужасни трофеи били на прости земеделци, селски ратаи и свинари, невинни откъм всякакво престъпление освен вярата.

Идването на следващата година заварило Мегор все още без син, нито дори копеле, което да може да бъде узаконено. Нито пък изглеждало вероятно кралица Тиана да му роди наследника, който желаел. Макар тя да продължила да служи на Негова милост като господарка на шепнещите, кралят вече не търсел ложето ѝ.

Крайно време било да вземе нова съпруга, съгласни били съветниците на Мегор… но имало разногласия коя да е тази съпруга. Великият майстер Бенифер предлагал брак с гордата и очарователна лейди на Звездопад Кларис Дейн, с надеждата да се откъснат нейните земи и дом от Дорн. Алтон Бътъруел, старши на кралската хазна, предлагал овдовялата си сестра, здрава жена със седем деца. Макар по общо признание да не била красавица, настоявал той, нейната плодовитост била несъмнена. Ръката на Краля, лорд Селтигар, имал две млади девствени дъщери, на тринайсет и на дванайсет години съответно. Подканял краля да си избере една от тях или да се ожени и за двете, ако така предпочете. Лорд Веларион от Дрифтмарк посъветвал Мегор да повика племенничката си Рена, вдовицата на Егон Некоронования. Като я вземел за съпруга, Мегор можел да обедини претенциите им, да предотврати всякакви нови бунтове, които можело да се съберат около нея, и да се сдобие със заложник срещу всякакви заговори, които майка ѝ, кралица Алиса, можела да подбуди.

Крал Мегор изслушал всекиго поред. Макар в крайна сметка да отхвърлил повечето жени, които му се предлагали, някои от основанията и аргументите им пуснали корен в него. Щял да има жена с доказана плодовитост, решил той, но не и дебелата и грозновата сестра на Бътъруел. Щял да вземе повече от една жена, както го подтиквал лорд Селтигар. Две жени щели да удвоят шанса му да се сдобие със син; три жени щели да го утроят. И една от тези жени определено щяла да бъде племенничката му; имало мъдрост в съвета на лорд Веларион. Кралица Алиса и двете ѝ най-малки деца оставали скрити (смятало се, че били избягали отвъд Тясното море, в Тирош или навярно Волантис), но все още представлявали заплаха за короната на Мегор и всеки син, на който можел да стане баща. Взимането на дъщерята на Енис за жена щяло да отслаби всякакви претенции, изтъквани от по-младите ѝ брат и сестра.

След смъртта на съпруга ѝ и бягството ѝ на Светлия остров Рена Таргариен се задействала бързо да опази дъщерите си. Ако принц Егон наистина бил крал, по закон най-голямата му дъщеря, Ерея, ставала негова наследничка и можела следователно да претендира, че е законната кралица на Седемте кралства… но Ерея и сестра ѝ Рела били едва на годинка и Рена знаела, че да огласи такива претенции било равносилно да ги осъди на смърт. Наместо това тя боядисала косите им, променила имената им и ги пратила далече от себе си, като ги доверила на определени силни съюзници, които щели да се погрижат децата да бъдат осиновени в добри домове и от достойни хора, които нямало да имат никаква представа за истинската им самоличност. Дори майка им не трябвало да знае къде отиват момичетата, настояла принцесата; това, което не знаела, не можела да разкрие, дори и под изтезание.

Такова бягство не било възможно за самата Рена Таргариен. Макар да можела да смени името си, да боядиса косата си и да се предреши в дрипите на кръчмарска слугиня или в халата на септа, нямало как да се скрие драконът ѝ. Сънеплам била тъничка светлосиня драконка със сребристи петна, която вече била снесла две яйца за мътене, а Рена я яздела още от дванайсетгодишна.

Драконите не били лесни за криене. Така че двете с принцесата отишли колкото може по-далече от Мегор, на Светлия остров, където Марк Фарман ѝ предложил гостоприемството на Светлия замък, с неговите бели кули, издигащи се високо над Морето на залеза. И там отдъхвала в четене, молитва и чудене колко още ѝ е дадено преди чичо ѝ да я повика. Рена изобщо не се съмнявала, че щял да го стори, казала тя след това; въпросът било кога, а не дали.

Повикването дошло по-скоро, отколкото щяло да ѝ хареса, макар и не толкова скоро, колкото може да се е опасявала. За непокорство не можело и дума да става. Това само щяло да доведе краля на Светлия остров с Балерион. Рена се била привързала към лорд Фарман и още повече към втория му син, Андроу. Нямало да се отплати за добрината им с огън и кръв. Яхнала Сънеплам и отлетяла до Червената цитадела, където научила, че трябвало да се омъжи за чичо си, убиеца на съпруга ѝ. А там също така Рена се срещнала с другарките си невести, защото това щяло да бъде троен брак.

Лейди Джейни от дома Уестърлинг била женена за Алин Тарбек, който умрял с принц Егон в Битката под Окото на боговете. Няколко месеца по-късно тя дала на покойния си съпруг посмъртно син. Висока и стройна, с дълга кафява коса, лейди Джейни била ухажвана от един по-млад син на лорда на Скалата на Кастърли, когато Мегор я повикал, но това не означавало нищо за краля.

По-смущаващ бил случаят с лейди Елинор от дома Костейн, съпругата на сир Тео Болинг, оземлен рицар, който се сражавал за краля в последната му кампания срещу Бедните братя. Макар и само на деветнайсет, лейди Елинор вече била дала на Болинг трима сина, когато погледът на краля се спрял на нея. Най-малкото момче все още било на гърдата ѝ, когато сир Тео бил арестуван от Кралската гвардия и обвинен в заговорничество с кралица Алиса да убие краля и да постави момчето Джеерис на Железния трон. Макар Болинг да настоявал, че е невинен, го намерили за виновен и го обезглавили същия ден. Крал Мегор дал на вдовицата седем дни за траур, в почит към боговете, след което я повикал, за да ѝ каже, че ще се оженят.

В градчето Каменна септа септон Месечина осъдил брачните планове на крал Мегор и стотици граждани го аплодирали бурно, но малцина други посмели да вдигнат глас против Негова милост. Върховният септон се качил на кораб в Староград и отплавал за Кралски чертог, за да извърши сватбените ритуали. В един топъл пролетен ден през 47 г. След Завоеванието Мегор Таргариен взел три съпруги във вътрешния двор на Червената цитадела. Макар всяка от новите му кралици да била облечена и загърната в цветовете на бащиния си дом, хората на Кралски чертог ги нарекли Черните невести, защото и трите били вдовици.

Присъствието на сина на лейди Джейни и трите момчета на лейди Елинор на бракосъчетанието гарантирало, че те щели да изиграят ролите си в церемонията, но мнозина очаквали някаква проява на непокорство от страна на принцеса Рена. Но тези надежди бързо повехнали, когато се появила кралица Тиана, придружена от две млади момичета със сребриста коса и лилави очи, облечени в червеното и черното на дома Таргариен.

— Глупаво беше да мислиш, че можеш да ги скриеш от мен — казала Тиана на принцесата.

Рена свела глава и изрекла клетвите си с глас, студен като лед.

Много чудати и противоречиви истории са разказани за последвалата нощ, а след отминаването на толкова много години е трудно да се отдели истината от легендите. Дали трите Черни невести са споделили едно ложе, както твърдят някои? Едва ли. Дали Негова милост е посетил и трите жени през нощта и е консумирал и трите съюза? Може би. Дали принцеса Рена се е опитала да убие краля с кама, скрита под възглавниците ѝ, както твърдяла по-късно? Дали Елинор Костейн е надраскала гърба на краля на кървави ивици, докато са се сношавали? Дали Джейни Уестърлинг е изпила отварата за плодовитост, която кралица Тиана уж ѝ донесла, или я е хвърлила в лицето на по-старата жена? Дали такава отвара изобщо е била приготвена или предложена? Първото описание на това се е появило чак при царуването на крал Джеерис, двайсет години след като и двете жени били мъртви.

Знаем следното. Като последица от сватбата, Мегор обявил дъщерята на Рена Ерея за своя законна наследница „докато боговете ме дарят със син“, като изпратил близначката ѝ, Рела, в Староград, за да бъде издигната в септа. Племенникът му Джеерис, законният му наследник според всички закони на Седемте кралства, бил изрично лишен от наследство със същия декрет. Синът на кралица Джейни бил утвърден за лорд на Тарбек Хол и пратен в Скалата на Кастърли, за да бъде отгледан като повереник на Лиман Ланистър. По-големите момчета на кралица Елинор били просто изгонени, едното в Орлово гнездо, другото в Планински рай. Най-малкото бебе на кралицата било дадено на кърмачка, тъй като кралят намирал кърменето на кралицата за досадно.

Половин година по-късно Едуел Селтигар, Ръката на краля, обявил, че кралица Джейни е с дете. Коремът ѝ едва започнал да се издува, когато самият крал разкрил, че кралица Елинор също била бременна. Мегор обсипал двете жени с дарове и почести и дарил нови земи и служби на бащите им, братята и чичовците им, но радостта му се оказала краткотрайна. Три месеца преди да ѝ дойде срокът, кралица Джейни била съборена на легло от внезапен пристъп на родилни болки и родила мъртво дете, също толкова чудовищно, колкото роденото от Алис Хароуей, същество без крака и ръце, и с мъжки и женски гениталии. Майката не преживяла дълго детето.

Мегор бил прокълнат, казвали някои. Убил племенника си, вдигнал война срещу Вярата и Върховния септон, опълчил се на боговете, извършвал убийства и кръвосмешение, прелюбодейство и изнасилване. Интимните му части били отровени, семето му пълно с червеи, боговете никога нямало да го дарят с жив син. Или така поне гласяла мълвата. Самият Мегор се спрял на друго обяснение и пратил сир Оуен Буш и сир Маладон Муур да заловят кралица Тиана и да я докарат в тъмниците. Там пентошката кралица направила пълно самопризнание още докато кралските инквизитори подреждали инструментите си: отровила била детето на Джейни Уестърлинг в утробата, също както направила с това на Алис Хароуей. Същото щяло да бъде и с детето на Елинор Костейн, така заявила.

Казват, че кралят я убил лично, като изтръгнал сърцето ѝ и го дал на кучетата си. Но дори в смъртта си, Тиана от Кулата получила своето отмъщение, защото станало точно така, както била казала. Луната направила кръг, и още един, и посред тъмната нощ кралица Елинор също родила уродливо мъртво дете, безоко момче, родено със зачатъчни криле.

Това било през 48-мата година След Завоеванието, шестата година от царуването на крал Мегор и последната година от живота му. Вече никой в Седемте кралства не се съмнявал, че кралят е прокълнат. Колкото и поддръжници все още да му оставали, започнали да се стапят, изпарявали се като роса под утринното слънце. До Кралски чертог дошла вест, че сир Джофри Догет го видели да влиза в Речен пад, не като пленник, а като гост на лорд Тъли. Септон Месечина отново се появил, начело на хиляди Верни в поход през Предела към Староград, с обявеното намерение да спипа за брадата Блюдолизеца в Звездната септа и да настои той да осъди „Изчадието на Железния трон“ и да вдигне забраната си върху военните ордени. Когато лорд Оукхарт и лорд Роуан се явили пред него със събраните си войници, дошли не за да нападнат Месечината, а да се присъединят към него. Лорд Селтигар се оттеглил като Ръка на краля и се върнал в седалището си на острова Птичи нокът. Донесения от Дорнските гранични земи намеквали, че дорнците се събират в проходите и се подготвят да нахлуят във владението.

Най-тежкият удар дошъл от Бурен край. Там на бреговете на залива Коработрошача лорд Рогар Баратеон провъзгласил младия Джеерис Таргариен за истинския и законен крал на андалите, на ройнарите и на Първите хора, а принц Джеерис обявил лорд Рогар за Защитник на Владението и Ръка на краля. Майката на принца кралица Алиса и неговата сестра Алисан стояли редом до него, когато Джеерис измъкнал от ножницата Тъмна сестра и се заклел да сложи край на узурпацията на своя чичо. Сто знаменни лордове и рицари на Бурните земи приветствали прокламацията. Принц Джеерис бил четиринайсетгодишен, когато поискал трона; чаровен младеж, опитен с пика и дълъг лък, и надарен ездач. Нещо повече, яздел огромен златистокафяв дракон, наречен Вермитор, а сестра му Алисан, дванайсетгодишна девица, яздела своя дракон, Среброкрил.

— Мегор има само един дракон — казал лорд Рогар на лордовете на Бурните земи. — Нашият принц има два.

И скоро станали три. Когато до Червената цитадела стигнала вестта, че Джеерис събира силите си в Бурен край, Рена Таргариен яхнала Сънеплам и отлетяла да се присъедини към него, като изоставила чичо си, за когото била принудена да се омъжи. Взела дъщеря си Ерея… и Блекфайър, откраднат от ножницата на самия крал, докато той спял.

Реакцията на крал Мегор била мудна и объркана. Той заповядал на Великия майстер да изпрати гарваните си, като призовал всички свои верни лордове и знаменосци да се съберат при Кралски чертог, само че разбрал, че Бенифер е взел кораб за Пентос. Като научил, че принцеса Ерея я няма, пратил ездач до Староград да поиска главата на близначката ѝ Рела, за да накаже майка им за измяната ѝ, но лорд Хайтауър пленил пратеника му. Двама от Кралската му гвардия една нощ изчезнали — минали на страната на Джеерис, а сир Оуен Буш го намерили мъртъв пред един бардак, с члена му натикан в устата.

Лорд Веларион на Дрифтмарк бил сред първите, обявили се на страната на Джеерис. Тъй като Веларионите били традиционните адмирали на владението, една утрин Мегор се събудил и разбрал, че е загубил цялата кралска флота. Тирелите на Планински рай го последвали, с цялата мощ на Предела. Хайтауър от Староград, Редвин от Арбор, Ланистърите на Скалата на Кастърли, Арините на Орлово гнездо, Ройс от Писан камък — всички един по един излезли срещу краля.

В Кралски чертог двайсетина по-дребни лордове се събрали по заповед на Мегор, сред които лорд Дарклин от Дъскъндейл, лорд Масей от Стоунденс, лорд Тауърс от Харънхъл, лорд Стонтън от Врански приют, лорд Бар Емън от Остри нос, лорд Бъкуел от Еленови рога, лордовете Росби, Стоукуорт, Хейфорд, Харт, Бърн, Ролингфорд, Байуотър и Малъри. Но те всички командвали едва четири хиляди души и само един на десет от тях бил рицар.

Мегор ги събрал една нощ в Червената цитадела, за да обсъдят плана му за битка. Когато видели колко малко са и разбрали, че никой от великите лордове няма да дойде на тяхна страна, мнозина се обезсърчили, а лорд Хейфорд стигнал дотам да подкани Негова милост да абдикира и да облече черното. Негова милост заповядал да обезглавят Хейфорд и продължил военния съвет с главата на негово благородие набита на пика зад Железния трон. Целия ден лордовете съставяли планове, чак до късно през нощта. Било часът на вълка, когато Мегор най-сетне им разрешил да напуснат. Кралят останал след тях, умислен на Железния трон, докато напускали. Лорд Тауърс и лорд Росби били последните, които видели Негова милост.

Часове по-късно, на разсъмване, последната от кралиците на Мегор дошла да го потърси. Кралица Елинор го намерила все още на Железния трон, блед и мъртъв, с халата му прогизнал от кръв. Ръцете му били разрязани от китка до лакът на ръбатите шипове, а друго острие минало през врата му и се показвало под брадичката.

Мнозина до ден-днешен вярват, че самият Железен трон го е убил. Мегор бил жив, когато Росби и Тауърс напуснали тронната зала, твърдели те, а пазачите на вратите се кълнели, че никой не е влизал след това, докато кралица Елинор не направила откритието си. Някои казват, че самата кралица го е притиснала на онези шипове и остриета, за да отмъсти за убийството на първия си съпруг. Кралската гвардия може да е извършила деянието, макар че за това е трябвало да действат съгласувано, тъй като имало по двама рицари на пост на всяка врата. Би могло също да е било неизвестно лице или лица, влезли и напуснали тронната зала през някой скрит проход. Червената цитадела има своите тайни, известни само на мъртвите. Възможно е също така кралят да е изпитал отчаяние в тъмните часове на нощта и сам да е отнел живота си, извивайки остриетата колкото трябва и прерязвайки вените си, за да си спести поражението и позора, които със сигурност го очаквали.

Царуването на крал Мегор Първи Таргариен, известен в историята и легендите като Мегор Жестокия, продължило шест години и шейсет и шест дни. Трупът му бил изгорен в двора на Червената цитадела, а прахта му погребана след това на Драконов камък до тази на майка му. Умрял бездетен и не оставил наследник от своята плът.

От принц в крал

Въздигането на Джеерис I

Джеерис I Таргариен се възкачил на Железния трон през 48 г. СЗ на четиринайсетгодишна възраст и щял да управлява Седемте кралства през следващите петдесет и пет години до своята смърт поради естествени причини през 103 г. СЗ. През последните години от царуването си и през царуването на неговия наследник бил наричан Стария крал, по очевидни причини, но бил млад и енергичен мъж много по-дълго, отколкото бил състарен и немощен, и мнозина сериозни учени говорят за него почтително като за Помирителя. Архимайстер Умберт, писал столетие по-късно, е изказал прословутото твърдение, че Егон Дракона и сестрите му са завоювали Седемте кралства (шест от тях поне), но тъкмо Джеерис Помирителя наистина ги направил едно.

Задачата му не била лесна, тъй като непосредствените му предшественици развалили много от онова, което Завоевателя съградил, Енис поради слабост и нерешителност, Мегор с неговата кръвожадност и жестокост. Владението, което наследил Джеерис, било разорено, разкъсано от войни, беззаконно и раздирано от вражди и недоверие, докато самият нов крал бил още младо момче, без никакъв опит в управлението.

Дори претенцията му към Железния трон не била съвсем неоспорима. Въпреки че Джеерис бил единственият оцелял син на крал Енис I, по-големият му брат Егон имал претенции за трона преди него. Егон Некоронования умрял в Битката под Окото на боговете, докато се опитвал да детронира своя чичо Мегор, но не и преди да вземе за съпруга сестра си Рена и да стане баща на две дъщери, близначките Ерея и Рела. Ако Мегор Жестокия бил смятан само за узурпатор без право да управлява, твърдели някои майстери, тогава принц Егон бил истинският крал, а наследството му по право трябвало да премине към по-голямата му дъщеря, Ерея, а не към по-младия му брат.

Полът на близначките натежал срещу тях обаче, както и възрастта им; момичетата били само на шест при смъртта на Мегор. Освен това описания, оставени ни от съвременници, намекват, че принцеса Ерея е била плахо дете като малка, много податлива на плач и подмокряне в креватчето, докато Рела, по-дръзката и по-силната от двете, била послушница на служба в Звездната септа и обещана на Вярата. Никоя от двете не изглеждала да има заложби за кралица; собствената им майка, кралица Рена, признала това, когато се съгласила, че короната трябва да иде при нейния брат Джеерис вместо при дъщерите ѝ.

Някои намеквали, че самата Рена може би имала най-силната претенция за короната, като първородното дете на крал Енис и кралица Алиса. Имало дори такива, които шушнели, че тъкмо кралица Рена успяла по някакъв начин да освободи владението от Мегор Жестокия, макар че как точно е могла да уреди смъртта му, след като избягала от Кралски чертог на своя дракон, Сънеплам, така и не било установено успешно. Полът ѝ говорел против нея обаче. „Това не е Дорн — заявил лорд Рогар Баратеон, когато му казали за тази идея. — И Рена не е Нимерия.“ Нещо повече, дваж овдовялата кралица била намразила Кралски чертог и двора и искала само да се върне на Светлия остров, където била намерила малко спокойствие, преди чичо ѝ да я направи една от своите Черни невести.

Принц Джеерис все още бил на година и половина до пълнолетието си, когато се възкачил на Железния трон. Поради това било решено неговата майка, Вдовстващата кралица Алиса, да действа като регент от негово име, докато лорд Рогар служел като негова Ръка и Защитник на владението. Нека да не се мисли обаче, че Джеерис е бил само марионетка. Още от самото начало момчето крал настояло да има глас във всички решения, взимани от негово име.

Още докато тленните останки на Мегор I Таргариен догаряли на погребалната клада, младият му наследник се изправил пред първия си съдбовен избор: как да се справи с останалите поддръжници на чичо си. Когато намерили Мегор мъртъв на Железния трон, повечето велики домове на владението и много по-дребни лордове вече го били изоставили… но повече не е всички. Много от онези, чиито земи и замъци били близо до Кралски чертог и земите на Короната, останали с Мегор до самия час на смъртта му, сред които лордовете Росби и Тауърс, последните мъже, видели краля жив. Други, които се стекли под знамената му, били лордовете Стоукуорт, Масей, Харти, Байуотър, Дарклин, Ролингфорд, Малъри, Бар Емън, Бърч, Стонтън и Бъкуел.

В хаоса, който последвал откриването на мъртвия Мегор, лорд Росби изпил чаша бучиниш, за да се събере със своя крал в смъртта. Бъкуел и Ролингфорд взели кораб за Пентос, докато повечето други избягали в замъците и укрепленията си. Само Дарклин и Стонтън имали куража да останат с лорд Тауърс, за да предадат Червената цитадела, когато принц Джеерис и сестрите му, Рена и Алисан, се спуснали над замъка, яхнали драконите си. Дворцовите хроники ни казват, че когато младият принц се смъкнал от гърба на Вермитор, тези „трима верни лордове“ прегънали колене пред него да положат мечовете си в нозете му и го поздравили като крал.

— Късно идвате за пира — казал им според мълвата принц Джеерис, макар и с кротък тон, — а същите тези мечове помогнаха да бъде убит моят брат Егон под Окото на боговете.

По негова заповед тримата веднага били оковани, макар че някои от свитата на принца призовали да бъдат екзекутирани на място. В черните килии към тях скоро се присъединили Кралското правосъдие, Лорд-изповедникът, Главният тъмничар, Командирът на Градската стража и четиримата рицари от Кралската гвардия, които били останали до крал Мегор.

Две седмици по-късно лорд Рогар Баратеон и кралица Алиса пристигнали в Кралски чертог с воинството си и още стотици били задържани и затворени. Било то рицари, скуайъри, стюарди, септони или слуги, обвинението срещу тях било едно и също: обвинени били в това, че подпомогнали и съучаствали на Мегор Таргариен в узурпирането на Железния трон и във всичките последвали престъпления, жестокости и безпорядък. Дори жени не били освободени; дамите от благородно потекло, които придружавали Черните невести, също били арестувани, заедно с двайсетина уличници, посочени като курви на Мегор.

След като тъмниците на Червената цитадела се напълнили до пръсване, възникнал въпросът какво да се прави със затворниците. Ако Мегор бил смятан за узурпатор, тогава цялото му царуване било незаконно и онези, които го подкрепяли, били виновни в измяна и трябвало на всяка цена да бъдат наказани със смърт. За това настоявала кралица Алиса. Вдовстващата кралица била изгубила двама сина поради жестокостта на Мегор и нямала намерение да удостои хората, изпълнили повеленията му, дори с достойнството на съдебен процес.

— Когато момчето ми Визерис беше изтезавано и убито, тези хора мълчаха и не изрекоха нито дума против — казала тя. — Защо трябва да ги слушаме сега?

На нейния гняв се противопоставил лорд Рогар Баратеон, Ръка на краля и Защитник на владението. Макар да се съгласил, че хората на Мегор определено заслужават наказание, негово благородие изтъкнал, че ако пленниците бъдат екзекутирани, останалите лоялисти на узурпатора няма да са склонни да се подчинят. И той нямало да има друг избор, освен да тръгне срещу замъците им един по един и да измъкне всеки от тях от твърдината му със стомана и огън.

— Може да се направи, но на каква цена? — попитал той. — Ще е кървава работа, която може да вкорави безброй сърца срещу нас.

Нека хората на Мегор се изправят на съд и признаят измяната си, настоял Защитникът. Признатите за виновни в най-лошите престъпления може да бъдат осъдени на смърт; за останалите — нека предложат заложници като гаранция за бъдещата си лоялност и да предадат част от земите и замъците си.

Благоразумието в подхода на лорд Рогар било ясно за повечето други поддръжници на младия крал, но възгледите му нямало да се наложат, ако самият Джеерис не взел нещата в свои ръце. Макар и само на четиринайсет, момчето крал доказало от самото начало, че няма да се примири да седи покорно, докато други управляват от негово име. Със своя майстер, сестра си Алисан и няколко млади рицари Джеерис се качил на Железния трон и призовал лордовете си да го изслушат.

— Няма да има никакви процеси, никакви изтезания и никакви екзекуции — заявил той. — Владението трябва да види, че аз не съм чичо ми. Няма да започна царуването си окъпан в кръв. Някои дойдоха под знамената ми рано, някои — късно. Нека останалите дойдат сега.

Джеерис все още не бил нито коронован, нито помазан, и все още не бил навършил пълнолетие; изявлението му следователно нямало никаква законова сила, нито имал властта да се наложи над своя съвет и регент. Но такава била силата на думите му и решимостта, която показал, както седял и ги изгледал всички от Железния трон, че лордовете Баратеон и Веларион веднага дали на принца поддръжката си и останалите скоро ги последвали. Само сестра му Рена дръзнала да му каже „не“.

— Ще те поздравят, когато короната бъде поставена на главата ти — казала тя, — както някога поздравиха нашия чичо и преди него — баща ни.

В крайна сметка въпросът останал да се реши от регента… а макар кралица Алиса да желаела възмездие заради себе си, не поискала да тръгне срещу желанията на сина си.

— Би го направило да изглежда слаб — съобщава се, че казала на лорд Рогар, — а той не трябва никога да изглежда слаб. Това беше провалът на баща му.

И така повечето от хората на Мегор били пощадени.

През следващите дни тъмниците на Кралски чертог били опразнени. След като им дали храна, пиене и чисто одеяние, пленниците били въвеждани в тронната зала по седмина наведнъж. Там, пред очите на богове и хора, те отхвърляли васалната си вярност към Мегор и се заклевали на неговия племенник Джеерис, падали на колене, след което младият крал им заповядвал да станат, дарявал ги с опрощението си и възстановявал земите и титлите им. Не бива да се мисли че обвинените се измъкнали без наказание обаче. Лордове, както и рицари, били принудени да изпратят по един син в двора, та младежите да служат на краля и да стоят като заложници; от ония, които нямали синове, била поискана дъщеря. Най-богатите от лордовете на Мегор отстъпили и част от земите си също тъй, между които Тауърс, Дарклин и Стонтън. Други изкупили опрощението си със злато.

Царската милост не се разпростряла над всички. Палачът на Мегор, тъмничарите и изповедниците били признати за виновни в съучастничество на Тиана от Кулата в изтезаването и смъртта на принц Визерис, който за толкова кратко бил наследник и заложник на Мегор. Главите им били поднесени на кралица Алиса, заедно с ръцете, които те дръзнали да вдигнат срещу кръвта на дракона. Нейна милост заявила, че била „напълно доволна“ от отплатата.

Един друг мъж също загубил главата си: сир Маладон Мур, рицар на Кралската гвардия, който бил обвинен, че е държал Серайз Хайтауър, първата кралица на Мегор, докато неговият Заклет брат сир Оуен Буш ѝ отреже езика, при което заради борбата на Нейна милост острието се хлъзнало и причинило смъртта ѝ. (Сир Маладон, трябва да се отбележи, настоял, че цялата тази история е измислица, и казал, че кралица Серайз е умряла от „опърничавост“. Признал обаче, че е предал Тиана от Кулата в ръцете на крал Мегор и че бил свидетел, когато той я убил, тъй че все едно кръвта на кралицата била по ръцете му.)

Петима от Седемте на Мегор все пак оцелели. Двама от тях, сир Оливер Бракън и сир Реймънд Малъри, изиграли роля в падането на покойния крал, като станали „обърни плащове“ и минали на страната на Джеерис, но момчето крал правилно отбелязало, че по този начин те са нарушили клетвите си да защитават живота на краля със собствения си. „Няма да търпя клетвопрестъпници в двора си“, заявил той. Поради това всичките петима от Кралската гвардия били осъдени на смърт… но по настояване на принцеса Алисан се постигнало съгласие, че може да бъдат пощадени, ако заменят белите си плащове с черни и се включат в Нощния страж. Четирима от петимата приели тази милост и заминали за Вала. Заедно със сир Оливър и сир Реймънд обърни плащовете заминали сир Джон Толет и сир Симънд Крейн.

Петият рицар на Кралската гвардия, сир Харолд Лангуард, настоял за съд чрез битка. Джеерис удовлетворил желанието му и предложил той лично да се изправи срещу сир Харолд в единичен двубой, но кралицата регент се наложила в това. Вместо него един млад рицар от бурните земи бил посочен за поборник на Короната. Сир Джайлс Мориген, избраникът, бил племенник на Дамон Набожния, Великия капитан на Синовете на Воина, който ги водел в техния Съд на Седемте срещу Мегор. Жаден да докаже верността на своя дом към новия крал, сир Джайлс набързо се справил с престарелия сир Харолд и скоро след това бил назначен за Лорд-командир на Кралската гвардия на Джеерис.

Междувременно новината за милостта на принца се разпространила из владението. Един по един останалите привърженици на крал Мегор разпуснали войските си, напуснали замъците си и отпътували до Кралски чертог, за да се закълнат във васална вярност. Някои го направили с неохота, опасявайки се, че Джеерис можело да се окаже слаб и безпомощен като баща си… но тъй като Мегор не оставил наследник от своята плът, нямало приемлив съперник, около когото да се събере съпротива. Дори и най-ревностните привърженици на Мегор били спечелени, след като се срещнали с Джеерис, защото той представлявал всичко, което трябва да е един принц: откровен, щедър и толкова благороден, колкото бил храбър. Великият майстер Бенифер (върнал се наскоро от самоналоженото си изгнание в Пентос) е написал, че той бил „образован като майстер и благочестив като септон“, и макар част от това да може да се приеме като ласкателство, в думите имало и истина. Дори за майка му кралица Алиса се съобщава, че наричала Джеерис „най-добрият от тримата ми синове“.

Не бива да се мисли, че помирението на лордовете е донесло мир на Вестерос за една нощ. Усилията на крал Мегор да изкорени Бедните братя и Синовете на Воина настроило много благочестиви мъже и жени против него и против дома Таргариен. Макар той да събрал главите на стотици Звезди и Мечове, други стотици останали и десетки хиляди дребни владетели, оземлени рицари и простолюдие ги приютявали, хранели ги и им предлагали помощ и утеха където могли. Силас Дрипавия и Денис Хромия командвали скитнически банди на Бедни братя, които идвали и си отивали като призраци, изчезвали в зеления лес, щом бъдели застрашени. Северно от Златния зъб Червеното псе на Хълмовете, сир Джофри Догет, се местел между западните земи и речните земи както му скимнело, с подкрепата и мълчаливото съгласие на лейди Лусинда, благочестивата съпруга на лорда на Речен пад. Сир Джофри, който си присвоил мантията на Великия капитан на Синовете на Воина, бил обявил намерението си да възстанови гордия някога орден до прежната му слава и набирал рицари под знамената му.

И все пак най-голямата заплаха била на юг, където септон Месечина и неговите следовници лагерували под стените на Староград под закрилата на лорд Оукхарт, лорд Роуан и техните рицари. Грамаден и малко тромав, Месечината бил благословен с гръмък глас и внушителна физика. Макар неговите Бедни братя да го провъзгласили за „истинския Върховен септон“, този септон (ако наистина е бил такъв), изобщо не бил олицетворение на благочестивостта. Хвалел се гордо, че „Седемлъчата звезда“ била единствената книга, която е чел, а мнозина се съмнявали и в това, защото не било известно да е цитирал някога от светия том, а и никой не го бил виждал да чете или да пише.

Босоног, брадат и обладан от безмерен плам, „Най-бедния брат“ можел да говори с часове и често го правел… а това, за което говорел, било грехът. „Аз съм грешник“ били думите, с които септон Месечина започвал всяка проповед, и наистина бил грешник. Същество с неутолим апетит, чревоугодник и пияница, прочут със своя разврат, Месечината лягал всяка нощ с различна жена, като оплодил толкова много жени, че послушниците му започнали да говорят, че можел да направи и ялова жена плодородна. Такова било невежеството и глупостта на последователите му, че започнали да вярват на тази приказка нашир и длъж; стотици мъже започнали да му предлагат жените си и майки — дъщерите си. Септон Месечината никога не отказвал на такива предложения, а след известно време някои от странстващите рицари и войници сред дрипавата му сган започнали да рисуват образи на „Кура на Месечината“ на щитовете си и се разраснала оживена търговия с тояжки, висулки и криваци, резбовани да наподобяват члена на Месечината. Вярвало се, че докосване с главата на тези талисмани дарявало благоденствие и късмет.

Всеки ден септон Месечина излизал пред множеството, за да осъди греховете на дома Таргариен и Блюдолизеца, който позволил техните мерзости, докато вътре в Староград истинският Отец на Верните станал буквално затворник в собствения си дворец, без да може да излезе извън стените на Звездната септа. Макар да затворил портите си пред септон Месечина и следовниците му и да отказал да им позволи да влязат в града му, лорд Хайтауър не проявил никакво желание да излезе с оръжие срещу тях въпреки настойчивите молби на Негова висша святост. Когато бил притиснат да обясни причините, негово благородие се позовал на нежелание да пролива благочестива кръв, но мнозина твърдели, че същинската причина била нежеланието му да излезе на битка срещу лорд Оукхарт и Роуан, дали на Месечината своята закрила. Неохотата му спечелила името лорд Донел Мудния от майстерите на Цитаделата.

Дългият конфликт между крал Мегор и Вярата направил наложително Джеерис да бъде помазан за крал от Върховния септон, съгласили се лорд Рогар и кралицата регент. Преди да може да стане това обаче трябвало на всяка цена да се справят със септон Месечина и дрипавата му орда, за да може принцът безопасно да отпътува до Староград. Имало надежда, че новината за смъртта на Мегор щяла да е достатъчна, за да се убедят последователите на Месечината да се разпръснат, и някои направили точно това… но не повече от няколкостотин в множество, наброяващо близо пет хиляди.

— Какво значение може да има смъртта на един дракон, когато друг се издига на негово място? — заявил септон Месечина на тълпата си. — Вестерос никога няма да бъде чист отново, докато всички Таргариени не бъдат избити или изтласкани обратно в морето.

Всеки ден проповядвал наново, призовавал лорд Хайтауър да му предаде Староград, призовавал Върховния блюдолизец да напусне Звездната септа и да се изправи пред гнева на Бедните братя, които е предал, призовавал простолюдието на кралството да се вдигне на бунт. (И всяка нощ съгрешавал наново.)

В другия край на кралството, в Кралски чертог, Джеерис и съветниците му обмисляли как да отърват владението от тази напаст. Момчето крал и неговите сестри, Рена и Алисан, всички имали дракони и според някои най-добрият начин да се справят със септон Месечината било както Егон Завоевателя и сестрите му се справили с Двамата крале на Полето на огъня. Джеерис обаче не желаел подобна касапница, а майка му, кралица Алиса твърдо я забранила, като им напомнила за съдбата на Ренис Таргариен и нейния дракон в Дорн. Лорд Рогар, Ръката на краля, казал, с известна неохота, че е готов да поведе войската си през Предела и да разпръсне с оръжие хората на Месечината… макар че това означавало да изправи своите мъже от бурните земи и каквито други сили успее да събере срещу лордовете Роуан и Оукхарт и техните рицари и бойци, както и срещу Бедните братя.

— Най-вероятно ще спечелим — заявил Защитникът на владението, — но не без цена.

Може би боговете са слушали, защото още докато кралят и съветът обсъждали в Кралски чертог, проблемът бил разрешен по най-неочакван начин. Вечерният мрак падал над Староград, когато септон Месечина се оттеглил в палатката си за вечеря, изтощен от целодневни проповеди. Както винаги, бил охраняван от своите Бедни братя, грамадни мускулести брадвари с нестригани бради, но когато една миловидна млада жена се представила пред палатката на септона с бутилка вино, което желаела да даде на Негова святост в замяна на помощта му, пуснали я веднага. Знаели що за помощ търси жената: такава, която да сложи бебе в корема ѝ.

Минало малко време, през което мъжете извън палатката чували само по някой изблик на смях от септон Месечина вътре. Но после внезапно се чул стон и женски писък, последван от яростен рев. Платнището на палатката се разтворило и жената изхвърчала навън, полугола и боса, и хукнала ококорена и ужасена преди някой от Бедните братя да се сети да я спре. Миг по-късно на входа се появил септон Месечина, гол, с дивашки рев и плувнал в кръв. Държал се за шията и кръвта се процеждала между пръстите му и капела по брадата му от прерязаното гърло.

Казват, че Месечината се тътрел из половината лагер и залитал от един лагерен огън на друг в търсене на курвата, която го заклала. Най-сетне дори огромната му сила го предала; рухнал и умрял, докато следовниците му се трупали около него и виели от скръб. От убийцата му нямало и следа: изчезнала в нощта и никой повече не я видял. Разгневени Бедни братя разпердушинили лагера за един ден и една нощ, докато я търсели, събаряли палатки, задържали десетки жени и биели всеки мъж, опитал се да застане на пътя им… но ловът бил напразен. Самите пазачи на септон Месечина не можели дори да се разберат помежду си как е изглеждала убийцата му.

Стражите обаче си спомнили, че жената била донесла бутилка вино като подарък за септона. Половината вино все още било останало в бутилката, когато претърсили палатката, и четирима от Бедните братя си го споделили по изгрев-слънце, след като отнесли трупа на пророка си в леглото му. И четиримата били мъртви преди пладне. Виното било смесено с отрова.

След смъртта на Месечината опърпаното воинство, което той довел до Староград, започнало да се разпада. Някои от следовниците му вече се били измъкнали, когато до тях стигнала вестта за смъртта на крал Мегор и възкачването на Джеерис. Сега вадичката станала порой. Още преди трупът на септона да започне да мирише, десетина съперници излезли напред да си присвоят сана му и между съответните им поддръжници избухнали боеве. Може да се е мислело, че хората на Месечината щели да се обърнат към двамата лордове сред тях за водачество, но нищо не би могло да е по-далече от истината. Бедните братя не били почитатели на благородното съсловие, а неохотата на лордовете Роуан и Оукхарт да хвърлят рицарите и войниците си в щурм на стените на Староград ги направили подозрителни към двамата лордове.

Притежанието на тленните останки на Месечината само по себе си се оказало кокалът, за който се сръфали двама от кандидат-наследниците му, Бедния брат, известен като Роб Гладничето, и някой си Локрас, наричан Локрас Учения, защото се хвалел, че знаел цялата „Седемлъча звезда“ наизуст. Локрас твърдял, че имал видение, че Месечината тепърва щял да връчи Староград в ръцете на следовниците си, дори и след смъртта си. След като отнел трупа на септона от Роб Гладничето, този „учен“ глупак го вързал на гърба на кон, гол, кървав и гниещ, за да щурмува портите на Староград.

По-малко от сто души се включили в щурма обаче и повечето от тях загинали под дъжд от стрели, копия и камъни преди да стигнат на сто разкрача от градските стени. Тези, които все пак стигнали, били залети с вряло масло или запалени с горящ катран, със самият Локрас Учения между тях. Когато всичките му хора загинали или издъхвали, десетина от най-храбрите рицари на лорд Хайтауър препуснали на излаз, взели трупа на септон Месечина и му отрязали главата. Ощавена и препарирана, по-късно тя била поднесена на Върховния септон в Звездната септа като подарък.

Безплодният щурм се оказал последният лъх на похода на септон Месечина. Лорд Роуан напуснал лагера след час с всичките си рицари и войници. Лорд Оукхарт го последвал на другия ден. Останалото воинство, странстващи рицари, Бедни братя, лагерни питомци и амбуланти, се пръснало във всички посоки (плячкосвайки всяко стопанство, село и твърдина по пътя си). По-малко от четиристотин останали от петте хиляди, които септон Месечина довел при Староград, когато лорд Донел Мудния най-сетне се размърдал и излязъл със сила, за да изколи изостаналите.

Убийството на Месечината премахнало последната главна пречка за възкачването на Джеерис Таргариен на Железния трон, но от онзи ден до ден-днешен кипи дебат кой бил виновен за смъртта му. Никой всъщност не вярва, че жената, посегнала да отрови „грешния септон“ и накрая му прерязала гърлото, е действала сама. Явно е била само нечия маша… но чия? Дали самото момче крал я е пратило, или може би е била агент на неговата Ръка, Рогар Баратеон, или на майка му, кралицата регент? Някои са стигнали до убеждението, че жената е била една от Безликите, покритата с позорна слава гилдия на чародеи-убийци от Браавос. В подкрепа на това твърдение те са привеждали внезапното ѝ изчезване, начина, по който тя се „стопила в нощта“ след убийството, и факта, че пазачите на септон Месечина не могли да се разберат как е изглеждала.

По-разумни хора и тези, които са по-запознати с порядките на Безликите, не вярват много на тази теория. Самата непохватност на убийството на Месечината говори против това да е тяхно дело, защото Безликите много внимават убийствата им да приличат на естествена смърт. За тях това е въпрос на гордост, самият темел на изкуството им. Прерязването на гърлото на човек и оставянето му да залита в нощта, като крещи, че са го убили, е под равнището им. Повечето учени днес са убедени, че убийцата не е била нещо повече от една от жените, вървящи след войниците, действала по поръка било на лорд Роуан или на лорд Оукхарт, или навярно и на двамата. Макар никой от тях де не е посмял да изостави Месечината приживе, пъргавината, с която двамата лордове изоставили каузата му след смъртта му, предполага, че недоволството им е било от Мегор, не от дома Таргариен… и всъщност двамата скоро щели да се върнат в Староград, разкаяни и покорни, за да коленичат пред принц Джеерис на коронацията му.

След като пътят към Староград отново бил чист и безопасен, коронацията се извършила в Звездната септа в последните дни на 48-мата година След Завоеванието. Върховният септон — Върховният блюдолизец, когото септон Месечина се надявал да свали — лично помазал младия крал и поставил на главата му короната на баща му Енис. Последвали седем дни пиршества, през които стотици лордове велики и малки дошли да подвият коляно и да закълнат мечовете си на Джеерис. Сред присъстващите били сестрите му Рена и Алисан; младите му племеннички Ерея и Рела; майка му, кралицата регент Алиса; Ръката на краля Рогар Баратеон; сир Джайлс Мориген, лорд-командирът на Кралската гвардия; Великият майстер Бенифер; събраните архимайстери на Цитаделата… и един мъж, когото никой не очаквал да види: сир Джофри Догет, Червеното псе на Хълмовете, самопровъзгласилият се Велик капитан на обявените извън закона Синове на Воина. Догет пристигнал заедно с лорд и лейди Тъли от Речен пад… не във вериги, както повечето може би очаквали, а с безопасен ескорт, като носел печата на самия крал. Великият майстер Бенифер написал след това, че срещата между момчето крал и разбойника рицар „подредила масата“ за цялото последвало царуване на Джеерис. Когато сир Джофри и лейди Лусинда го подканили да отмени декретите на Мегор и да възстанови Мечовете и Звездите, Джеерис твърдо отказал.

— Вярата не се нуждае от мечове — заявил той. — Те имат моята закрила. Закрилата на Железния трон. — Отменил обаче наградите, обещани от Мегор за главите на Синовете на Воина и Бедните братя. — Няма да водя война срещу собствения си народ — казал той, — но няма и да търпя измяна и бунт.

— Вдигнах се срещу вашия чичо точно както вие направихте — отвърнал непокорно Червеното псе на Хълмовете.

— Така е — съгласил се Джеерис, — и се бихте храбро, никой не може да го отрече. Синовете на Воина вече не съществуват и клетвите ви към тях са приключили, но не е нужно и службата ви да е приключила. Имам място за вас.

И с тези думи младият крал стъписал двора, като предложил на сир Джофри място до него като рицар от Кралската гвардия. Тогава настъпила тишина, съобщава ни Великият майстер Бенифер, а когато Червеното псе извадил дългия си меч, имало известен страх, че може да понечи да нападне краля с него… но рицарят паднал на едно коляно, свел глава и положил оръжието си в нозете на Джеерис. Казват, че имало сълзи по страните му.

Девет дни след коронацията младият крал напуснал Староград за Кралски чертог. Повечето от двора му пътували с него в онова, което се превърнало във величествен обход през Предела… но сестра му Рена останала с тях само до Планински рай, където яхнала своя дракон, Сънеплам, за да се върне на Светлия остров и в замъка на лорд Фарман над морето и да се сбогува не само с краля, но и с дъщерите си. Рела, послушница, заклета на Вярата, била останала в Звездната септа, докато близначката ѝ, Ерея, продължила с краля до Червената цитадела, където щяла да служи като виночерпка и придружителка на принцеса Алисан.

Все пак, забелязано е, че нещо любопитно сполетяло момичетата на кралица Рена след кралската коронация. Близначките винаги били като огледални образи една на друга външно, но не и в темперамент. Докато за Рела се казва, че била дръзко и упорито дете, и ужас за септите, на които била поверена, за Ерея се знаело, че била свенливо, плахо същество, много податливо на сълзи и страхове. „Тя се плаши от коне, кучета, момчета със силни гласове, мъже с бради, от танцуване — и се ужасява от дракони“, написал Великият майстер Бенифер, когато Ерея за първи път дошла в двора.

Това било преди падането на Мегор и коронацията на Джеерис обаче. След това момичето, което останало в Староград, се отдало на молитва и учение и никога не се нуждаело от порицание, докато момичето, което се върнало в Кралски чертог, се оказало живо, остроумно и авантюристично и скоро започнало да прекарва половината си време от деня в кучкарниците, конюшните и дворовете за дракони. Макар нищо да не се доказало, широко разпространено било убеждението, че някой — самата кралица Рена може би, или майка ѝ, кралица Алиса — са използвали повода с коронацията на краля, за да подменят близначките. И да е било така, никой не бил склонен да задава въпроси около измамата, защото докато Джеерис не се сдобиел с наследник от своята плът, принцеса Ерея (или момичето, което вече носело това име) била наследничка на Железния трон.

Всички сведения са единодушни, че завръщането от Староград в Кралски чертог било триумф. Сир Джофри яздел до краля и по пътя били поздравявани от ликуващи тълпи. Тук-там се появявали Бедни братя, мършави и немити, с дълги бради и големи брадви, за да се помолят за същата милост, с каквато бил удостоен Червеното псе. Джеерис им я дал, при условие че се съгласят да заминат на север и да се включат в Нощния страж на Вала. Стотици се заклели да го сторят, сред които не кой да е, а Роб Гладничето. „До едно обръщане на луната след коронясването му — пише Великият майстер Бенифер — крал Джеерис помири Железния трон с Вярата и сложи край на кръвопролитието, което тормозеше царуванията на неговия чичо и баща.“

Годината на Трите невести

49 г. СЗ

Четирийсет и деветата година след Завоеванието на Егон дала на народа на Вестерос така желания отдих от хаоса и конфликтите. Била година на мир, изобилие и женитба, запомнена в аналите на Седемте кралства като Годината на Трите невести.

Новата година била едва на две седмици, когато вестта за първата от трите женитби дошла от запад, от Светлия остров край Морето на залеза. Там, в малка и бърза церемония под открито небе, Рена Таргариен се омъжила за Андроу Фарман, втория син на лорда на Светлия остров. Било първият брак на младоженеца и третия на невястата. Макар и два пъти овдовяла, Рена била едва на двайсет и шест. Новият ѝ съпруг, само на седемнайсет, бил забележимо по-млад, чаровен и мил младеж, за когото казват, че бил безумно влюбен в новата си съпруга.

Бракосъчетанието им било ръководено от бащата на младоженеца, Марк Фарман, лорд на Светлия остров, и извършено от собствения му септон. Лиман Ланистър, лорд на Скалата на Кастърли и неговата жена, Йокаста, били единствените присъстващи велики лордове. Две от предишните фаворитки на Рена, Саманта Стоукуорт и Алейн Ройс, успели припряно да се доберат до Светлия остров, за да застанат с овдовялата кралица заедно с буйната сестра на младоженеца, лейди Елиса. Останалите гости били знаменосци и домашни рицари, заклети било на дома Фарман или на дома Ланистър. Кралят и дворът останали в пълно неведение за брака, докато гарван от Скалата не донесъл вестта дни след сватбения пир и възлягането, което утвърдило съюза.

Хроники в Кралски чертог съобщават, че кралица Алиса била дълбоко оскърбена от изключването ѝ от сватбата на дъщеря ѝ и че отношенията между майка и дете никога повече не се стоплили, докато Рогар Баратеон бил разгневен, че Рена е дръзнала да се омъжи отново без позволението на Короната… Короната в този случай бил самият той, като Ръка на младия крал. Ако било поискано позволение обаче, не е сигурно, че е щяло да бъде дадено, тъй като Андроу Фарман, вторият син на един дребен лорд, бил смятан от мнозина за съвсем недостоен за ръката на жена, която е била два пъти кралица и оставала майката на наследничката на краля. (Между другото най-младите братя на лорд Рогар останали неженени към 49 г. СЗ, а негово благородие имал двама племенници от друг брат, които също били на подходяща възраст и от подходящо родословие, за да бъдат смятани за потенциални брачни партньори за вдовица Таргариен, факти, които биха могли добре да обяснят както гнева на Ръката, така и потайността, с която кралица Рена се омъжила.) Самият крал Джеерис и сестра му Алисан се възрадвали на новината, изпратили дарове и поздравления до Светлия остров и заповядали камбаните на Червената цитадела да звънят празнично.

Докато Рена Таргариен празнувала женитбата си на Светлия остров, в Кралски чертог крал Джеерис и майка му, кралицата регент, усърдно подбирали съветници, които да им помагат в управлението за следващите две години. Помирението оставало водещият им принцип, тъй като разделенията, които до толкова скоро раздирали Вестерос, далеч не били изцерени. Възнаграждаването на собствените му лоялисти и изключването на хората на Мегор и Верните от властта щяло само да изостри раните и да породи нови недоволства, преценил младият крал. Майка му се съгласила.

Съответно Джеерис се обърнал към лорда на остров Птичи нокът, Едуел Селтигар, който бил Ръка на краля при Мегор, и го повикал в Кралски чертог да служи като лорд-ковчежник и управител на хазната. За лорд-адмирал и старши на корабите младият крал се обърнал към своя чичо Демън Веларион, лорд на Приливите, брат на кралица Алиса и един от първите велики лордове, изоставили Мегор Жестокия. Прентис Тъли, лорд на Речен пад, бил повикан в двора да служи като управител на законите; с него дошла високопочитаемата му съпруга лейди Лусинда, прочута със своята благочестивост. Командването на Градската стража, най-голямата въоръжена сила в Кралски чертог, кралят поверил на Карл Корбрей, лорд на дома Харт, който се сражавал редом до Егон Некоронования под Окото на боговете. Над всички тях стоял Рогар Баратеон, лорд на Бурен край и Ръка на краля.

Би било грешка да се подценява влиянието на самия Джеерис Таргариен през годините на неговото регентство, защото въпреки младостта си момчето крал присъствало почти на всеки съвет (но не на всички, както ще се каже след малко) и никога не се свеняло да се изкаже. В крайна сметка обаче окончателната власт през този период била в ръцете на майка му, кралицата регент, и на Ръката, мъж, вдъхващ страхопочитание.

Синеок, чернобрад и мускулест като бик, лорд Рогар бил най-големият от петима братя, всички внуци на Орис Едноръкия, първия Баратеон, лорд на Бурен край. Орис бил незаконен брат на Егон Завоевателя и неговият най-доверен командир. След като убил Аргилак Надменния, последния Дърандън, той взел дъщерята на Аргилак за съпруга. Следователно лорд Рогар можел да твърди, че в жилите му тече както кръвта на дракона, така и на старите крале на бурята. Без да е майстор с меча, негово благородие предпочитал да борави с двуостра брадва в битка… брадва, казвал той често, „достатъчно голяма и тежка, за да пробие драконов череп“.

Тези думи били опасни през царуването на Мегор Жестокия, но и да се е боял Рогар Баратеон от гнева на Мегор, прикривал го е добре. Мъжете, които го познавали, се изненадали, когато той дал подслон на кралица Алиса и децата ѝ след бягството им от Кралски чертог и когато първи обявил принц Джеерис за крал. Собственият му брат Борис го били чували да казва, че Рогар мечтаел да се изправи срещу крал Мегор в двубой и да го посече с брадвата си.

Тази мечта съдбата му отказала. Вместо кралеубиец лорд Рогар станал кралесъздател, връчвайки Железния трон на принц Джеерис. Неколцина оспорили правото му да заеме мястото си до младия крал като Ръка; някои стигнали дотам, че да подшушват, че оттук насетне Рогар Баратеон щял да управлява кралството, защото Джеерис бил дете и син на слаб баща, докато майка му била само една жена. А когато било обявено, че лорд Рогар и кралица Алиса ще се женят, мълвата се разраснала… защото какво е лорд съпругът на една кралица, ако не крал?

Лорд Рогар бил женен веднъж преди, но жена му умряла млада, отнесена от треска по-малко от година след сватбата им. Кралицата регент Алиса била на четирийсет и две и се смятало, че е подминала детеродната възраст; лордът на Бурен край бил с десет години по-млад. Няколко години по-късно септон Барт пише, че Джеерис се противопоставил на брака: младият крал чувствал, че неговата Ръка е попаднал в собствения си капан, мотивиран по-скоро от жаждата за власт и положение, отколкото от истинска любов към майка му. Също така бил ядосан, че нито майка му, нито кандидатът ѝ са потърсили позволението му, пише Барт… но след като не повдигнал никакви възражения за брака на сестра си, кралят не бил убеден, че има правото да предотврати този на майка си. Така че Джеерис премълчал и не дал никакъв намек за опасенията си, освен пред няколко близки довереници.

На Ръката се възхищавали заради неговата храброст, уважаван бил заради силата му и вдъхвал страх заради бойното си юначество и умение в боравенето с оръжия. Кралицата регент била обичана. „Толкова красива, толкова храбра, толкова скръбна“, казвали жените за нея. Дори лордове, които може да са били разочаровани, че ги управлявала жена, били готови да я приемат за свой сюзерен, спокойни от това, че имала до себе си Рогар Баратеон, а младият крал още нямал шестнайсет.

Била красива като дете, единодушни са всички, дъщерята на могъщия Етан Веларион, лорд на Приливите, и на неговата лейди съпруга Алара от дома Масей. Родословната ѝ линия била древна, горда и богата, майка ѝ била смятана за голяма красавица, дядо ѝ бил един от най-старите и най-близки приятели на Егон Дракона и неговите кралици. Боговете благословили самата Алиса с тъмнолилавите очи и блестяща сребриста коса на Стара Валирия и ѝ дали чар, ум и доброта също тъй, а докато отраствала, около нея се стичали ухажори от всяко кътче на владението. Никога не бил повдиган въпросът за кого щяла да се омъжи обаче. За момиче като нея щяла да е достойна само кралска особа и през 22-рата година СЗ тя се омъжила за принц Енис Таргариен, безспорния наследник на Железния трон.

Бракът им бил щастлив и плодоносен. Принц Енис бил нежен и грижовен съпруг, добросърдечен, щедър и никога неверен. Алиса му родила пет силни здрави деца, две дъщери и трима сина (шесто дете, друга дъщеря, умряло в бебешката си люлка скоро след раждането), а когато неговият баща умрял през 37 г. СЗ, короната била наследена от Енис и Алиса станала неговата кралица.

През последвалите години тя видяла как царуването на съпруга ѝ рухва и става на пепел, докато навсякъде около него се надигали врагове. През 42 г. СЗ той умрял, сломен и презиран, само на трийсет и пет години. Кралицата едва имала време да го оплаче, преди брат му да заграби трона, който по право се полагал на най-големия ѝ син. Видяла как синът ѝ се вдигнал срещу него и умрял, заедно с дракона си. Скоро след това вторият ѝ син го последвал на траурната клада, изтерзан до смърт от Тиана от Кулата. Заедно с двете си най-малки деца Алиса се оказала фактически затворничка на човека, който причинил смъртта на синовете ѝ, и трябвало да стане свидетелка, когато най-голямата ѝ дъщеря била принудена да се омъжи за същото това чудовище.

Играта на тронове взима много странни обрати обаче и на свой ред самият Мегор паднал, в не малка степен благодарение на куража на овдовялата кралица Алиса и на смелостта на лорд Рогар, който се сприятелил с нея и я приютил, когато никой друг не бил склонен да го направи. Боговете били добри към тях и ги дарили с победа, и сега на жената, някогашната Алиса от дома Веларион, трябвало да се даде втори шанс за щастие с нов съпруг.

Бракосъчетанието на Ръката на краля и на кралицата регент трябвало да бъде толкова великолепно, колкото скромно било това на овдовялата кралица Рена. Самият Върховен септон щял да извърши сватбените ритуали, на седмия ден от седмата луна на новата година. Мястото щяло да бъде полудовършената Драконова яма, все още открита към небето, чиито издигащи се редове от каменни скамейки щели да позволят десетки хиляди да наблюдават брачните церемонии. Празненствата щели да включват голям турнир, седем дни пиршества и веселби и дори инсценировка на морска битка, водена във водите на залива Черна вода.

Никоя сватба и наполовина толкова великолепна не е била празнувана във Вестерос, откакто се помни, и лордове велики и малки из Седемте кралства и извън тях се събрали за празненствата. Донел Хайтауър дошъл от Староград със сто рицари и седемдесет и седем Най-набожни, придружаващи Негова висша святост Върховния септон, а Лиман Ланистър довел триста рицари от Скалата на Кастърли. Брандън Старк, болнавият лорд на Зимен хребет, направил дългото пътуване от Севера със синовете си Уолтън и Аларик, придружени от дванайсет страховити знаменосци северняци и трийсет Заклети братя от Нощния страж. Лордовете Арин, Корбрей и Ройс представили Долината, лордовете Селми, Дондарион и Тарли — Дорнските гранични земи. Дори отвъд границите на владението дошли великите и могъщите; принцът на Дорн пратил сестра си, Морският лорд на Браавос — син. Архонтът на Тирош прехвърлил лично Тясното море с девицата си дъщеря, както и не по-малко от двайсет магистри от Свободния град Пентос. Всички донесли щедри дарове, за да ги поднесат на Ръката и кралицата регент; най-пищните дошли от онези, които едва доскоро били хора на Мегор, и от Рикард Роуан и Торген Оукхарт, сражавали се на страната на септон Месечина.

Сватбените гости дошли уж за да отпразнуват съюза на Рогар Баратеон и Вдовстващата кралица, но не ще и съмнение, че са имали други причини за присъствието си. Мнозина желаели да се спогодят с Ръката, в чието лице повечето виждали действителната власт в кралството; други искали да преценят новия си малолетен крал. И Негова милост не им отказал тази удобна възможност. Сир Джайлс Мориген, кралският шампион и заклет щит, обявил, че Джеерис би дал с удоволствие аудиенция на всеки лорд или оземлен рицар, който пожелае да се срещне с него, и сто и двайсет от гостите приели поканата. Младият крал си спестил голямата зала и величието на Железния трон и посрещнал лордовете в интимната атмосфера на своя соларий, в присъствието само на сир Джайлс, един майстер и няколко слуги.

Там, казват, окуражил всекиго да говори свободно и да сподели вижданията си по проблемите на кралството и как те биха могли да се преодолеят. „Не е син на баща си“, казал след това лорд Ройс на своя майстер; похвала, изказана с неохота навярно, но похвала все пак. Лорд Ванс от Приюта на пътника го чули да казва: „Той слуша добре, но говори малко“. Рикард Роуан казал, че Джеерис е вежлив и любезен, Кайл Конингтън го преценил като остроумен и с добро чувство за хумор, Мортън Карон — като предпазлив и проницателен. „Смее се често и весело, често дори на себе си“, казал одобрително Джон Мертинс, но Алек Хънтър го сметнал за строг, а Торген Оукхарт за мрачен. Лорд Малистър заявил, че бил мъдър над годините си, докато лорд Дари казал, че обещавал да бъде „такъв крал, пред когото всеки лорд би бил горд да коленичи“. Най-дълбоката похвала дошла от Брандън Старк, лорда на Зимен хребет, който заявил: „Виждам неговия дядо в него“.

Ръката на краля не присъствал на нито една от тези аудиенции, но не бива да се мисли, че лорд Рогар е бил невнимателен домакин. Часовете, които негово благородие прекарал с гостите, били посветени на други занимания обаче. Излизал на лов с тях, гонел дивеч със соколи с тях, играел на зарове с тях, пирувал с тях, „и пресушили кралските изби“. След бракосъчетанието, когато турнирът започнал, лорд Рогар присъствал на всеки двубой с пики и на всеки групов бой, обкръжен от оживена и често пияна свита от велики лордове и прочути рицари.

Най-забележителното забавление на негово благородие обаче станало два дни преди церемонията. Макар в нито една от дворцовите хроники да не съществува запис за него, приказки, разправяни от слуги и повтаряни в течение на много години оттогава сред простолюдието, твърдят, че братята на лорд Рогар довели седем девственици през Тясното море от най-хубавите къщи за удоволствие на Лис. Кралица Алиса била отдала девствеността си преди много години на Енис Таргариен, тъй че не можело да става въпрос лорд Рогар да я дефлорира в брачната нощ. Лисенските девици трябвало да компенсират тази липса. Ако мълвата, чувана из двора след това, е вярна, негово благородие уж откъснал цветовете на четири от момичетата, преди да грохне от умора и пиене; братята му, племенници и приятели го направили за другите три, наред с четирийсет по-стари красавици, които отплавали с тях от Лис.

Докато Ръката гуляел, а крал Джеерис седял на аудиенция с лордовете на владението, неговата сестра принцеса Алисан забавлявала знатните дами, дошли с тях в Кралски чертог. По-голямата сестра на краля, Рена, била решила да не присъства на сватбените церемонии — предпочела да остане на Светлия остров със собствения си нов съпруг и двор, а кралицата регент Алиса била заета с приготовления за сватбата, тъй че задачата да е домакиня на съпругите, дъщерите и сестрите на великите и могъщите се паднала на Алисан. Макар едва наскоро да била навършила тринайсет, младата принцеса се справила с предизвикателството брилянтно, съгласни били всички. В течение на седем дни и седем нощи тя закусвала с една група благородни дами, обядвала с втора, вечеряла с трета. Показвала им чудесата на Червената цитадела, плавала с тях по залива Черна вода и яздела с тях из града.

Алисан Таргариен, най-малкото дете на крал Енис и кралица Алиса, била малко позната сред лордовете и дамите на владението преди това. Детството ѝ преминало в сянката на нейните братя и по-голямата ѝ сестра, Рена, а когато изобщо се споменавало за нея, било като за „малкото девойче“ или „другата дъщеря“. Била е малка, това е вярно; тънка и крехка, Алисан често била описвана като хубавичка, но рядко като красива, макар да била родена в дом, прочут с красотата си. Очите ѝ били по-скоро сини, отколкото лилави, косата — купчина буйни меденоцветни къдрици. Никой не оспорвал острия ѝ ум.

По-късно щели да разправят за нея, че се научила да чете още преди да я отбият, а дворцовият шут щял да си прави шеги как малката Алисан пръскала майчино мляко по валириански свитъци, опитвайки се да чете, докато сучела от гърдата на кърмачката си. Да е била момче, със сигурност щели да я пратят в Цитаделата да изкове майстерска верига, казвал за нея септон Барт… защото мъдрият мъж я ценял повече и от съпруга ѝ, комуто служел толкова дълго. Това обаче било далече в бъдещето; през 49 г. СЗ Алисан била само на тринайсет години, но всички хроники са единодушни, че правела силно впечатление на тези, които се запознавали с нея.

Когато най-после дошъл денят на сватбата, над четирийсет хиляди души простолюдие се изкачили на Хълма на Ренис до Драконовата яма, за да свидетелстват на брачния съюз на кралицата регент и Ръката. (Някои наблюдатели привеждат още по-голяма бройка.) Други хиляди приветствали лорд Рогар и кралица Алиса по улиците, докато процесията им преминавала през града с ескорт от стотици рицари на коне с пищна сбруя и колони от септи, биещи звънци. „Никога не е имало такъв блясък във всички анали на Вестерос“, написал Великият майстер Бенифер. Лорд Рогар носел златоткани одежди от глава до пети, под рогат шлем, а невястата му била заметната с връхно наметало, искрящо от скъпоценни камъни, с триглавия дракон на дома Таргариен и сребърния морски кон на Веларионите един срещу друг на разделено поле.

Все пак, при цялото великолепие на невястата и младоженеца, пристигането на децата на Алиса било това, за което в Кралски чертог се говорело по-късно години наред. Крал Джеерис и принцеса Алисан се появили последни, спускайки се от ясното небе на своите дракони Вермитор и Среброкрил (Драконовата яма все още била без големия купол, който щял да се превърне в коронното ѝ величие, трябва да се напомни), големите им кожени криле вдигнали облаци пясък, щом се спуснали един до друг, за възхита и ужас на събралото се множество. (Често разправяната приказка, че пристигането на драконите накарало престарелия Върховен септон да подмокри халата си, вероятно е само злословие.)

За самата церемония, пира и полагащата се първа брачна нощ не е нужно да говорим много. Сводестата тронна зала на Червената цитадела приютила най-великите от лордовете и най-изтъкнатите задморски гости; по-дребните лордове, заедно с техните рицари и оръженосци, празнували в дворовете и по-малките зали на замъка, докато простолюдието на Кралски чертог се веселяло в сто хана, винарни, кръчми и бардаци. Въпреки мълвата за усилията му две нощи по-рано, благонадеждно се съобщава, че лорд Рогар изпълнил съпружеските си задължения енергично под възторжените възгласи на пияните си братя.

Седемдневен турнир последвал сватбата и държал във възхита събраните лордове и хората на града. Сблъсъците с пики били най-коравите и възбуждащите, виждани във Вестерос от много години, съгласни били всички; но това, което истински възбуждало страстите на тълпата този път, били битките, водени от пеши бойци с меч и копие, и брадва, и то с основание.

Ще припомним, че трима от седемте рицари, които служели като Кралска гвардия на Мегор Жестокия, били мъртви; останалите четирима били пратени на Вала, за да облекат черното. На техните места крал Джеерис до този момент бил обявил само сир Джайлс Мориген и сир Джофри Догет. Кралицата регент Алисан била тази, която първа поднесла идеята останалите пет свободни места да бъдат попълнени с изпитание в оръжия, а какъв по-добър повод за това от сватбата, когато щели да се съберат рицари от цялото владение? „Мегор имаше старци, блюдолизци, страхливци и скотове около себе си — заявила тя. — Искам рицарите, които защитават сина ми, да бъдат най-добрите, които може да се намерят където и да било във Вестерос, истински честни мъже, чиято вярност и кураж са неоспорими. Нека спечелят плащовете си с подвизи с оръжие, докато цялото владение гледа.“

Крал Джеерис бързо подкрепил идеята на майка си, но с едно практично извъртане от негова страна. Младият крал благоразумно постановил, че кандидат-бранителите му трябвало да докажат юначеството си спешени, а не на коне. „Хора, които биха навредили на краля си, рядко нападат на конски гръб с пика в ръката“, заявил Негова милост. И станало тъй, че конните двубои, които последвали сватбеното тържество на майка му, отстъпили първенството на дивашки групови сблъсъци и кървави двубои, които майстерите щели да назоват Войната за Белите плащове.

При стотиците рицари, жадни да се надпреварват за честта да служат в Кралската гвардия, единоборствата продължили цели седем дни. Няколко от по-колоритните претенденти станали фаворити на простолюдието, което ги аплодирало бурно всеки път, когато се биели. Един такъв бил Пияния рицар, сир Вилам Стафорд, нисък набит мъж с голям корем, който винаги се появявал толкова пиян, че било чудо, че можел да стои на краката си, камо ли да се бие. Простолюдието го нарекло Бъчонката ейл и пеело: „Хей, хей, бъчонка ейл“, всеки път, щом излезел на полето на турнира. Друг фаворит на тълпата бил Барда от Квартала на бълхите, Том Дрънкалото, който подигравал противниците си с мръснишки песни преди всеки сблъсък. Крехкият загадъчен рицар, известен само като Змията в алено, също имал много привърженици; когато най-сетне бил надвит и смъкнали маската му, „той“ се оказал жена, Джонквил Дарки, незаконна дъщеря на лорда на Дъскъндейл.

В крайна сметка никой от тези нямало да спечели бял плащ. Рицарите, които успели, макар и не толкова щури, били ненадминати в храброст, благородство и умение с оръжия. Само един бил издънка на владетелски дом: сир Лорънс Рокстън от Предела. Двама били заклети мечове: сир Виктор Доблестния, от домашната охрана на лорд Ройс от Писан камък, и сир Вилам Осата, който служел на лорд Малък лес от Жълъдов замък. Най-младият шампион, Пейт Бекасината, се бил с копие вместо с меч и някои се усъмнили доколко изобщо е рицар, но се оказал толкова умел с избраното оръжие, че сир Джофри Догет решил проблема, като лично посветил младока в рицарско звание под стотиците възгласи.

Най-старият шампион бил един побелял странстващ рицар на име Самгуд от Кисел хълм, покрит с белези и похабен мъж на шейсет и три, който твърдял, че се е сражавал в сто битки „и хич и не питай на чия страна, това само аз и боговете го знаем“. Едноок, плешив и почти беззъб, рицарят, наречен Сам Киселия, изглеждал кльощав като колец на ограда, но в бой показал бързината на наполовина по-млад и ужасно умение, наточено през дълги десетилетия битки, големи и малки.

Джеерис Помирителя щял да седи на Железния трон петдесет и пет години и много рицари щели да носят бял плащ на служба при него през това дълго царуване, повече, с отколкото би могъл да се похвали всеки друг монарх. Но с право казват, че никога някой Таргариен не е притежавал Кралска гвардия, която да може да се сравни с първите Седем на момчето крал.

Войната на Белите плащове белязала края на празненствата, които скоро щели да станат известни като Златната сватба. Докато гостите се сбогували, за да поемат по пътя си към своите земи и замъци, всички били съгласни, че било великолепно събитие. Младият крал спечелил възхищението и обичта на много велики и дребни лордове, а техните сестри, съпруги и дъщери имали само похвала за топлината, проявена към тях от принцеса Алисан. Простолюдието на Кралски чертог също било доволно: тяхното момче крал като че ли имало всички признаци да бъде един справедлив, милостив и благороден владетел, а неговата Ръка, лорд Рогар, бил толкова щедър, колкото и храбър в боя. Най-щастливи от всички били градските ханджии, кръчмари, пивовари, търговци, джебчии, курви и съдържатели на бардаци: всички те се облажили добре от парите, които гостите донесли в града.

Но макар Златната сватба да била най-пищната и прославила се нашир и длъж от сватбите на 49 г. СЗ, третото бракосъчетание в онази съдбовна година щяло да се окаже най-значимото.

След като собствената им сватба била вече зад гърба им, кралицата регент и Ръката на краля насочили вниманието си към търсене на подходяща партия за крал Джеерис… и в по-малка степен за принцеса Алисан. Докато момчето крал оставало неженено и без потомство, дъщерите на сестра му Рена щели да останат негови наследнички… но Ерея и Рела все още били деца и, както мнозина чувствали, явно непригодни за короната.

Нещо повече, лорд Рогар и кралица Алиса се опасявали какво можело да сполети владението, ако Рена Таргариен се върне от запад, за да действа като регент за някоя от дъщерите си. Макар никой да не смеел да говори за това, било ясно, че между двете кралици се е породил раздор, защото дъщерята нито присъствала на сватбата на майка си, нито я поканила на своята. А имало и някои, които отишли по-далече и шепнели, че Рена била чародейка и че използвала тъмните изкуства, за да убие Мегор на Железния трон. Поради това било наложително крал Джеерис да се ожени и стане баща на син колкото може по-скоро.

По-трудно бил решен въпросът за коя би могъл да се ожени младият крал. Лорд Рогар, за когото се знаело, че таял мисли за разширение на властта на Железния трон отвъд Тясното море до Есос, предложил идеята да се изкове съюз с Тирош, като Джеерис се ожени за дъщерята на Архонта, миловидно петнайсетгодишно момиче, което очаровало всички на сватбата с остроумието си, закачливото си поведение и синьо-зелената си коса.

В това обаче на негово благородие се противопоставила собствената му жена, кралица Алиса. Простолюдието на Вестерос никога нямало да приеме чуждоземно момиче с боядисани букли за своя кралица, възразила тя, все едно колко приятен да е акцентът ѝ. А набожните щели да се противопоставят яростно на момичето, защото се знаело, че тирошите не държали на Седемте, а почитали Р’хлор, Моделиера, триглавия Триос и други странни божества. Нейното предпочитание било да се потърси в домовете, издигнали се в подкрепа на Егон Некоронования в Битката под Окото на боговете. Нека Джеерис се ожени за някоя от Ванс, Корбрей, Уестърлинг или Пайпър, настояла тя. Лоялността трябва да се възнаграждава, а с такъв брак кралят щял да почете паметта на Егон и доблестта на онези, които се сражавали и загинали за него.

Великият майстер Бенифер бил този, който най-гръмко се изказал против такъв курс, като изтъкнал, че искреността на техния ангажимент за мир и помирение би се оказала подложена на съмнение, ако се види, че са по-благосклонни към воювалите за Егон, отколкото към останалите с Мегор. По-добър избор според него би била дъщеря на един от великите домове, които са взели малко или никакво участие в битките между чичо и племенник: Тирел, Хайтауър, Арин.

След като Ръката на краля, кралицата регент и Великият майстер били толкова разделени, други съветници се осмелили да предложат свои кандидати. Прентис Тъли, кралският съдия, назовал една по-млада сестра на собствената си жена, Лусинда, прочута със своето благочестие. Такъв избор със сигурност щял да удовлетвори Вярата. Демън Веларион, лорд-адмиралът, подхвърлил, че Джеерис би могъл да се ожени за овдовялата кралица Елинор от дома Костейн. Как по-добре да се покаже, че на поддръжниците на Мегор е простено, от това да се вземе една от неговите Черни невести за кралица, може би дори като се осиновят тримата ѝ сина от първия ѝ брак. Доказаната плодовитост на кралица Елинор била друга точка в нейна полза, изтъкнал той. Лорд Селтигар имал две неженени дъщери и било известно, че предлагал на Мегор да си избере една; сега предложил същите момичета за Джеерис. „И дума да не става — възразил лорд Баратеон. — Виждал съм ти дъщерите. Те нямат брадички, нямат цици и нямат ум.“

Кралицата регент и съветниците ѝ обсъждали въпроса за кралския брак многократно почти един лунен кръг, но не се доближили до консенсус. Самият Джеерис не бил в течение на тези дебати. По това кралица Алиса и лорд Рогар били единодушни. Макар Джеерис да бил разумен над годините си, той все пак бил момче и управляван от момчешки желания, желания, които в никой случай не можело да се допусне да надделеят над добруването на владението. Кралица Алиса в частност нямала никакво съмнение коя щял да избере синът ѝ за брак, ако изборът бъдел оставен на него: най-малката ѝ дъщеря, неговата сестра принцесата Алисан.

Таргариените са женели брат за сестра от столетия, разбира се, и Джеерис и Алисан отраснали с очакването, че ще се оженят, също както Егон и Рена. Нещо повече, Алисан била само с две години по-малка от брат си и двете деца били винаги близки, силно привързани един към друг. Баща им, крал Енис, със сигурност щял да е поискал да се оженят, а някога това щяло да бъде желанието и на майка им… но ужасите, които тя преживяла след смъртта на съпруга ѝ, убедили кралица Алиса да мисли другояче. Въпреки че Синовете на Воина и Бедните братя били разформировани и обявени извън закона, много бивши членове и на двата ордена останали в кралството и като нищо можели да вдигнат отново мечовете си, ако бъдат предизвикани. Кралицата регент се бояла от тяхната ярост, защото имала живи спомени за всичко, сполетяло сина ѝ Егон и дъщеря ѝ Рена, когато бракът им бил обявен. „Не смеем да яхваме отново по този път“, съобщава се, че казвала неведнъж.

Тази нейна решимост била подкрепена от най-новия член на дворцовия съвет септон Матеус от Най-набожните, който останал в Кралски чертог след като Върховният септон и другите му събратя се върнали в Староград. Грамаден като кит, прочут толкова с дебелината си, колкото с пищните си халати, Матеус претендирал, че е потомък на кралете Градинари, управлявали някога Предела от седалището си в Планински рай. Мнозина смятали, че почти със сигурност щял да бъде следващият избор за Върховен септон.

Сегашният обитател на светия престол, когото септон Месечина осмивал като Върховния блюдолизец, бил предпазлив и отстъпчив, тъй че имало малка или никаква опасност който и да е брак да бъде отхвърлен от Староград, стига той да продължава да говори от името на Седемте от седалището си в Звездната септа. Отецът на Вярващите не бил млад обаче; пътуването до Кралски чертог, за да извърши богослужението на Златната сватба, почти го довършило, казвали някои.

— Ако се падне на мен да облека тази мантия, негова милост, разбира се, би имал моята подкрепа във всеки избор, който би направил — уверил септон Матеус кралицата регент и съветниците ѝ, — но не всички мои братя са толкова склонни и… смея да кажа… има и други Месечини там навън. Предвид всичко, което стана, да се ожени брат за сестра при това положение би се приело като тежко оскърбление към благочестивите и се опасявам от това, което би могло да се случи.

След като опасенията на кралицата им били така потвърдени, Рогар Баратеон и другите лордове изоставили всякакви обсъждания за принцеса Алисан като невяста за брат ѝ Джеерис. Принцесата била тринайсетгодишна и наскоро отпразнувала първото си разцъфване, тъй че се сметнало за желателно и тя да бъде омъжена колкото може по-скоро. Макар и все още разделен по отношение подходящата партия за краля, съветът бързо се спрял на партньор за принцесата; тя щяла да се омъжи на седмия ден на новата година за Орин Баратеон, най-младия от братята на лорд Рогар.

Така било решено от кралицата регент, Ръката на краля и техните лордове съветници. Но като много такива уговорки през вековете, планът им скоро бил осуетен, защото сериозно подценили волята и решимостта и на самата Алисан Таргариен, и на нейния млад крал Джеерис.

Все още не било направено никакво обявление за годежа на Алисан, тъй че не се знае как новината за решението е стигнала до ушите ѝ. Великият майстер Бенифер подозирал слуга, защото много влизали и излизали, докато лордовете обсъждали в солария на кралицата. Самият лорд Рогар хранел подозрение към Демън Веларион, лорд-адмирала, горделив мъж, който като нищо може да е повярвал, че Баратеоните надвишават границите си в надежда да изместят Лордовете на Прилива като втория дом във владението. Години по-късно, когато тези събития преминали в легенда, простите хора щели да се говорят, че „плъхове в стените“ били подслушали приказките на лордовете и изтичали до принцесата с новината.

Не е оцелял никакъв запис какво е казала или е помислила Алисан Таргариен, когато научила, че трябва да се омъжи за младеж с десет години по-голям от нея, когото тя едва познавала и (ако може да се вярва на мълвата) не харесвала. Знаем само какво е направила. Друго момиче може да е плакало или да се е ядосало, или да е изтичало да моли майка си. В не една тъжна песен девици, принудени да се омъжат против волята им, се хвърляли от високи кули и загивали. Принцеса Алисан не направила нито едно от тези неща. Вместо това отишла направо при Джеерис.

Младият крал бил също толкова недоволен от новината, колкото и сестра му.

— Ще кроят брачни планове и за мен, не се съмнявам — заключил той веднага.

Като сестра си, Джеерис не губил време с упреци, обвинения или молби. Просто действал. Повикал Кралската си гвардия и им наредил да отплават веднага за Драконов камък, където той скоро щял да се срещне с тях.

— Заклели сте ми своите мечове и подчинението си — напомнил той на Седмината. — Помнете тези клетви и не казвайте нито дума за заминаването ми.

Същата нощ, под прикритието на мрака, крал Джеерис и принцеса Алисан яхнали своите дракони, Вермитор и Среброкрил, и напуснали Червената цитадела за древната цитадела на Таргариен под Драконовата планина. Съобщава се, че първите думи, които младият крал изрекъл след като кацнал там, били:

— Трябва ми септон.

Кралят, основателно, нямал доверие в септон Матеус, който със сигурност щял да издаде плановете им, но септата на Драконов камък се поддържала от един старец на име Освик, който познавал Джеерис и Алисан от раждането им и ги бил въвел в мистериите на Седемте през детството им. Като по-млад септон Освик бил служил на крал Енис, а като момче служил като послушник в двора на кралица Ренис. Бил напълно запознат с традицията на Таргариените да се женят брат и сестра и когато чул заповедта на краля, се съгласил веднага.

Кралската гвардия пристигнала от Кралски чертог на галера пет дни по-късно. Следващата сутрин, щом слънцето изгряло, Джеерис Таргариен, Първият с това име, взел за съпруга своята сестра Алисан в големия двор на Драконов камък пред очите на богове и хора, и дракони. Септон Освик изпълнил брачните ритуали; въпреки че гласът на стареца бил тънък и треперлив, нито една част от церемонията не била пренебрегната. Седемте рицари на Кралската гвардия били свидетели на съюза и белите им плащове плющели на вятъра. Гарнизонът на замъка и слугите също гледали, както и немалка част от хорицата от рибарското селце, сгушено под могъщите стени на Драконов камък.

Скромен пир последвал церемонията и много тостове били вдигнати за здравето на момчето крал и новата му кралица. След това Джеерис и Алисан се оттеглили в спалнята, където Егон Завоевателя някога спял до сестра си Ренис, но предвид младостта на невястата нямало церемония на първа брачна нощ и бракът не бил консумиран.

Този пропуск щял да се окаже от огромна важност, когато лорд Рогар и кралица Алиса пристигнали със закъснение от Кралски чертог на бойна галера, придружени от дванайсетима рицари, четирийсет войници, септон Матеус и Великия майстер Бенифер, чиито писания ни дават най-пълното описание на случилото се.

Джеерис и Алисан ги посрещнали зад портите на замъка, хванати ръка за ръка. Казват, че кралица Алиса се разплакала, когато ги видяла.

— Глупави деца такива — казала. — Не знаете какво сте направили.

После заговорил септон Матеус и гръмогласно сгълчал краля и кралицата, като предрекъл, че тази мерзост щяла отново да хвърли цял Вестерос във война.

— Ще прокълнат вашето кръвосмешение от Дорнските земи до Вала и всеки благочестив син на Майката и Отеца ще ви осъди като грешници, каквито сте!

Лицето на септона почервеняло и се издуло, докато ревял, съобщава ни Бенифер, и слюнки пръскали от устните му.

Джеерис Помирителя с право е почетен в аналите на Седемте кралства заради своята кротост и уравновесеност, но нека никой да не мисли, че огънят на Таргариените не е горял в жилите му. Тогава го е показал. Когато септон Матеус най-сетне спрял, за да си поеме дъх, кралят рекъл:

— Ще приема порицание от нейна милост майка ми, но не от теб. Дръж си езика, дебелако. Ако още една дума мине през устните ти, ще заповядам да ги зашият.

Септон Матеус повече не проговорил.

Лорд Рогар не се смирил толкова лесно и най-безцеремонно попитал дали бракът бил консумиран.

— Кажете ми истината, ваша милост. Имаше ли възлягане? Отнехте ли ѝ девствеността?

— Не — отговорил кралят. — Тя е твърде млада.

При този отговор лорд Рогар се усмихнал.

— Добре. Не сте женени. — Обърнал се към рицарите, които го били придружили от Кралски чертог. — Разделете тези деца, нежно, моля. Придружете принцесата до кулата Морски дракон и я задръжте там. Негова милост ще ни придружи обратно до Червената цитадела.

Но когато хората му пристъпили напред, седмината рицари от Кралската гвардия на Джеерис им излезли насреща и извадили мечовете си.

— Не се приближавай — предупредил сир Джайлс Мориген. — Всеки, който посегне на нашите крал и кралица, ще умре днес.

Лорд Рогар бил изумен.

— Приберете стоманата в ножниците и се отдръпнете — заповядал им. — Забравихте ли? Аз съм Ръката на краля.

— Аха — отвърнал стария Сам Киселия. — Но ние сме Кралската гвардия, не гвардията на Ръката, и този момък седи на трона, не ти.

При думите на сир Самгуд Рогар Баратеон настръхнал и отвърнал:

— Вие сте седем. Имам петдесет меча зад мен. Една моя дума и ще ви насекат на парчета.

— Може да ни убият — отговорил младият Пейт от Удкок и размахал застрашително копието си, — но вие пръв ще умрете, милорд, имате думата ми за това.

Никой не може да каже какво можело да последва, ако кралица Алиса не решила да заговори в този момент.

— Видях достатъчно — казала тя. — Както и всички ние. Приберете мечовете си, господа. Стореното — сторено и сега се налага да го понесем. Дано боговете имат милост над кралството. — Обърнала се към децата си. — Ще си идем в мир. Нека никой не говори за случилото се днес.

— Както заповядате, майко. — Крал Джеерис придърпал сестра си и я прегърнал. — Но не мислете, че ще разтрогнете този брак. Ние вече сме едно и нито богове, нито хора няма да ни разделят.

— Никога — потвърдила невястата. — Пратете ме до края на земята и ме оженете за краля на Мосови или за лорда на Сивата смет, Среброкрил винаги ще ме върне при Джеерис.

И с това се изправила на пръсти, вдигнала лицето си към краля и го целунала по устните пред очите на всички[4].

Когато Ръката и кралицата регент си заминали, кралят и младата му невяста затворили портите на замъка и се върнали в покоите си. Драконов камък щял да остане тяхното убежище и резиденция през остатъка от малолетието на Джеерис. Писано е, че младите крал и кралица рядко се разделяли през това време, споделяли всяко ядене, говорели си до късно през нощта за ранните дни на детството си и предизвикателствата, които им предстоят, ходели на риболов и на лов със соколи заедно, мешали се с простите хора в пристанищни ханове, четели си един на друг от прашните подвързани с кожа томове, които намерили в библиотеката на замъка, взимали заедно уроци от майстерите на Драконов камък („защото все още имаме много да учим“, казват, че напомняла Алисан на своя съпруг), молели се до септон Освик. Заедно летели също тъй, все около Драконовата планина, а често и чак до Дрифтмарк.

Ако може да се вярва на приказките на слугите, кралят и новата му кралица спели голи и си споделяли много дълги и продължителни целувки, в ложето и на масата, и много други пъти през деня, но така и не консумирали съюза си. Щяло да мине още година и половина преди Джеерис и Алисан най-сетне да се съчетаят като мъж и жена.

Когато лордове и членове на съвета пътували до Драконов камък да се консултират с младия крал, както правели от време на време, Джеерис ги приемал в Залата на Рисуваната маса, където неговият дядо някога обмислял завоеванието си на Вестерос, с Алисан винаги до него.

— Егон нямаше никакви тайни от Ренис и Висения, и аз нямам никакви от Алисан — казвал той.

Макар да е напълно възможно да не е имало никакви тайни помежду им през тези светли дни в зората на брака им, самият им брачен съюз останал тайна за повечето във Вестерос. При завръщането им в Кралски чертог лорд Рогар наредил на всички, които ги придружавали, да не проговарят нито дума за случилото се там, ако искат да си опазят езиците. Нито било направено изявление към владението като цяло. Когато септон Матеус се опитал да извести за брака Върховния септон и Най-набожните в Староград, Великият майстер Бенифер изгорил писмото вместо да прати гарван, по заповед на Ръката.

Лордът на Бурен край искал време. Ядосан от непочитанието, което чувствал, че кралят проявил към него, и непривикнал на поражение, Рогар Баратеон останал решен да намери начин да раздели Джеерис и Алисан. Стига бракът да останел неконсумиран, вярвал той, оставал шанс. Тъй че най-добре било женитбата да се пази в тайна, за да можела да се отмени, без някой да се противопостави.

Кралица Алиса също искала време, макар и по различна причина. Стореното-сторено, казала тя при портите на Драконов камък и го вярвала… но спомени за кръвопролитието и хаоса, посрещнали женитбата на другите ѝ син и дъщеря терзаели нощите ѝ и кралицата регент отчаяно търсела начин да гарантира, че историята няма да се повтори.

Междувременно тя и лорд съпругът ѝ все още имали да управляват владение почти цяла година, докато Джеерис стане на шестнайсет и поеме властта в ръцете си.

Така стояли нещата във Вестерос, докато Годината на Трите невести привършила и отстъпила на нова година, петдесетата от Завоеванието на Егон.

Излишество на владетели

„Всички хора са грешници“, учат ни Отците на Вярата.

Дори най-благородните крале и най-галантните рицари са се оказвали надвити от гняв, похот и завист и извършват деяния, които ги посрамват и петнят добрите им имена. А също тъй и най-злите от мъжете, и най-порочните от жените могат да сторят добро от време на време, защото любов, състрадание и жалост може да се намерят дори у най-черните сърца. „Ние сме каквито боговете са ни направили — пише септон Барт, най-мъдрият мъж, служил някога като Ръка на краля, — силни и слаби, добри и лоши, жестоки и мили, героични и егоистични. Знай това, ако ще властваш над кралства на хора.“

Рядко истинността на неговите думи е била видяна толкова ясно, колкото през 50-тата година след Завоеванието на Егон. С настъпването на новата година из цялото владение се съставяли планове за отбелязване на половин столетие от управлението на Таргариен над Вестерос с пиршества, панаири и турнири. Ужасите на управлението на крал Мегор заглъхвали в миналото, Железният трон и Вярата били помирени, а младият Джеерис I бил любимецът както на простолюдието, тъй и на великите лордове от Староград до Вала. Ала неведомо за всички, освен за неколцина, бурни облаци се трупали на хоризонта и смътно в далечината мъдри хора можели да чуят буботене и тътен.

Кралство с двама крале е като човек с две глави, казват често хората. През 50 г. СЗ владението на Вестерос се оказало благословено с един крал, Ръка и три кралици, като по времето на крал Мегор… но докато кралиците на Мегор били съпруги, покорни на волята му, живеещи и умиращи според прищевките му, то всяка от кралиците на половин столетието била власт сама по себе си.

В Червената цитадела на Кралски чертог седяла кралицата регент Алиса, вдовица на покойния крал Енис, майка на Джеерис и съпруга на Ръката на краля Рогар Баратеон. Отвъд залива Черна вода на Драконов камък се издигнала по-млада кралица, когато дъщерята на Алиса Алисан, тринайсетгодишна девица, обрекла верността си на своя брат крал Джеерис против желанията на своята майка и на лорд съпруга на майка ѝ. А далече на запад на Светлия остров, с цялата ширина на Вестерос отделяща я от майка и сестра, била най-голямата дъщеря на Алиса, драконовата ездачка Рена Таргариен, вдовица на принц Егон Некоронования. В западните земи, речните земи и части от Предела хората вече я наричали Кралицата в Запада.

Две сестри и майка, трите кралици били свързани с кръв, скръб и страдание… и все пак помежду им лежали сенки, стари и нови, и помръквали от ден на ден. Разбирателството и единството на целите, които дали възможност на Джеерис, сестрите му и майка им да съборят Мегор Жестокия, започнали да се похабяват и дълго тлеещи негодувания и разделения започнали да се усещат. През остатъка от регентството момчето крал и малката му кралица били дълбоко скарани с Ръката на краля и кралицата регент, в съперничество, което щяло да продължи при царуването на самия Джеерис и да застраши да хвърли Седемте кралства отново във война[5].

Непосредствената причина за напрежението била внезапната и тайна женитба със сестра му, която изненадала Ръката и кралицата регент и объркала собствените им планове и схеми. Би било грешка обаче да се вярва, че това била единствената причина за отчуждаването; другите сватби, направили 49 г. СЗ Годината на Трите невести, също били важни.

Лорд Рогар изобщо не поискал разрешението на Джеерис да се ожени за майка му, пропуск, който момчето крал приело за знак за неуважение. Нещо повече, Негова милост не одобрил брака; както щял да изповяда по-късно на септон Барт, той ценял лорд Рогар като съветник и приятел, но нямал нужда от втори баща и смятал, че собствената му преценка, темперамент и интелигентност надвишават тези на Ръката му. Джеерис също тъй мислел, че трябвало да се посъветват с него за брака на сестра му Рена, макар това да не го тормозело чак толкова. Кралица Алиса, от своя страна, била дълбоко наранена, че нито ѝ потърсили съвета, нито била поканена на сватбата на Рена на Светлия остров.

Далече на запад Рена Таргариен подхранвала свои собствени недоволства. Както споделяла със стари приятелки и фаворитки, които събрала около себе си, тя нито разбирала, нито споделяла привързаността на майка си към Рогар Баратеон. Макар да го почитала неохотно заради това, че се вдигнал в подкрепа на нейния брат Джеерис срещу чичо им Мегор, неговото бездействие, когато собственият ѝ съпруг, принц Егон, се изправил срещу Мегор в Битката под Окото на боговете, било нещо, което не можела нито да забрави, нито да прости. Също тъй, с отминаването на времето, кралица Рена ставала все по-недоволна, че собственото ѝ право над Железния трон и това на дъщерите ѝ било пренебрегнато в полза на „моето братче бебе“ (както често наричала Джеерис). Тя била първородната, напомняла на склонните да я слушат, и била драконова ездачка преди всичките си братя и сестри, но ето, че всички те и „дори собствената ми майка“ успели да я подминат.

Като се погледне сега назад, с предимството на късната преценка, е лесно да се каже, че Джеерис и Алисан са били правите в конфликтите, възникнали през последната година от регентството на майка им, и да осъдим кралица Алиса и лорд Рогар като злодеи. Така певците разказват историята, определено; бързият и внезапен брак на Джеерис и Алисан бил като балада, ненадмината от времената на Флориан Глупака и неговата Джонквил, ако ги слуша човек как го възпяват. А в песните, както винаги, любовта побеждава всичко. Истината, трябва да кажем, никога не е толкова проста. Опасенията на кралица Алиса относно брака произтичали от искрена загриженост за децата ѝ, за династията Таргариен и за владението като цяло. И страховете ѝ не били без основание.

Мотивите на лорд Рогар Баратеон били по-малко безкористни. Той бил горд човек и бил стъписан и ядосан от „неблагодарността“ на момчето крал, към което се отнасял като към син, и унизен, когато бил принуден да отстъпи при портите на Драконов камък пред очите на петдесет свои мъже. Воин до костите, Рогар някога мечтаел да се изправи срещу Мегор Жестокия в единичен двубой и не можел да преглътне да бъде посрамен от петнайсетгодишен момък. За да не го съдим твърде сурово обаче би било добре да си припомним думите на септон Барт. Макар че щял да направи някои жестоки, глупави и зли неща през последната си година като Ръка, Рогар не бил жесток или зъл човек в сърцето си, нито дори глупак; бил герой някога и трябва да помним това дори когато погледнем най-мрачната година от живота му.

Непосредствено след противопоставянето си на Джеерис лорд Рогар не можел да мисли почти за нищо друго освен за унижението, което понесъл. Първият импулс на негово благородие бил да се върне при Драконов камък с повече хора, достатъчно, за да надвият гарнизона на замъка и да се реши ситуацията силово. Колкото до Кралската гвардия, лорд Рогар напомнил на съвета, че Белите мечове са се заклели да отдадат живота си за краля и „ще се радвам да им дам тази чест“. В крайна сметка само кралица Алиса успяла да проникне през гнева на негово благородие и да го откаже от тази глупост.

— Моя любов — казала тя тихо, — моите деца яздят дракони, а ние не.

Кралицата регент не по-малко от своя съпруг желаела припреният брак на краля да бъде разтрогнат, защото била убедена, че новината за него щяла отново да настрои Вярата срещу Короната. Страховете ѝ се разпалвали от септон Матеус; далече от Джеерис и спокоен в знанието си, че устните му нямало да бъдат зашити, септонът отново намерил дар слово и не говорел почти за нищо друго освен как „всички благоприлични хора“ щели да осъдят кръвосмесителния съюз на краля.

Ако Джеерис и Алисан се били върнали в Кралски чертог навреме за отпразнуването на новата година, както се молела кралица Алиса („Ще им дойде умът и ще се разкаят за тази глупост“, казала тя на съвета), помирението щяло да бъде възможно, но това не се случило. Когато две седмици дошли и отминали, а после други две, и кралят все още не се появявал в двора, Алиса заявила намерението си да се върне на Драконов камък, този път сама, и да помоли децата да се върнат у дома. Лорд Рогар ядосано забранил това.

— Ако се върнеш да му пълзиш там, момчето никога вече няма да те послуша — казал той. — Поставил е собствените си желания над доброто за владението и това не може да се позволи. Искаш ли той да свърши като баща си?

И тъй кралицата се огънала пред волята му и не го сторила.

„Че кралица Алиса желаеше да направи правилното нещо, никой не бива да се съмнява — написал септон Барт години по-късно. — За жалост обаче тя като че ли често се объркваше кое може да е правилното. Желаеше над всичко да бъде обичана, да ѝ се възхищават, да я възхваляват, копнеж, който споделяше с крал Енис, първия ѝ съпруг. Един владетел обаче трябва понякога да прави неща, които са необходими, но непопулярни, макар да знае, че със сигурност ще последват упреци и осъждане. Тези неща кралица Алиса рядко можеше да си наложи да прави.“

Дните отминавали и ставали на седмици, седмиците на по две, докато сърцата се втвърдявали и хората ставали все по-решителни от двете страни на залива Черна вода. Момчето крал и малката му кралица оставали на Драконов камък в очакване на деня, когато Джеерис щял да вземе управлението на Седемте кралства в собствените си ръце. Кралица Алиса и лорд Рогар продължавали да държат юздите на властта в Кралски чертог и да търсят начин да разтрогнат брака на краля и да отклонят бедствието, което със сигурност щяло да връхлети. Освен на съвета не казвали на никого за случилото се на Драконов камък, а лорд Рогар заповядал на хората, които ги придружили, да не проговарят нито дума за това, което са видели, под страх да не загубят езиците си. След като бракът бъдел анулиран, разсъждавал негово благородие, щяло да е все едно, че изобщо не се е случвал, за повечето във Вестерос… стига да останел таен. Докато съюзът не бъдел консумиран, все още можело лесно да се отмени.

Това щяло да се окаже напразна надежда, както знаем сега, но за Рогар Баратеон през 50 г. СЗ изглеждало възможно. За известно време той трябва със сигурност да е извличал кураж от мълчанието на самия крал. Джеерис се задействал бързо да се ожени за Алисан, но след като извършил деянието като че ли не бързал особено да го обяви. Със сигурност е имал средствата да го направи, ако го е искал. Майстер Кълипер, все още енергичен на осемдесет, бил служил още по времето на кралица Висения и му помагали усърдно двама по-млади майстери. Драконов камък разполагал с пълен комплект гарвани. Една дума от Джеерис и неговият брак е можело да бъде обявен от единия край на владението до другия. Той не изрекъл тази дума.

Учени до ден-днешен обсъждат причините за това мълчание. Разкайвал ли се е за прибързания брак, както на кралица Алиса ѝ се е искало? Обидила ли го е Алисан по някакъв начин? Уплашил ли се е от реакцията на владението към брака, спомнил си какво е сполетяло Егон и Рена? Възможно ли е злокобните пророчества на септон Матеус да са го потресли повече, отколкото би признал? Или е бил просто едно петнайсетгодишно момче, което е действало безразсъдно, без мисъл за последствията, само за да се окаже объркано как да продължи?

Могат да се приведат аргументи за всички тези обяснения, но в светлината на това, което сега знаем за Джеерис I Таргариен, те в крайна сметка кънтят кухо. Млад или стар, той бил крал, който никога не действал без мисъл. За автора на тези редове изглежда ясно, че Джеерис не се е разкайвал за брака си и не е имал никакво намерение да го разтрогне. Избрал си е кралицата, която е искал, и щял да осведоми владението надлежно за това, но когато той избере, по начин най-добре пресметнат, за да доведе до приемане: когато бъдел пораснал мъж и крал, управляващ лично, а не момче, оженило се напук на желанията на регента му.

Отсъствието на младия крал от двора не останало незабелязано задълго. Пепелта на големите огньове, запалени за отпразнуване на новата година, едва била изстинала, преди хората на Кралски чертог да започнат да задават въпроси. За да смали слуховете, кралица Алиса пуснала вест, че Негова милост отдъхва и размишлява на Драконов камък, древното седалище на неговия дом… но след като минало още време и Джеерис все още не се появявал, лордове и простолюдие започнали да се чудят. Болен ли е кралят? Затворили ли са го, по неизвестни причини? Милото и чаровно момче крал се движело сред хората на Кралски чертог толкова свободно, като че ли изпитвало удоволствие да се смесва с тях, тъй че внезапното му изчезване изглеждало неприсъщо за него.

Кралица Алисан, от своя страна, не бързала особено да се върнат в двора.

— Тук те имам до себе си, ден и нощ — казвала тя на Джеерис. — Когато се върнем, ще имам късмет, ако открадна час с теб, защото всеки във Вестерос ще иска част от тебе. — За нея тези дни на Драконов камък били идилия. — След много години, когато сме стари и побелели, ще се връщаме към тези дни и ще се усмихваме, спомняйки си колко щастливи сме били.

Самият Джеерис несъмнено е споделял отчасти тези чувства, но младият крал имал други причини да остане на Драконов камък. За разлика от чичо си Мегор, той не бил податлив на изблици на гняв, но бил напълно способен да се ядосва и никога нямало да забрави, нито да прости съзнателното му изключване от заседанията на съвета, където обсъждали неговия брак и този на сестра му. И въпреки че щял да остане завинаги благодарен на Рогар Баратеон за помощта му да спечели Железния трон, Джеерис не възнамерявал да бъде управляван от него.

— Имах един баща — казал той на майстер Кълипер през онези дни на Драконов камък. — Не ми трябва втори.

Кралят признавал и оценявал качествата на Ръката, но осъзнавал и неговите недостатъци, недостатъци, които станали много явни в дните, довели до Златната сватба, когато самият Джеерис седял на аудиенция с лордовете на владението, докато лорд Рогар ловувал, пиел и дефлорирал девици.

Джеерис осъзнавал и собствените си слабости — слабости, които възнамерявал да поправи преди да седне на Железния трон. Неговият баща, крал Енис, бил осмиван като слаб отчасти защото не бил воинът, какъвто бил неговият брат Мегор. Джеерис бил решен да не позволи никой да оспорва собствения му кураж или умение с оръжия. На Драконов камък разполагал със сир Берел Бълок, командир на гарнизона на замъка, синовете му сир Алин и сир Хауард, един войник ветеран в лицето на сир Илиас Люспите, и своите Седем, най-добрите бойци във владението. Всяка сутрин Джеерис тренирал с тях в двора на замъка, викал им да го нападат по-твърдо, да го притискат, да го тормозят и атакуват по всеки познат им начин. От изгрев-слънце до обед се трудел с тях и усъвършенствал уменията си с меч, копие, боздуган и брадва, а новата му кралица гледала.

Тежък и жесток режим е било. Всеки двубой завършвал само когато самият крал или противникът му заяви, че е мъртъв. Джеерис умирал толкова често, че мъжете от гарнизона го обърнали на игра, като викали: „Кралят е мъртъв“, всеки път, щом паднел, и: „Да живее кралят!“, щом се вдигнел с усилие на крака. Противниците му започнали надпревара, като заложили помежду си да видят кой от тях може да убие най-много пъти краля. (Победителят, съобщава ни се, бил младият сир Пейт от Удкок, чието бързо копие докарвало уж Негова милост до истерия.) Джеерис често пъти бил с отоци и разкървавен вечер, за мъка на Алисан, но бойното му умение се подобрило толкова забележително, че към края на престоя му на Драконов камък старият сир Илиас му казал:

— Ваша милост, вие никога няма да сте от Кралската гвардия, но ако по някаква магия самият ви чичо Мегор можеше да се надигне от гроба, бих заложил на вас.

Една вечер, след ден, в който Джеерис бил подложен на сурово изпитание и пребит, майстер Кълипер му казал:

— Ваша милост, защо се самонаказвате толкова сурово? Владението е в мир.

Младият крал само се усмихнал и отвърнал:

— Владението беше в мир, когато дядо ми умря, но баща ми едва се качи на трона, когато отвсякъде се надигнаха врагове. Изпитваха го, за да научат дали е силен или слаб. Мен също ще ме изпитат.

Не е грешал, макар че първото му изпитание, когато дошло, щяло да бъде от много различно естество, за което никакво трениране в дворовете на Драконов камък не би могло да го подготви. Защото на изпитание щяла да бъде подложена неговата стойност като мъж и любовта му към малката му кралица.

Много малко знаем за детството на Алисан Таргариен; като петото родено дете на крал Енис и кралица Алиса, и от женски пол, наблюдателите в двора я намирали за по-безинтересна от по-големите ѝ братя и сестри, които стояли по-високо в линията за наследството. От малкото, което е достигнало до нас, Алисан била умно, но незабележително момиче; мъничка, но никога болнава, вежлива и послушна, с мила усмивка и приятен глас. За облекчение на родителите ѝ изобщо не показвала плахостта, от която страдала по-голямата ѝ сестра, Рена, като малко дете. Нито проявявала капризния и упорит нрав на дъщерята на Рена Ерея.

Като принцеса от кралското домакинство, Алисан, разбира се, имала слуги и придружителки от ранна възраст. Като бебе със сигурност е имала кърмачка: като повечето благородни жени, кралица Алиса не кърмела децата си. По-късно майстер я е научил да чете, пише и смята, а някоя септа я е възпитавала в благочестие, поведение и в мистериите на Вярата. Момичета от простолюдието са ѝ служели като домашни слугини, перели са дрехите ѝ и са изхвърляли нощното ѝ гърне, а в подходящия момент със сигурност е имала дами на сходна възраст и с благородна кръв за свои спътнички, за да язди, играе и шие с тях.

Алисан не си е избирала тези придружителки сама; избирани са били от майка ѝ, кралица Алиса, и са идвали и заминавали с известна честота, за да се гарантира, че принцесата няма да се привърже твърде много към някоя от тях. Склонността на Рена да засипва с неприлично количество обич и внимание поредица фаворитки, някои от които не били смятани за особено подходящи, била повод за много клюки из двора и кралицата не искала Алисан да бъде предмет на подобни слухове.

Всичко това се променило, когато крал Енис умрял на Драконов камък и неговият брат Мегор се върнал през Тясното море, за да заграби Железния трон. Новият крал изпитвал малко обич и още по-малко доверие към което и да било от децата на брат си и накарал майка си, вдовстващата кралица Висения, да наложи волята му. Домашните рицари и слуги на Алиса били освободени, заедно със слугите и придружаващите децата им, а Джеерис и Алисан били направени храненици на страховитата Висения. Фактически заложници, те прекарали царуването на чичо си подмятани между Дрифтмарк, Драконов камък и Кралски чертог по волята на други, докато смъртта на Висения през 44 г. СЗ не предложила на кралица Алиса благоприятна възможност да се измъкне, шанс, от който тя бързо се възползвала, като избягала от Драконов камък с Джеерис, Алисан и меча Тъмната сестра.

Днес не са оцелели никакви благонадеждни описания за живота на принцеса Алисан след бягството. Тя повече не се появява в хрониките на владението до сетните дни от кървавото царуване на Мегор, когато майка ѝ и лорд Рогар препуснали от Бурен край начело на армия, докато Алисан, Джеерис и сестра им Рена се спуснали над Кралски чертог с драконите си.

Принцеса Алисан несъмнено е имала лични слугини и придружителки в дните, последвали смъртта на Мегор. Имената и особеностите им не са стигнали до нас, за съжаление. Но знаем, че никоя от тях не била с принцесата, когато тя и Джеерис избягали от Червената цитадела на своите дракони. С изключение на седемте рицари от Кралската гвардия и гарнизона на замъка, готвачи, коняри и други слуги, кралят и неговата невяста били сами на Драконов камък.

Това едва ли е било уместно за принцеса, още по-малко за кралица. Алисан трябвало обезателно да има свое домакинство и в това майка ѝ, Алиса, видяла удобна възможност да подкопае и може би да развали брака ѝ. Кралицата регент решила да изпрати на Драконов камък грижливо подбрана група от компаньонки и слуги, които да се погрижат за нуждите на младата кралица. Планът, уверява ни Великият майстер Бенифер, бил на кралица Алиса… но лорд Рогар го одобрил с радост, защото тутакси видял начин да го изопачи за своите цели.

Престарелият септон Освик, който изпълнил брачните ритуали за Джеерис и Алисан, поддържал септата на Драконов камък, но млада дама с кралско потекло се нуждаела от лице от нейния пол за религиозното си възпитание. Кралица Алиса пратила три: внушителната септа Юзабел и две послушнички от знатни фамилии на възрастта на самата Алисан, Лира и Едит. Да ръководи слугинчетата и прислужничките от домакинството на Алисан пратила лейди Лусинда Тъли, жената на лорда на Речен пад, чиято ревностна благочестивост била прочута из цялата страна. С нея дошла по-младата ѝ сестра, Ела от дома Бруми, скромна девица, чието име за кратко било предложено като партия за Джеерис. Дъщерите на лорд Селтигар, за които Ръката така наскоро се подиграл, че били без брадички, без гърди и без ум, също били включени. („Поне за нещо да ги използваме“, казал уж лорд Рогар на баща им.) Три други момичета с благородно рождение попълнили останалото от групата, по едно от Долината, Бурните земи и Предела: Дженис от дома Темпълтън, Кориан от дома Вайлд и Розамунд от дома Бол.

Кралица Алисан искала дъщеря ѝ да бъде придружавана от подходящи приятелки на нейната възраст и положение, но не това бил единственият ѝ мотив да изпрати тези дами на Драконов камък. Септа Юзабел, послушничките Едит и Лира и дълбоко благочестивата лейди Лусинда и сестра ѝ имали и друга задача. Надеждата на кралицата регент била, че тези ревностно добродетелни жени биха могли да се наложат над Алисан и може би дори над Джеерис за това, че брат да спи със сестра било отвратително в очите на Вярата. „Децата“ (както Алиса настоятелно наричала краля и кралицата) не били зли, само млади и своенравни; с подходящо възпитание можело да съзрат грешката в поведението си и да се разкаят за своя брак преди да раздерат владението. Или така поне се молела.

Мотивите на лорд Рогар били по-низки. След като не можел да разчита на лоялността на гарнизона на замъка или на рицарите от Кралската гвардия, Ръката се нуждаел от очи и уши на Драконов камък. Всичко, което Джеерис и Алисан казвали или вършели, трябвало да му се докладва, дал той ясно да се разбере на лейди Лусинда и другите. Особено нетърпелив бил да научи дали и кога кралят и кралицата възнамеряват да консумират брака си. Това, натъртил той, трябвало да бъде предотвратено.

А може би е имало и нещо повече.

А сега, за съжаление, се налага да отделим малко внимание на една отвратителна книга, която за първи път се появява в Седемте кралства около четирийсет години след обсъжданите в момента събития. Копия от тази книга все още минават от ръка на ръка в непристойните места на Вестерос и май често може да се намерят в определени бардаци (обслужващи клиенти, способни да четат) и в библиотеките на хора с нисък морал, където е най-добре да се пазят под ключалка и ключ, скрити от очите на девици, добри стопанки, деца и целомъдрените и благочестивите.

Въпросната книга е известна под различни заглавия, между които „Греховете на плътта“, „Възход и падение“, „История на една развратница“, „Порочността човешка“, но всички версии носят подзаглавието „Предупреждение за млади момичета“. Тя претендира, че е изповедта на млада девица от благородно потекло, която предала добродетелта си на коняр в замъка на лорд баща си, родила извънбрачно дете, а след това се оказала въвлечена във всякакви въобразими видове порок през дълъг живот на греховност, страдание и робство.

Ако историята на авторката е вярна (части от нея подлагат доверчивостта на изпитание), през своя живот тя се оказала лична слугиня на кралица, любовница на млад рицар, лагерна проститутка в Спорните земи на Есос, кръчмарска курва в Мир, пантомимистка в Тирош, креватна играчка на пиратска кралица в Островите на Базилиска, робиня в Стар Волантис (където я татуирали, пробили ѝ дупчици и ѝ сложили гривни), слугиня на чародей от Карт и накрая господарка на къща за удоволствие в Лис… преди най-сетне да се върне в Староград и към Вярата. Животът ѝ уж приключил като септа в Звездната септа, където описала тази история на живота си, за да предупреди други девици да не правят каквото тя правила.

Сладострастните подробности от еротичните приключения на авторката не е нужно да ни занимават тук. Нашият единствен интерес е към ранната част от гнусния ѝ разказ, историята на нейната младост… защото предполагаемата авторка на „Предупреждение за млади момичета“ била не коя да е, а Кориан Вайлд, едно от момичетата, пратени на Драконов камък като дружки на малката кралица.

Нямаме как да потвърдим достоверността на нейния разказ, нито дори дали наистина тя е била авторката на тази скандална книга (някои приемливо твърдят, че текстът е продукт на няколко ръце, защото стилът на прозата варира много от епизод на епизод). Ранната история на Кориан обаче е потвърдена в описанията на майстера, който служил в дома Рейн през младостта ѝ. На тринайсет години, свидетелства той, по-малката дъщеря на лорд Вайлд наистина била съблазнена и дефлорирана от „един невъзпитан момък“ от конюшните. В „Предупреждение за млади момичета“ този момък е описан като чаровно момче на нейната възраст, но описанието на майстера се различава, тъй като обрисува съблазнителя като пъпчив трийсетгодишен негодник, забележителен единствено с „мъжки член, твърд като на жребец“.

Каквато и да е била истината, „невъзпитаният момък“ бил скопен и пратен на Вала веднага щом се узнало за деянието му, докато лейди Кориан била задържана в покоите ѝ, за да роди незаконния му син. Момчето било отпратено веднага след раждането на Бурен край, където щяло да бъде осиновено от един от стюардите на замъка и яловата му жена.

Според дневниците на майстера копелето се родило през 48 г. СЗ. Лейди Кориан била грижливо наблюдавана след това, но малцина извън стените на дома Рейн знаели за срама ѝ. Когато дошъл гарванът, за да я повикат в Кралски чертог, лейди майка ѝ казала строго, че не трябва никога да говори за детето си или за греха си. „В Червената цитадела ще те вземат за девица“. Но докато момичето било на път за града, придружавано от баща си и един брат, се отбили за нощта в един хан на южния бряг на поток Черна вода, до кея на сала. Там тя намерила един определен велик лорд, който я очаквал.

И тук историята става още по-заплетена, защото самоличността на мъжа в хана е предмет на сериозен спор дори сред тези, които приемат, че „Предупреждение за млади момичета“ съдържа капчица истина.

През годините и столетията, докато книгата е била преписвана и препреписвана, в текста са се промъкнали много промени и поправки. Майстерите в Цитаделата, които се трудят в преписване на книги, са строго обучени да възпроизвеждат оригинала дума по дума, но малко обикновени писари са толкова дисциплинирани. Тези септони, септи и святи сестри, които преписват и разясняват книги за Вярата, често нарушават или променят всеки пасаж, за който сметнат, че е оскърбителен, неприличен или теологически нестабилен. Тъй като буквално цялата „Предупреждение за млади момичета“ е неприлична, тя едва ли е била преписвана от майстери или септони. Предвид броя на копията, за които се знае, че съществуват (стотици, въпреки че много повече са били изгорени от Белор Блажения), писарите, отговорни за това, най-вероятно са били септони, прогонени от Вярата заради пиянство, кражба или разврат, пропаднали студенти, напуснали Цитаделата без верига, наети пера от Свободните градове или странстващи артисти (най-лошите от всички). При липсата на взискателността на майстерите такива писари често пъти се чувстват свободни да „внасят подобрения“ в текстовете, които преписват. (Уличните артисти са особено склонни да го правят.)

В случая с „Предупреждение за млади момичета“ такива „подобрения“ основно са се свеждали до добавяне на още епизоди на разврат и променяне на съществуващи епизоди така, че да се направят още по-смущаващи и похотливи. След като една промяна следвала друга промяна през годините, е ставало все по-трудно да се прецени кой е бил първоначалният текст, дотолкова, че дори майстери в Цитаделата не могат да се споразумеят по заглавието на книгата, както беше отбелязано. Самоличността на мъжа, който срещнал Кориан Вайлд в хана до салджийския кей, ако такава среща наистина се е състояла, е друг предмет на спорове. В копията, озаглавени „Греховете на плътта“ и „Възход и падение“ (смятани обикновено за най-старите версии, и най-кратките), мъжът в хана е идентифициран като сир Борис Баратеон, най-големия от четиримата братя на лорд Рогар. В „История на една развратница“ и „Порочността човешка“ обаче мъжът е самият лорд Рогар.

Всички версии са единодушни за случилото се след това. След като освободил бащата и брата на лейди Кориан, лордът заповядал на момичето да се съблече, за да може да я прегледа. „Ръцете му опипаха всяка моя част — написала тя — и ми повели да се обръщам насам и натам, да се прегъвам и да разтварям краката си пред погледа му, докато накрая заяви, че е доволен.“ Едва тогава мъжът разкрил целта на повикването, довело я в Кралски чертог. Трябвало да бъде изпратена в Драконов камък, уж девица, която да служи като една от придружителките на кралица Алисан, но щом отидела там, трябвало да използва хитрините и тялото си, за да примами краля в леглото.

„Джеерис е девствен най-вероятно, и сляпо влюбен в сестра си — казал ѝ уж този мъж, — но Алисан е още дете, а ти си жена, която всеки мъж би пожелал. Щом Негова милост опита чаровете ти, може би ще се вразуми и ще изостави тази глупост с брака. Може дори да избере да задържи теб след това, кой знае? Не може да става въпрос за брак, разбира се, но би имала скъпи накити, слуги, каквото си пожелаеш. Има щедри награди за това да топлиш леглото на крал. Ако Алисан открие, че сте заедно в леглото, толкова по-добре. Тя е горделиво момиче и бързо би изоставила един неверен съпруг. А ако отново заченеш дете, ще се погрижим за теб и бебето ти, а баща ти и майка ти ще бъдат богато възнаградени за службата ти на Короната.“[6]

Можем ли да приемем този разказ за достоверен? След толкова много време, толкова отдалечени от въпросните събития, след като всички участници отдавна са умрели, няма как да сме сигурни. Извън свидетелството на самото момиче нямаме никакъв извор, който да потвърди, че тази среща до сала изобщо се е състояла. А ако някой Баратеон действително се е срещнал насаме с Кориан Вайлд преди тя да стигне до Кралски чертог, не можем да знаем какви думи може да ѝ е изговорил. Би могло също толкова лесно да са ѝ указани задълженията на шпионин и клюкарка, както е било указано на другите момичета.

Архимайстер Крей, писал в Цитаделата през последните години от дългото царуване на крал Джеерис, е вярвал, че срещата в хана е нескопосана клевета, целяща да очерни името на лорд Рогар, и стигнал дотам, че да я припише на самия сир Борис Баратеон, който се скарал лошо с брат си на по-късен етап. Други учени, включително майстер Рибен, най-изтъкнатият експерт на Цитаделата по отхвърлени, забранени, подправени и неприлични текстове, отхвърля тази история като нищо повече от вулгарна приказка от типа на онези, за които се знае, че възбуждат страстта на млади момчета, копелета, курви и мъжете, които се възползват от услугите им. „Сред простолюдието винаги има хора с похотлив нрав, които се забавляват с приказки за велики лордове и благородни рицари, покваряващи девици — пише Рибен, — защото това ги убеждава, че по-добрите от тях споделят техните низки страсти.“

Може би. И все пак има определени неща, които знаем извън всякакво съмнение и които биха ни позволили да направим свои собствени заключения. Знаем, че по-младата дъщеря на Морган Вайлд, лорд на дома Рейн, е била дефлорирана в ранна възраст и е родила незаконно момче. Можем да сме почти сигурни, че лорд Рогар е знаел за срама ѝ: той не само е бил сеньор на лорд Морган, но детето било взето в собственото му домакинство. Знаем, че Кориан Вайлд е била между девиците, изпратени на Драконов камък като дружки за кралица Алисан — изключително любопитен избор, ако една придворна дама е трябвало да бъде всичко, каквото се очаква да бъде, защото десетки други млади момичета със знатен произход и на подходяща възраст също са били на разположение, момичета, чиято девственост е била непокътната и чиято добродетелност е била безукорна.

„Защо тя?“, питали са мнозина през годините оттогава. Дали е имала някакво специално дарование, някакъв особен чар? Ако е така, то никой не го е забелязал навремето. Възможно ли е лорд Рогар или кралица Алиса да са били задължени на нейния лорд баща или лейди майка заради някаква предишна услуга или добрина? Нищо не е записано по това. Никакво приемливо обяснение за избора на Кориан Вайлд не е било предлагано изобщо, освен простия гаден отговор, предложен от „Предупреждение за млади момичета“: била е изпратена на Драконов камък не за Алисан, а за Джеерис[7].

Дворцови записи сочат, че септа Юзабел, лейди Лусинда и другите жени, избрани за домакинството на Алисан Таргариен, се качили на търговската галера „Мъдрата жена“ призори на седмия ден от втората луна на 50 г. СЗ и отплавали за Драконов камък с утринния отлив. Кралица Алиса била известила предварително за идването им с гарван, но при все това имала известно притеснение, че Мъдрите жени, както те станали известни от онзи ден насетне, ще заварят портите на Драконов камък затворени за тях. Страховете ѝ били неоснователни. Малката кралица и двама от Кралската гвардия ги посрещнали на пристанището, щом акостирали, и Алисан поздравила всяка от тях с радостни усмивки и дарове.

Преди да разкажем какво се случило след това, нека за малко обърнем погледа си към Светлия остров, където пребивавала Рена Таргариен, Кралицата в Запада, с новия си съпруг и собствен двор.

Ще напомним, че кралица Алиса не била по-доволна от третия брак на най-голямата си дъщеря, отколкото от този, който синът ѝ щял скоро да сключи, въпреки че бракът на Рена бил с по-малко последствия. Не била единствената, защото всъщност Андроу Фарман бил странен избор за особа с кръвта на дракона в жилите си.

За втория син на лорд Фарман, нито наследник дори, Андроу, разправят, че бил чаровно момче със светлосини очи и дълга светложълта коса, но бил с девет години по-млад от кралицата и дори в двора на баща му имало хора, които се присмивали, че бил „полумомиче“, защото бил тихичък и с кротък нрав. Изключителен провал като скуайър, той така и не станал рицар, след като не притежавал нито едно от бойните умения на лорд баща си и на по-големия си брат. За известно време баща му обмислял да го прати в Староград да изкове майстерска верига, докато собственият му майстер не му казал, че момчето просто не било достатъчно умно и едва можело да чете и пише. По-късно, когато я попитали защо е избрала такъв необещаващ съпруг, Рена Таргариен отвърнала: „Беше добър към мен“.

Бащата на Андроу също бил добър към нея, като ѝ предложил убежище на Светлия остров след Битката под Окото на боговете, когато чичо ѝ, крал Мегор, искал да я залови, а Бедните братя на владението я осъдили като гнусна грешница, а децата ѝ — като изчадия. Някои изтъкват предположението, че овдовялата кралица е взела Андроу за свой съпруг отчасти за да се отплати на баща му за тази добрина, защото за лорд Фарман, самият той втори син, който изобщо не очаквал да управлява, се знаело, че изпитвал голяма обич към Андроу, въпреки недостатъците му. Възможно е да има истина в това твърдение, но една друга възможност, изтъкната от майстера на лорд Фарман, може би реже по-близо до кокала. „Кралицата намери истинската си любов на Светлия остров — написал майстер Смайк до Цитаделата — не с Андроу, а със сестра му, лейди Елиса.“

Три години по-голяма от Андроу, Елиса Фарман имала същите сини очи и дълга светлоруса коса като на брат си, но иначе била толкова различна от него, колкото е възможно да са брат и сестра. С остър ум и още по-остър език, тя обичала коне, кучета и соколи. Била чудесна певица и опитен стрелец, но голямата ѝ любов била плаването. „Вятърът е нашият жребец“, бил девизът на Фарман от Светлия остров, които плавали по западните морета от Века на Зората, и лейди Елиса го въплъщавала. Като дете, разправят, че прекарвала повече време по море, отколкото на суша. Екипажите на баща ѝ често се смеели, докато я гледали как се катери по такелажа като маймунка. Плавала на свой личен кораб около Светлия остров на четиринайсет години, а когато станала на двайсет, била достигала на север чак до Мечия остров, а на юг чак до Арбор. Често пъти, за ужас на своите лорд баща и лейди майка, говорела за желанието си да отплува отвъд западния хоризонт, за да научи какви непознати и удивителни земи може да се простират от другата страна на Морето на залеза.

Лейди Елиса била два пъти сгодявана, веднъж на дванайсет и веднъж на шестнайсет, но подплашила и двете момчета, както признал със съжаление баща ѝ. В Рена Таргариен обаче тя намерила приятелка със сходна настройка, а в нея кралицата намерила доверен човек. Заедно с Алейн Ройс и Саманта Стоукуорт, две от най-старите приятелки на Рена, станали неразделни, двор в двора, който сир Франклин Фарман, по-големият син на лорд Марк, нарекъл Четириглавия звяр. Андроу Фарман, новият съпруг на Рена, бил допускан в кръга им от време на време, но никога толкова често, че да бъде взиман за пета глава. Най-показателното е, че кралица Рена никога не го взимала на гърба на своя дракон, Сънеплам, приключение, което често споделяла с дамите Елиса, Алейн и Сам (честно казано, повече от възможно е кралицата да е канила Андроу да сподели небето с нея, само за да откаже той, тъй като не бил предразположен към приключения).

Би било грешка да смятаме времето, преживяно от кралица Рена в Светлия замък, за идилия обаче. Не всеки се радвал на присъствието ѝ, в никакъв случай. Дори тук на този далечен остров имало Бедни братя, гневни, че лорд Марк, като баща му преди него, е дал подкрепа и убежище на личност, която смятали за враг на Вярата. Продължителното присъствие на Сънеплам на острова също създавало проблеми. Зърван на всеки няколко години, един дракон бил чудо и ужасяваща гледка, и е вярно, че някои от обитателите на Светлия остров се гордеели, че си имали „свой дракон“. Други обаче били обезпокоени от присъствието на огромния звяр, особено докато тя ставала по-голяма… и по-гладна. Изхранването на дракон не е дреболия. А когато се узнало, че Сънеплам е снесла купчина драконови яйца, един просещ брат от вътрешните хълмове започнал да проповядва, че Светлия остров скоро щял да бъде опустошен от дракони, „поглъщащи и овце, и крави, и хора“, освен ако не се появи драконоубиец, който да сложи край на този бич. Лорд Фарман пратил рицари да го хванат и да го накарат да млъкне, но не и преди хиляди да са чули пророчествата му. Макар проповедникът да умрял в тъмниците под Светлия замък, думите му продължили да живеят, изпълвайки невежите със страх всеки път, щом ги чуели.

Дори между стените на седалището на лорд Фарман кралица Рена имала врагове, главният между които бил наследникът на негово благородие. Сир Франклин се сражавал в Битката под Окото на боговете и получил рана там, пролята кръв в служба на принц Егон Некоронования. Неговият дядо загинал на бойното поле заедно с най-големия си син и на него се паднало да донесе труповете им у дома на Светлия остров. Но му се струвало, че Рена Таргариен не показва никакво угризение за всичката скръб, която донесла на дома Фарман, и малко благодарност лично към него. Също тъй се възмущавал от приятелството ѝ със сестра му, Елиса; вместо да я окуражава в това, което според него било нейно необуздано, своенравно поведение, сир Франклин смятал, че кралицата трябвало да изисква от нея да изпълни дълга си, като сключи подходящ брак и роди деца. Нито пък възприемал начина, по който Четириглавия звяр някак си се превърнал в центъра на дворцовия живот в Светлия замък, докато неговият лорд баща и самият той се оказвали все по-пренебрегвани. За това той имал пълно основание. Все повече знатни лордове от западните земи и извън тях посещавали Светлия остров, отбелязал е майстер Смайк, но когато идвали, било за да получат аудиенция с Кралицата в Запада, а не с незначителното лордче на един малък остров и неговия син.

Всичко това не притеснявало особено кралицата и нейните приятелки, докато Марк Фарман управлявал в Светлия замък, защото негово благородие бил любезен и добродушен човек, който обичал всичките си деца, своенравната си дъщеря и слабоватия си син включително, и обичал Рена Таргариен заради това, че и тя ги обичала. Но по-малко от две седмици след като кралицата и Андроу Фарман отпразнували първата годишнина от брачния си съюз, лорд Марк внезапно умрял на вечеря, задавен смъртоносно с рибена кост, на възраст шейсет и четири. И с неговата кончина сир Франклин станал лордът на Светлия остров.

Той не губил много време. В деня след погребението на баща си повикал Рена в голямата си зала (нямало да благоволи да отиде при нея) и ѝ заповядал да се махне от острова му.

— Вие не сте искана тук — казал ѝ. — Не сте желана тук. Вземете си дракона, приятелките си и малкия ми брат, който със сигурност би си напикал бричовете, ако му се наложи да остане. Но не си помисляйте да взимате сестра ми. Тя ще остане тук и ще се венчае за мъж по мой избор.

На Франклин Фарман не му липсвал кураж, както е написал майстер Смайк в писмо до Цитаделата. Липсвал му обаче разум и в онзи момент, изглежда, не е осъзнавал колко близо е бил до смъртта. „Можех да видя огъня в очите ѝ — казал майстерът — и за миг сякаш видях как Светлия замък гори, белите кули почерняват и рухват, докато морето от пламъци изригва от всеки прозорец, а драконът кръжи и кръжи в небето.“

Рена Таргариен била от кръвта на дракона и твърде горда, за да се задържи дълго там, където не била искана. Напуснала Светлия остров същата онази нощ, като полетяла за Скалата на Кастърли, след като наредила на съпруга си и приятелките си да я последват с кораб, „с всички онези, които може да ме обичат“. Когато Андроу, зачервен от гняв, предложил да се изправи срещу брат си в двубой, кралицата бързо го разубедила.

— Той ще те насече на парчета, любов моя — казала му, — и ако стана трижди вдовица, хората ще ме нарекат вещица и по-лошо, и ще ме прогонят от Вестерос.

Лиман Ланистър, лорд да Скалата на Кастърли, я бил приютил преди, припомнила му тя. Кралица Рена била уверена, че щял да я приеме гостоприемно отново.

Андроу Фарман, Саманта Стоукуорт и Алейн Ройс поели след нея на следващата сутрин, заедно с над четирийсет приятели, слуги и привърженици на кралицата, защото Нейна милост била събрала внушителен кръг около себе си като Кралицата в Запада. Лейди Елиса също била с тях, защото нямала никакво намерение да остава; корабът ѝ, „Девичи каприз“, бил подготвен за прехвърлянето. Но когато групата на кралицата стигнала на пристана, заварили сър Франклин да ги чака. Останалите можели да заминат и толкова по-добре, заявил той, но сестра му щяла да остане на Светлия остров, за да бъде омъжена.

Новият лорд обаче взел със себе си само шестима мъже и сериозно не дооценил обичта, която хранело простолюдието към сестра му, особено моряците, корабостроителите, рибари, докери и други жители на пристанищните квартали, много от които я познавали още от малко момиче. Когато лейди Елиса се опълчила непокорно на брат си и настояла да се махне от пътя ѝ, около тях се събрала тълпа, която ставала все по-гневна с всеки изтекъл миг. Без да обръща внимание на настроението им, негово благородие посегнал да сграбчи сестра си… при което събралите се наскачали и надвили хората му преди те да успеят да извадят мечовете си. Трима от тях били блъснати от кея във водата, а самият лорд Франклин бил хвърлен в трюма на един кораб, пълен с прясно уловена треска. Елиса Фарман и останалите приятели на кралицата се качили на „Девичи каприз“ непокътнати и отплавали за Ланиспорт.

Лиман Ланистър, лорд на Скалата на Кастърли, дал на Рена и на съпруга ѝ Егон Некоронования убежище, когато Мегор Жестокия поискал главите им. Незаконният му син, сир Тирел Хълма, се сражавал с принц Егон под Окото на боговете. Неговата жена, внушителната лейди Йокаста от дома Тарбек, се сприятелила с Рена при престоя ѝ на Скалата и първа забелязала, че е с дете. Точно както очаквала кралицата, сега я посрещнали гостоприемно, а когато останалите от свитата ѝ слезли в Ланиспорт, Ланистърите приели и тях. В тяхна чест вдигнали пищен пир и цяла конюшня била отстъпена за Сънеплам, а кралица Рена, съпруга ѝ и приятелките ѝ от Четириглавия звяр настанили в предвидени за кралски особи жилища дълбоко в недрата на самата Скала, в пълна безопасност и сигурност. Там те се задържали повече от един лунен кръг, радвайки се на гостоприемството на най-богатия дом в цял Вестерос.

Докато дните отминавали обаче, същото това гостоприемство ставало все по-притеснително за Рена Таргариен. Станало ѝ ясно, че назначените им камериерки и слуги били клюкарки и шпиони, като донасяли за всяко тяхно действие на лорд и лейди Ланистър. Една от септите на замъка попитала Саманта Стоукуорт дали бракът на кралицата за Андроу Фарман изобщо е бил консумиран и ако да, кой е свидетелствал на първата брачна нощ. Сир Тирел Хълма, миловидният незаконен син на лорд Лиман, открито се подиграл на Андроу, докато в същото време правел всичко по силите си да спечели благоразположението на самата Рена, като я засипвал с приказки за своите подвизи в Битката под Окото на боговете и ѝ показвал белезите, които получил там „в служба на вашия Егон“. Самият лорд Лиман започнал да проявява неуместен интерес към трите драконови яйца, които кралицата донесла от Светлия остров, чудейки се кога би могло да се очаква, че ще се излюпят. Жена му, лейди Йокаста, подхвърлила насаме, че едно или повече от яйцата би било чудесен подарък, ако Нейна милост пожелае да покаже благодарността си към дома Ланистър за оказания ѝ прием. Когато тази хитрина се оказала неуспешна, лорд Лиман предложил веднага да купи яйцата за зашеметяваща сума злато.

Лордът на Скалата на Кастърли искал нещо повече от един знатен гост, осъзнала тогава кралица Рена. Под външната си топлота той бил твърде лукав и твърде амбициозен, за да се задоволи с толкова малко. Искал съюз с Железния трон, възможно чрез брак между нея и незаконния му син, или някой от законните му синове; някакъв съюз, който би издигнал Ланистърите над Хайтауърите, Баратеоните и Веларионите, до втория дом във владението. И искал дракони. Със свои собствени драконови ездачи Ланистърите щели да са равни на Таргариените.

— Били са крале някога — напомнила тя на Сам Стоукуорт. — Усмихва се, но е отраснал с приказки за Полето на огъня; няма да е забравил. — Рена Таргариен също знаела историята си; историята на Свободна Валирия, написана с кръв и огън. — Не можем да останем тук — споделила тя със скъпите си приятелки.

Тук трябва да оставим за малко кралица Рена и да хвърлим поглед отново на изток към Кралски чертог и Драконов камък, където регент и крал оставали в раздор.

Колкото и дразнещ да бил проблемът с брака на краля за кралица Алиса и лорд Рогар, не трябва да се мисли, че това е било единствената им грижа по време на регентството им. Парите, или по-скоро липсата на пари, били най-неотложният проблем на Короната. Войните на крал Мегор били съсипващо скъпи, изтощителни за кралската хазна. За да пълни отново ковчежетата си, управителят на хазната на Мегор вдигал съществуващите данъци и налагал нови, но тези мерки донесли по-малко злато, отколкото се предвиждало, и само задълбочавали нетърпимостта на лордовете на владението спрямо краля. Положението не се подобрило с възкачването на Джеерис. Коронацията на младия принц и Златната сватба на майка му били великолепни събития, които направили много за спечелването на обичта на лордове и простолюдие, но всичко това си имало цена. А надвисвал и още по-голям разход: лорд Рогар бил решен да се довърши работата на Драконовата яма преди да предаде града и кралството на Джеерис, но средствата липсвали.

Едуел Селтигар, лорд на острова Птичи нокът, се оказал неефикасна Ръка за Мегор Жестокия. Под регентството му бил даден втори шанс, но се оказал също толкова неефикасен управител на хазната. За да не обиди приятелите си лордове, Селтигар решил вместо това да наложи нови данъци на простолюдието на Кралски чертог, което му било удобно подръка. Пристанищните такси били утроени, определени стоки трябвало да се облагат и на влизане, и на излизане от града и от ханджии и строители били поискани нови данъци.

Нито една от тези мерки нямала желания ефект да запълни кралската съкровищница. Наместо това строителството се забавило и спряло, хановете се опразнили, а търговията западнала забележимо, тъй като търговците отклонявали корабите си от Кралски чертог към Дрифтмарк, Дъскъндейл, Девиче езеро и други пристанища, където щели да избегнат облагането. (Ланиспорт и Староград, другите големи градове на владението, също били включени в новите данъци и такси на лорд Селтигар, но там указите имали по-малък ефект, главно защото Скалата на Кастърли и Хайтауър ги пренебрегнали и не правели никакво усилие да ги събират.) Новите данъци обаче спечелили омраза към лорд Селтигар из целия град. Лорд Рогар и кралица Алиса също получили своя дял от хули. Друга жертва се оказала Драконовата яма: Короната вече нямала нужните средства да плаща на строителите и цялата работа по големия купол престанала.

На север, както и на юг, се трупали буреносни облаци. Докато лорд Рогар бил ангажиран в Кралски чертог, дорнците се одързостили и нахлували все по-често в граничните земи, като безпокоели дори бурните земи. Имало слухове за нов Крал Лешояд в Червените планини, а братята на лорд Рогар Борис и Гарон настоявали, че нямали нужните хора и пари, за да го изкоренят.

Още по-бедствено било положението в Севера. Брандън Старк, лорд на Зимен хребет, умрял през 49 г. СЗ, скоро след завръщането си от Златната сватба; пътуването, казвали северняците, взело твърде много от него. Синът му Уолтън го наследил, а когато през 50 г. СЗ внезапно избухнал бунт сред мъжете на Нощния страж при портата Райм и Самурената крепост, той събрал силата си и препуснал към Вала на помощ на верните стражи в потушаването им.

Бунтовниците били бивши Бедни братя и Синове на Воина, които приели милост от момчето крал, предвождани от сир Оливър Бракън и сир Реймънд Малъри, двамата рицари обърни плащове, които служели в Кралската гвардия на Мегор преди да го изоставят заради Джеерис. Лорд-командирът на Стража неразумно дал на Бракън и Малъри командването на две порутени укрепления със заповеди да ги възстановят; наместо това двамата решили да направят замъците свои седалища и да се установят като лордове.

Бунтът им се оказал краткотраен. Срещу всеки мъж на Нощния страж, присъединил се към бунтовниците, десет останали верни на клетвите си. С помощта на лорд Старк и неговите знаменосци черните братя си възвърнали портата Райм и избесили клетвопрестъпниците, освен самия сир Оливер, който бил обезглавен от лорд Старк с прочутия му меч Лед. Когато вестта стигнала до Самурената крепост, бунтовниците там избягали оттатък Вала, с надеждата да се съюзят с диваците. Лорд Уолтън ги подгонил, но два дни навътре в снеговете на омагьосания лес той и хората му били нападнати от великани. Писано е, че Уолтън Старк убил двама от тях, преди да го смъкнат от седлото и да го разкъсат. Оцелелите му мъже го върнали в Черен замък на парчета.

Колкото до Реймънд Малъри и другите дезертьори, диваците им оказали хладен прием. Бунтовници или не, свободният народ недолюбвал врани. Главата на самия сир Реймънд била предадена на Източен страж половин година по-късно. Когато го попитали какво е сполетяло останалите му хора, главатарят на диваците се изсмял и рекъл: „Изядохме ги“.

Вторият син на Брандън Старк, Аларик, станал лорд на Зимен хребет. Щял да управлява Севера двайсет и три години, способен мъж, макар и суров… но дълго време нямал една добра дума да каже за крал Джеерис, защото обвинявал краля за смъртта на брат си Уолтън и често го чували да казва, че Негова милост трябвало да обезглави хората на Мегор, наместо да ги праща на Вала.

Далече от неприятностите в Севера, крал Джеерис и кралица Алисан оставали в самоналоженото си изгнание от двора, но изобщо не били бездейни. Джеерис продължавал суровия си тренировъчен режим с рицарите от неговата Кралска гвардия всяка сутрин и посвещавал вечерите си на ровене в описания на царуването на дядо си Егон Завоевателя, по чийто пример желаел да моделира собственото си управление. Тримата майстери на Драконов камък му помагали в тези проучвания, както и кралицата.

Докато дните отминавали, все повече и повече посетители идвали в Драконов камък, за да говорят с краля. Лорд Масей от Стоунденс дошъл първи, но лорд Стонтън от Врански приют, лорд Дарклин от Дъскъндейл и лорд Бар Емън от Остри нос скоро дошли по петите му, последвани от лордовете Харти, Ролингфорд, Мутън и Стоукуорт. Младият лорд Росби, чийто баща сложил край на живота си, когато крал Мегор паднал, също се появил и покорно помолил краля за опрощение, което Джеерис с радост му дал. Въпреки че Демън Веларион, като лорд-адмирал на Короната и управител на корабите, бил в Кралски чертог с регентите, това не попречило на Джеерис и Алисан да отлетят на драконите си до Дрифтмарк и да обиколят корабостроителниците му, придружени от синовете му Корвин, Йорген и Виктор. Когато вестта за срещите им стигнала до лорд Рогар в Кралски чертог, той се разгневил и стигнал дотам, че да попита лорд Демън дали флотата на Веларион би могла да се използва, за да се попречи на тези „лордове блюдолизци“ да пълзят до Драконов камък и да търсят благоразположението на момчето крал. Отговорът на Веларион бил недвусмислен. „Не“, казал той. Ръката приел това като пореден знак на неуважение.

Междувременно придворни дами и придружителки на кралица Алисан се установили на Драконов камък и скоро станало ясно, че надеждите на майка ѝ тези Мъдри жени да могат да убедят малката кралица, че бракът ѝ е неразумен и неблагочестив, са съвсем неоснователни. Нито молитва, нито поучения, нито четения от „Седемлъчата звезда“ не могли да разклатят убедеността на Алисан Таргариен, че боговете са решили тя да се омъжи за брат си Джеерис, да бъде негова довереница, помощничка и майка на децата му. „Той ще бъде велик крал — казала тя на септа Юзабел, лейди Лусинда и другите, — а аз ще бъда велика кралица.“ Толкова твърда била в убеждението си и толкова мила, добронамерена и обичлива във всичко останало, че септата и другите Мъдри жени открили, че не могат да я винят, и с всеки изтекъл ден все повече преминавали на нейна страна.

Планът на самия лорд Рогар да раздели Джеерис и Алисан не постигнал нещо по-добро. Младият крал и неговата кралица щели да прекарат живота си заедно и макар да е известно тяхното скарване и раздяла по-късно в живота им, само за да се съберат отново, септон Освик, както и майстер Кълипер, ни казват, че никога облак или груба дума не помрачавали времето им заедно на Драконов камък, преди Джеерис да достигне пълнолетието си.

Дали Кориан Вайлд не е успяла да спи с краля? Възможно ли е изобщо да не се е опитала? Дали цялата приказка за срещата в хана не е измислица? Всяко едно от тези неща е възможно. Авторът на „Предупреждение за млади момичета“ би предпочел да е било другояче, но тук този скандален текст става още по-недостоверен, раздробявайки се на половин дузина противоречиви версии за събитията, всяка от които по-вулгарна от предишната.

За развратницата в сърцевината на историята не върви да признае, че Джеерис я е отхвърлил или че тя изобщо не е намерила удобна възможност да го примами в някоя спалня. Наместо това ни се предлагат куп похотливи авантюри, истинско пиршество от мръсотия. „История на една развратница“ настоява, че лейди Кориан е спала не само с краля, но също с всичките седем членове на Кралската гвардия. Негова милост уж я дал на Пейт Бекасината, след като задоволил собствените си страсти, Пейт, от своя страна, след това я прехвърлил на сир Джофри и така продължило. „Възход и падение“ пропуска тези подробности, но ни казва, че Джеерис не само приел с охота момичето в леглото си, но също тъй вкарал в него и кралица Алисан, за да палува с тях в епизоди, най-често свързвани с радващите се на позорна слава къщи за удоволствие на Лис.

Донякъде по-правдоподобна история е разказана в „Греховете на плътта“, където Кориан Вайлд всъщност примамила крал Джеерис в леглото си, но се оказало, че той се суетял, бил неуверен и твърде припрян, каквито се знае, че са много момчета на неговата възраст, когато за първи път легнат със слугиня. По това време обаче лейди Кориан започнала да се възхищава и да уважава кралица Алисан „все едно че ми беше малката сестричка“ и започнала да храни топли чувства към Джеерис също така. Вместо да се опитва да разстрои брака на краля, тя се наела да помогне той да стане успешен, като образова Негова милост в изкуството да доставя и получава плътско удоволствие, тъй щото да не се окаже негоден, когато дойде време да легне със съпругата си.

Тази версия като нищо може да е също толкова измислена, колкото другите, но в нея се съдържа известна доброта, която е накарала някои учени да допуснат, че би могло, вероятно, да се е случило. Похотливите басни не са история обаче, а историята има само едно сигурно нещо, което да ни съобщи за лейди Кориан от дома Вайлд, предполагаемата авторка на „Предупреждение за млади момичета“. На петнайсетия ден от шестата луна на 50 г. СЗ тя напуснала Драконов камък под прикритието на нощта в компанията на сир Хауард Бълок, по-младия син на командира на гарнизона на замъка. Женен мъж, сир Хауард изоставил жена си, макар да взел повечето ѝ бижута. Рибарска лодка откарала него и лейди Кориан до Дрифтмарк, където взели кораб за Свободния град Пентос. Оттам те се отправили към спорните земи, където сир Хауард се записал в една наемническа свободна чета, наречена с изключителна липса на вдъхновение Свободната чета. Щял да умре в Мир три години по-късно, не в битка, а при падане от коня си след пиянска нощ. Сама и безпарична, Кориан Вайлд продължила към следващите си изпитания, премеждия и еротични приключения, описани в книгата ѝ. Не е нужно да слушаме повече за нея.

Когато вестта за бягството ѝ с откраднатите бижута и откраднатия съпруг стигнала до ушите на лорд Рогар в Червената цитадела, станало очевидно, че планът му се е провалил, както и този на кралица Алиса. И благочестивост, и похот се оказали неспособни да разбият връзката между Джеерис Таргариен и неговата Алисан.

Нещо повече, мълвата за брака на краля започнала да се разпространява. Твърде много хора станали свидетели на противопоставянето при портите на замъка, а лордовете, навестили Драконов камък след това, не пропуснали да забележат присъствието на Алисан до краля и явната обич помежду им. Рогар Баратеон може да е приказвал, че ще им откъсне езиците, но клюките плъзнали из страната… и дори отвъд Тясното море, където магистрите на Пентос и наемниците от Свободната чета несъмнено се забавлявали с историите, които Кориан Вайлд имала да разкаже.

— Свършено е — казала кралицата регент на съветниците си, когато най-сетне разбрала истината. — Свършено е и не може да се отмени, Седемте да ни спасят дано. Налага се да живеем с това и трябва да използваме всичките си сили, за да ги защитим от това, което може да последва.

Била загубила двама сина от Мегор Жестокия и между нея и най-голямата ѝ дъщеря се утаила студенина; не можела да понесе мисълта да бъде завинаги отчуждена от двете деца, които ѝ останали.

Рогар Баратеон обаче не могъл да се примири така великодушно и думите на съпругата му събудили в него гняв. Пред Великия майстер Бенифер, септон Матеус, лорд Веларион и останалите той ѝ заговорил презрително.

— Вие сте слаба — заявил, — слаба колкото беше първият ви съпруг, слаба колкото вашия син. Чувството може да бъде простено у една майка, но не и у регент и никога у крал. Глупави бяхме, че короновахме Джеерис. Той мисли само за себе си и ще бъде по-лош крал, отколкото беше неговият баща. Благодаря на боговете, че не е прекалено късно. Трябва да действаме веднага и да го отстраним.

При тези думи в залата настъпила тишина. Кралицата регент зяпнала лорд съпруга си в ужас, а след това, сякаш да докаже, че е изрекъл истината, започнала да плаче, сълзите се стичали тихо по страните ѝ. Едва тогава другите лордове си върнали дар словото.

— Ума ли си загубихте? — попитал лорд Веларион.

Лорд Корбрей, командир на Градската стража, поклатил глава и рекъл:

— Моите мъже никога няма да подкрепят това.

Майстер Бенифер се спогледал с Прентис Тъли, управителя на законите. Лорд Тъли казал:

— Смятате ли да вземете Железния трон за себе си, тогава?

Това лорд Рогар отрекъл пламенно.

— Никога. За узурпатор ли ме взимате? Искам само това, което е най-доброто за Седемте кралства. Не е нужно Джеерис да пострада. Можем да го пратим в Староград, в Цитаделата. Той е книжно момче, една майстерска верига ще му подхожда.

— Тогава кой ще седне на Железния трон? — попитал лорд Селтигар.

— Принцеса Ерея — отвърнал веднага лорд Рогар. — В нея има огън, докато у Джеерис го няма. Млада е, но аз мога да продължа като Ръката ѝ, да я оформя, да я насочвам, да я науча на всичко, което трябва да знае. Има по-силното основание за претендент, майка ѝ и баща ѝ бяха първата и вторият родени, Джеерис беше четвърти. — Тогава юмрукът му се стоварил по масата, съобщава ни Бенифер. — Майка ѝ ще я подкрепи. Кралица Рена. И Рена има дракон.

Великият майстер Бенифер е записал какво последвало. „Настъпи тишина, макар че едни и същи думи бяха на устните на всички ни: «Джеерис и Алисан също имат дракони». Карл Корбрей се беше сражавал в Битката под Окото на боговете, видял беше ужасната гледка как дракон се бие с дракон. Колкото до останалите от нас, думите на Ръката събудиха образи за Стара Валирия преди Ориста, когато господар на дракони се сразил с господар на дракони за превъзходство. Беше ужасно видение.“

Кралица Алиса била тази, която развалила магията, през сълзи.

— Аз съм кралицата регент — припомнила им тя. — Докато моят син навърши пълнолетие, всички вие служите по мое благоволение. Включително Ръката на краля. — Бенифер ни казва, че когато се обърнала към лорд съпруга си, очите ѝ изглеждали твърди като обсидиан. — Вашата служба повече не ме удовлетворява, лорд Рогар. Напуснете ни и се върнете в Бурен край, и не е нужно изобщо да говорим повече за измяната ви.

Рогар Баратеон я погледнал невярващо.

— Жено. Мислиш, че можеш да отстраниш мен? Не. — Изсмял се. — Не.

Точно тогава лорд Корбрей се вдигнал на крака и извадил меча си, оръжието от валирианска стомана, наречено Сиротната дама.

— Да — казал той и положил меча на масата, с върха му към лорд Рогар.

Тогава и едва тогава негово благородие осъзнал, че е прекалил, че стои сам срещу всички в залата. Или поне така ни съобщава Бенифер.

Негово благородие не казал нито дума повече. Пребледнял, той се изправил и свалил златната брошка, която кралица Алиса му била дала като знак за службата му, и ѝ я хвърлил презрително, след което излязъл от залата. Напуснал Кралски чертог същата нощ, като прехвърлил потока Черна вода с брат си Орин. Там се задържал за шест дни, докато брат му Ронал събере техните рицари и войници за похода към дома.

Легендата ни казва, че лорд Рогар изчакал идването им в същия хан до салджийския кей, където той, или неговият брат Борис, се срещнал с Кориан Вайлд. Когато братята Баратеон и войниците им най-сетне се отправили за Бурен край, едва ли били и наполовина толкова мъже, колкото дошлите с тях две години по-рано, за да съборят Мегор. Останалите, изглежда, предпочели тесните улички и хановете, и изкушенията на големия град пред дивите гори, зелените хълмове и покритите с мъх къщи на бурните земи.

— Никога не съм губил толкова много хора в битка, колкото от бардаците и пивниците на Кралски чертог — щял да каже с горчивина лорд Рогар.

Една от тези, които загубил, била Ерея Таргариен. В нощта на отстраняването на лорд Рогар сир Ронал Баратеон и десетина от мъжете му силом нахлули в покоите ѝ в Червената цитадела с намерението да я вземат с тях… но открили, че кралица Алиса ги била изпреварила. Момичето вече го нямало и слугите не знаели къде е. По-късно щяло да се научи, че лорд Корбрей я махнал, по заповед на кралицата регент. Облечена в дрипите на момиче от простолюдието, от най-низшето съсловие, със сребристозлатната ѝ коса боядисана в кално кафяво, принцеса Ерея щяла да прекара остатъка от регентството работейки в една конюшня близо до Кралската порта. Била осемгодишна и обичала коне; години по-късно щяла да каже, че това било най-щастливото време в живота ѝ.

За жалост малко щастие щяло да има за кралица Алиса в следващите години. Отстраняването на съпруга ѝ като Ръката на краля унищожило всякаква обич, която лорд Рогар може да е изпитвал към нея; от този ден насетне бракът им бил порутен замък, празна коруба, обитавана от призраци. „Алиса Веларион бе преживяла смъртта на своя съпруг и на двамата си най-големи синове, на дъщеря, издъхнала в люлката, години на ужас под диктата на Мегор Жестокия и разрив с останалите си деца, но не можа да преживее това — щял да напише септон Барт, гледайки назад в живота ѝ. — Това я разби.“

Съвременни сведения от Великия майстер Бенифер го потвърждават. След като лорд Рогар си заминал, кралица Алиса назначила своя брат Демън Веларион за Ръка на краля, изпратила гарван до Драконов камък да съобщи на сина си Джеерис част (но не всичко) от случилото се, а след това се оттеглила в покоите си в Твърдината на Мегор. През остатъка от регентството си оставила управлението на Седемте кралства на лорд Демън и повече не взела участие в публичния живот.

Би било приятно да съобщим, че Рогар Баратеон, след като се върнал в Бурен край, е размислил над погрешното си поведение, разкаял се е за грешките си и се е смирил. За жалост не такъв бил нравът на негово благородие. Бил човек, който не е знаел как да отстъпва. Вкусът на поражението бил горчив като жлъчка в гърлото му. Във война, често се хвалел той, никога нямало да остави брадвата си, докато животът оставал в тялото му… а този въпрос с брака на краля станал като война за него, война, която бил решен да спечели. Оставала му една последна глупост и той не я избегнал.

И станало така, че в Староград, в метоха, прикрепен към Звездната септа, сир Орин Баратеон внезапно се появил с дванайсетима войници и писмо, носещо печата на лорд Рогар, с настояване послушницата Рела Таргариен да им бъде предадена веднага. Попитан защо, сир Орин щял да каже само, че лорд Рогар имал спешна нужда от момичето в Бурен край. Ходът като нищо щял да се окаже успешен, но септа Каролин, която била на вратата на метоха в онзи ден, имала стоманен характер и подозрителен нрав. Докато успокоявала сир Орин под претекст, че праща да доведат момичето, вместо това повикала Върховния септон. Негова висша святост (може би за щастие и на детето, и на владението) бил заспал, но неговият стюард (бивш рицар, бивш капитан в Синовете на Воина, докато не били разформировани) бил буден и нащрек.

Вместо пред едно изплашено момиче хората на Баратеон се оказали изправени срещу трийсет въоръжени септони под командата на стюарда, Каспър Строу. Когато сир Орин размахал меч, Строу кротко го уведомил, че четирийсет рицари на лорд Хайтауър идват насам (лъжа, както се оказало), при което Баратеоните се предали. Подложен на разпит, сир Орин признал целия заговор: трябвало да достави момичето в Бурен край, където лорд Рогар замислял да я принуди да признае, че тя е истинската принцеса Ерея, а не Рела. След това смятал да я обяви за кралица.

Отецът на Верните, човек толкова кротък, колкото и със слаба воля, чул изповедта на Орин Баратеон и му простил. Това не попречило на лорд Хайтауър, след като го уведомили, да хвърли пленените Баратеони в тъмница и да изпрати пълно изложение за случилото се както до Червената цитадела, така и до Драконов камък. Донел Хайтауър, който с основание бил наречен Донел Мудния заради неохотата му да излезе на полето срещу септон Месечината и неговите привърженици, изглежда, не се побоял да оскърби Бурен край, като затвори брата на самия лорд Рогар.

— Нека дойде и се опита да го измъкне на свобода — казал той, когато майстерът му се притеснил как може да реагира Ръката. — Собствената му жена му взе ръката и му отряза топките, а много скоро кралят ще има главата му.

В другия край на Вестерос Рогар Баратеон кипнал и се разярил, когато научил за провала и пленяването на брат си… но не призовал знамената си, както се опасявали мнозина. Наместо това изпаднал в отчаяние.

— С мен е свършено — казал той мрачно на майстера си. — За мен е Валът, ако боговете са добри. Ако не, момчето ще вземе главата ми и ще я подари на майка си.

След като нямал деца от нито една от жените си, заповядал на майстера си да напише завещание и изповед, в която оправдал братята си Борис, Гарон и Ронал: казал, че не са имали каквото и да е съучастие в прегрешението му, помолил за милост за своя най-млад брат, Орин, и обявил сир Борис за наследник на Бурен край.

— Всичко, което сторих, и всичко, което опитах, беше за доброто на владението и Железния трон — завършил той.

Негово благородие нямало да чака дълго, за да узнае съдбата си. Регентството било почти към края си. След като и бившата Ръка, и кралицата регент били свалени от власт, лорд Демън Веларион и останалите членове на съвета на кралицата управлявали владението както могли, „говорейки малко и вършейки още по-малко“, по думите на Великия майстер Бенифер.

На двайсетия ден от деветата луна на 50 г. СЗ Джеерис Таргариен навършил шестнайсет и станал пълнолетен мъж. Според законите на Седемте кралства вече бил достатъчно възрастен, за да управлява сам, без повече нужда от регент. Из целите Седем кралства лордове и простолюдие очаквали да видят що за крал ще се окаже.

Време на изпитание

Възстановеното владение

Крал Джеерис I Таргариен се завърнал в Кралски чертог сам, на крилете на своя дракон Вермитор. Петима рицари от Кралската му гвардия дошли преди него, три дни по-рано, за да се уверят, че всичко е в готовност за пристигането на краля. Кралица Алисан не го придружила. Предвид несигурността, обкръжаваща брака им, и напрегнатите отношения на краля с майка му, кралица Алиса, и лордовете от съвета, се сметнало за благоразумно тя да остане в Драконов камък за известно време, с нейните Мъдри жени и останалите от Кралската гвардия.

Денят не бил знаменателен, съобщава ни Великият майстер Бенифер. Небето било сиво и половината сутрин валял постоянен дъжд. Бенифер и останалите от съвета чакали идването на краля във вътрешния двор на Червената цитадела, загърнати в наметала и с вдигнати качулки срещу дъжда. Из замъка рицари, скуайъри, коняри и перачки, и десетки други служители ходели по ежедневните си работи, като се спирали от време на време да погледнат към небето. А когато най-сетне се чул плясъкът на криле и един пазач на западната стена зърнал в далечината бронзовите люспи на Вермитор, последвал възторжен вик, който се усилвал и усилвал, затъркалял се извън стените на Червената цитадела, надолу по Високия хълм на Егон, през града и из цялата околност.

Джеерис не кацнал веднага. Два пъти завил над града, всеки път по-ниско отпреди, давайки възможност на всеки мъж, момче и босонога слугиня в Кралски чертог да махне с ръка и да извика с възхита. Чак тогава спуснал Вермитор в двора пред Твърдината на Мегор, където чакали лордовете.

„Беше се променил, откакто го видях за последен път — записва Бенифер. — Младока, отлетял към Драконов камък, го нямаше, а на негово място имаше пораснал мъж. Беше с над педя по-висок отпреди и гърдите и мишците му бяха заякнали. Косата му падаше свободно по раменете и фин златист мъх покриваше страните и брадичката му там, където преди беше гладко. Пренебрегнал всякакви кралски одежди, носеше кожи с петна сол по тях, облекло удобно за лов или езда, само с един кожен жакет с метални шипове, който да го предпазва. Но на оръжейния си колан носеше Блекфайър — меча на дядо му, меча на крале. Дори и прибрано в ножницата, оръжието не можеше да се сбърка с никое друго. Тръпка на страх ме прониза, когато видях онзи меч. «Има ли предупреждение тук?», зачудих се, щом драконът кацна на земята и между зъбите му блъвна дим. Бях избягал до Пентос, когато Мегор умря, уплашен каква ли съдба ме очаква при неговите наследници, и за миг стоях там в мокрото и се чудех дали не съм бил глупак да се върна.“

Младият крал — вече не момче — скоро разсеял страха на своя Велик майстер. След като се хлъзнал изящно от гърба на Вермитор, той се усмихнал. „Беше все едно слънцето е пробило през облаците“, съобщава лорд Тъли. Лордовете се поклонили пред него, неколцина се смъкнали на колене. Из целия град закънтели празнично камбани. Джеерис смъкнал ръкавиците си, пъхнал ги зад колана си и казал:

— Милорди. Имаме работа да вършим.

Едно светило не присъствало в двора, за да поздрави краля: майка му, кралица Алиса. На Джеерис се паднало да я подири в Твърдината на Мегор, където се била уединила. Какво са си казали майка и син, когато се озовали лице в лице за първи път след противопоставянето на Драконов камък, никой не може да каже, но ни се съобщава, че лицето на кралицата било червено и подпухнало, когато се появила скоро след това под ръка с краля. Вдовстващата кралица, вече не регент, присъствала на пира за добре дошъл същата вечер, и на многобройни други дворцови функции в дните след това, но никога на заседанията на съвета. „Нейна милост продължи да изпълнява своя дълг към владението и своя син — написал Великият майстер Бенифер, — но нямаше радост у нея.“

Младият крал започнал владичеството си, като преустроил съвета, задържал някои и заменил други, оказали се неподходящи за задачите им. Утвърдил назначаването от майка му на лорд Демън Веларион като Ръка на краля и задържал лорд Корбрей като Командир на Градската стража. На лорд Тъли била изказана благодарност за службата му, той се събрал със съпругата си, лейди Лусинда, и се върнали в дома си в Речен пад. За негов заместник като управител на законите Джеерис назначил Албин Масей, лорд на Стоунденс, който бил един от първите, потърсили го на Драконов камък. Масей изковавал майстерска верига в Цитаделата едва преди три години, когато треска отнела живота на двамата му по-големи братя и на лорд баща му. Изкривен гръбнак го осъдил да ходи накуцвайки, но е прочут с думите си „Не куцам, когато чета, нито когато пиша“. За лорд-адмирал и управител на корабите Негова милост се обърнал към Манфрид Редвин, лорд на Арбор, който дошъл в кралския двор с младите си синове Робърт, Рикард и Риам, и тримата скуайъри. Това белязало първия път, когато адмиралтейството преминало под управлението на човек не от дома Веларион.

Цял Кралски чертог се възрадвал, когато било обявено, че Джеерис също тъй е освободил Едуел Селтигар като управител на хазната. Казват, че кралят поговорил с него кротко и дори го похвалил за вярната служба на дъщерите му на кралица Алисан на Драконов камък, като стигнал дотам, че да ги нарече „две съкровища“. Дъщерите щели да останат с кралицата след това, но самият лорд Селтигар веднага напуснал за острова Птичи нокът. А с него си заминали и данъците и налозите, като всички били зачеркнати с кралски декрет три дни след началото на управлението на краля.

Да се намери подходящ човек, който да заеме мястото на лорд Едуел като управител на хазната, се оказало не лесна задача. Неколцина от съветниците подканяли крал Джеерис да назначи Лиман Ланистър, под предлог, че бил най-богатият лорд във Вестерос, но Джеерис не бил склонен.

— Освен ако лорд Лиман може да намери планина от злато под Червената цитадела, не знам да има отговора, който ни трябва — казал Негова милост.

По-дълго гледал към някои братовчеди и чичовци на Донел Хайтауър, защото богатството на Староград извирало по-скоро от търговия, отколкото от земята, но колебливата лоялност на Донел Мудния, когато трябвало да излезе срещу септон Месечина, го спряла. Накрая Джеерис направил доста по-смел избор, като потърсил своя човек отвъд Тясното море.

Без да е лорд, нито рицар, нито дори магистър, Рего Драз бил едър търговец и сараф, израснал от нищо, за да стане най-богатият човек в Пентос, но бил отхвърлен от пентошките си колеги и му отказали място в съвета на магистрите само заради низшия му произход. Оскърбен от презрението им, Драз с радост се отзовал на призива на краля, като преместил фамилия, приятели и огромно богатство във Вестерос. За да го удостои със същата чест като другите членове на съвета, младият крал го обявил за лорд. Тъй като бил лорд без земи, заклети хора или замък обаче, някой остроумник в замъка го нарекъл „Лорда на въздуха“. Пентошецът се засмял, като го чул. „Ако можех да облагам въздуха, щях да съм лорд наистина.“

Джеерис също така отпратил по живо по здраво и септон Матеус, дебелия и гневен прелат, който толкова гръмко трещял против кръвосмесителни съюзи и брака на краля. Матеус не приел добре освобождаването си.

— Вярата ще погледне подозрително на всеки крал, който мисли да управлява без септон до него — заявил той.

Джеерис имал готов отговор.

— Няма да ни липсват септони. Септон Освик и септа Юзабел ще останат с нас, а има и един младеж, който идва от Планински рай да се грижи за библиотеката ни. Казва се Барт.

Матеус пренебрежително заявил, че Освик е изкуфял глупак, а Юзабел — жена, докато за септон Барт не знаел нищо.

— Също както за много други неща — отвърнал кралят.

(Прословутата забележка на лорд Масей, че на краля му трябвали трима души, за да замени септон Матеус, за да се уравновесят везните, вероятно е била изречена скоро след това, ако изобщо е била изречена.)

Матеус напуснал четири дни по-късно за Староград. Твърде дебел, за да язди кон, той пътувал в позлатена къща на колела, придружаван от шестима охранители и дванайсет слуги. Според легендата, докато прехвърлял Мандър при Горчив мост, той минал покрай септон Барт, идещ от другата посока. Барт бил сам, яхнал магаре.

Промените на младия крал отишли далече извън благородниците, заседаващи в съвета. Той разчистил също така десетки по-низши служби и подменил Пазителя на ключовете, главния стюард на Червената цитадела и всички негови подстюарди, пристанищния управител на Кралски чертог (а след време и пристанищните управители на Староград, Девиче езеро и Дъскъндейл също тъй), началника на кралския монетен двор, Кралското правосъдие, главния оръжейник, главния кучкар, началника на конюшните и дори ловците на плъхове на замъка. Освен това заповядал тъмниците под Червената цитадела да бъдат почистени и опразнени и всички затворници, намерени в черните килии, да бъдат изведени на слънце, изкъпани и да им се разреши да апелират. Някои, опасявал се той, можело като нищо да са невинни хора, затворени от чичо му (в това, за жалост, Джеерис се оказал прав, макар че много от тези пленници били изгубили ума си през многото години в мрак и не можело да бъдат пуснати на свобода).

Едва след като всичко това било сторено за негово удовлетворение и новите му хора били по местата си, Джеерис наредил на Великия майстер Бенифер да изпрати гарван до Бурен край, с призовка лорд Рогар Баратеон да се върне в града.

Пристигането на кралското писмо довело до разногласие между лорд Рогар и братята му. Сир Борис, често смятан за най-избухливия и войнствен от Баратеоните, в този случай се оказал най-спокойният.

— Момчето ще ти вземе главата, ако направиш каквото иска — казал той. — Иди на Вала. Нощният страж ще те вземе.

Гарон и Ронал, по-младите братя, настоявали за неподчинение. Бурен край бил един от най-здравите замъци във владението. Ако Джеерис смятал да му вземе главата, да дойде и да я вземе, казали те. Лорд Рогар само се изсмял на това.

— Здрав ли? — рекъл той. — Харънхъл беше здрав. Не. Ще отида първо да видя Джеерис и да се обясня. Мога да облека черното след това, ако избера, той няма да ми откаже това.

На другата сутрин се отправил за Кралски чертог, придружен само от шестима от най-старите си рицари, мъже, които го познавали от детството му.

Кралят го приел седнал на Железния трон, с короната на главата. Лордовете от съвета му присъствали, а сир Джофри Догет и сир Лорънс Рокстън от Кралската гвардия стояли в подножието на трона, с белите си наметала и емайлирана броня. Иначе тронната зала била празна. Стъпките на лорд Рогар отеквали, докато минавал по дългата пътека от вратата на тронната зала до трона, съобщава ни Великият майстер Бенифер. „Гордостта на негово благородие беше добре позната на краля — написал е той. — Негова милост нямаше никакво желание да го наранява още повече, като го принуди да се унизи пред целия двор.“

Но той се унизил, и още как. Лордът на Бурен край паднал на коляно, свел глава и положил меча си в подножието на трона.

— Ваша милост — започнал той, — тук съм, както заповядахте. Направете с мен каквото благоволите. Моля само да пощадите моите братя и дома Баратеон. Всичко, което сторих, сторих го…

— … за доброто на владението, така, както го виждахте. — Джеерис вдигнал ръка, за да накара лорд Рогар да замълчи, преди да е успял да каже още нещо. — Зная какво направихте и какво казахте, и какво замисляхте. Вярвам ви, когато казвате, че не искахте да навредите лично на мен или на моята кралица… и не грешите, от мен би станало великолепен майстер. Но се надявам да стана още по-добър крал. Някои твърдят, че сега ние сме врагове. По-скоро съм склонен да мисля, че сме приятели, които са били в разногласие. Когато майка ми дойде при вас да потърси убежище, вие ни приехте, при голям риск за себе си. Можехте лесно да заповядате да ни щракнат прангите и да направите от нас подарък за чичо ми. Вместо това вие заклехте своя меч на мен и свикахте знамената си. Не съм забравил.

— Думите са вятър — продължил Джеерис. — Ваше благородие… мой скъпи приятелю… говорехте за измяна, но не извършихте такава. Поискахте да развалите брака ми, но не можахте да го направите. Предложихте да бъде поставена принцеса Ерея на Железния трон на мое място, но ето, че седя тук. Изпратихте брат си да вземе племенничката ми Рела от нейния метох, вярно… но с каква цел? Може би просто желаехте да я имате за храненичка, след като нямате свои деца.

— Изменническите действия заслужават наказание — строго казал кралят. — Глупавите думи са друг въпрос. Ако наистина желаете да отидете на Вала, няма да ви спра. Нощният страж се нуждае от мъже, силни като вас. Но по-скоро бих предпочел да останете тук, на служба при мен. Нямаше да седя на този трон, ако не бяхте вие, и цялото владение знае това. И все още имам нужда от вас. Владението се нуждае от вас. Когато Дракона умря и моят баща си постави короната, той беше тормозен от всички страни от кандидат-крале и бунтовни лордове. Същото би могло да сполети мен, и по същата причина… да изпитат моята решимост, волята ми, силата ми. Майка ми вярва, че набожните хора из цялото владение ще се вдигнат срещу мен, когато се научи за брака ми. Може би е така. За да посрещна тези изпитания, нуждая се от добри мъже около себе си, воини, готови да се бият за мен, да умрат за мен… и за моята кралица, ако се наложи. Такъв мъж ли сте?

Лорд Рогар, поразен от думите на краля, вдигнал глава и казал:

— Да, ваша милост. — С хриплив от чувство глас.

— Тогава ви опрощавам прегрешенията — казал крал Джеерис, — но ще има определени условия. — Гласът му бил строг, докато ги изброявал. — Никога няма да изговаряте друга дума срещу мен или моята кралица. От този ден насетне ще бъдете най-гръмкият защитник и няма да търпите нито дума, изречена срещу нея във ваше присъствие. Освен това не мога и няма да търпя моята майка да не бъде почитана. Тя ще се върне с вас в Бурен край, където ще живеете отново като съпруг и съпруга. В дума и в дело, ще показвате към нея само почит и уважение. Можете ли да съблюдавате тези условия?

— С радост — отвърнал лорд Рогар. — Може ли да попитам… а Орин?

Това накарало краля да помисли.

— Ще заповядам на лорд Хайтауър да освободи вашия брат сир Орин и хората му, които отидоха с него в Староград — заявил Джеерис, — но не мога да позволя да останат ненаказани. Валът е завинаги, тъй че вместо това ще ги осъдя на десет години изгнание. Могат да продадат мечовете си в Спорните земи или да отплават до Карт, където да подирят щастието си, за мен е все едно… ако оцелеят и не извършат други престъпления, след десетгодишен срок могат да се върнат у дома. Съгласни ли сме?

— Да — отвърнал лорд Рогар. — Ваша милост е повече от справедлив.

После попитал дали кралят би искал заложници от него, като гаранция за бъдещата му лоялност. Трима от братята му имали малки деца, които можело да бъдат пратени в двора, изтъкнал той.

В отговор крал Джеерис слязъл от Железния трон и подканил лорд Рогар да го последва. Повел негово благородие извън залата до вътрешния двор, където хранели Вермитор. Един бик бил заклан за сутрешната му храна и положен на камъните, овъглени и димящи, защото драконите винаги обгарят месото си, преди да го изядат. Вермитор пирувал с плътта, късал големи парчета месо с всяка захапка, но когато кралят се приближил с лорд Рогар, драконът вдигнал глава и се взрял в тях с очи като езера от стопен бронз.

— Расте все по-голям с всеки ден — казал Джеерис, докато почесвал огромния крилат звяр под брадичката. — Задръжте си племенничките и племенниците, милорд. Защо биха ми трябвали заложници? Имам думата ви и само това ми стига.

Но Великият майстер Бенифер чул думите, които той не изрекъл. „Всеки човек, девица и дете в бурните земи е мой заложник, докато яздя него, каза Негова милост, без да го изрече — пише Бенифер, — и лорд Рогар го чу ясно.“

Така бил сключен мирът между младия крал и неговата бивша Ръка, и подпечатан същата нощ с пир в голямата зала, където лорд Рогар седял до кралица Алиса, мъж и жена отново, и вдигнал тост за кралица Алисан, вричайки любовта и верността си към нея пред всички събрани лордове и дами. Четири дни по-късно, когато лорд Рогар напуснал, за да се върне в Бурен край, кралица Алиса заминала с него; били придружени от сир Пейт Бекасината и сто войници, за да преминат безопасно през Кралския лес[8].

В Кралски чертог дългото царуване на Джеерис Първи Таргариен започнало не на шега. Младият крал се изправил пред десетки проблеми, когато поел управлението на Седемте кралства, но два от тях надвиснали по-големи от всички останали: хазната била празна и дългът на Короната нараствал, а неговият „таен“ брак, който ставал все по-малко таен с всеки изтекъл ден, клечал като делва с адски огън над огнище, готов всеки момент да избухне. Трябвало да се справи и с двата въпроса, и то бързо.

Непосредствената нужда от злато била решена от Рего Драз, новия управител на хазната, който се обърнал към Желязната банка на Браавос и нейните съперници в Тирош и Мир, за да уреди не един, а три съществени заема. Разигравайки всяка една банка срещу другите, Лордът на въздуха договорил толкова изгодни условия, на колкото могъл да се надява. Осигуряването на заемите имало един незабавен ефект: работата по Драконовата яма могла да продължи и отново цяла малка армия строители и каменоделци се изсипала над Хълма на Ренис.

И лорд Рего, както и кралят му осъзнавали обаче, че заемите са временно запушване, в най-добрия случай; можели да забавят кървенето, но не и да го спрат. Само данъци можели да постигнат това. Данъците на лорд Селтигар нямало да свършат работа; Джеерис нямал интерес да вдига пристанищните такси или да смуче кръвта на ханджиите. Нито щял просто да поиска злато от лордовете на владението, както направил Мегор. Ако прекалял с това, лордовете щели да се надигнат.

— Нищо не е толкова скъпо, колкото потушаването на въстания — заявил кралят.

Лордовете щели да платят, но по своя собствена воля; щял да таксува нещата, които те искали, изящни и скъпи неща, внасяни от задморските земи. Коприната щяла да се обложи, и брокатът също; златотъкани дрехи и сребротъкани; драгоценни камъни; мирска дантела и мирска тъкан; дорнски вина (но не вина от Арбор); дорнски пясъчни коне; позлатени шлемове и филигранна броня от занаятчии от Тирош, Лис и Пентос. Подправки щели да се облагат най-скъпо от всичко: пиперено зърно, карамфил, шафран, мускат, канела и всички други редки подправки от земите отвъд Нефритените порти, вече по-скъпи от злато, щели да станат още по-скъпи.

— Облагаме всички неща, които ме направиха богат — ахнал лорд Рего.

— Никой не може да претендира, че е потиснат от тези такси — обяснил Джеерис на малкия съвет. — За да ги избегне, човек трябва само да се откаже от пипера си, от коприната си, от перлите си, и не е нужно да плати и петак. Хората, които искат тези неща, ги желаят отчаяно обаче. Как иначе да се перчат с властта си и да показват на света какво са богатите хора? Може да крякат, но ще платят.

Таксуването на подправките и коприната не било краят. Крал Джеерис също така придвижил нов закон за зъберите. Всеки лорд, който искал да строи нов замък или да разшири и ремонтира съществуващото си седалище, трябвало да плати тежка цена за привилегията. Новият данък имал двойна цел, обяснил Негова милост на Великия майстер Бенифер.

— Колкото по-голям и по-здрав е един замък, толкова повече лордът му е изкусен да ми се опълчи. Човек би си помислил, че може да са се поучили от Харън Черния, но твърде много не знаят историята. Този данък ще ги обезкуражи да строят, докато тези, които трябва така или иначе да строят, ще запълнят нашата съкровищница, като опразнят своята.

След като направил каквото могъл за оправянето на финансите на Короната, Негова милост насочил вниманието си към другия голям проблем, който го чакал. Най-сетне повикал кралицата си. Алисан Таргариен и нейният дракон, Среброкрил, напуснали Драконов камък веднага след призива му; Алисан била разделена с краля близо половин година. Останалите от домакинството ѝ я последвали на кораб. По това време дори слепите просяци по уличките на Квартала на бълхите знаели, че Алисан и Джеерис са се оженили, но заради благоприличието те спели отделно един лунен кръг, докато се извършат приготовленията за втората им сватба.

Кралят не бил склонен да харчи пари, с каквито не разполагал, за поредна Златна сватба, толкова пищна и популярна, колкото било онова събитие. Четирийсет хиляди души станали свидетели на женитбата на майка му с лорд Рогар. Хиляда се събрали в Червената цитадела, за да видят как Джеерис взима отново сестра си Алисан за своя съпруга. Този път септон Барт ги обявил за мъж и жена пред Железния трон.

Лорд Рогар Баратеон и Вдовстващата кралица Алиса били този път сред свидетелите. Заедно с братята на негово благородие Гарон и Ронал те се върнали от Бурен край, за да присъстват на церемонията. Но друг сватбен гост възбудил най-много приказки: Кралицата в Запада също така дошла. Понесена на крилете на Сънеплам, Рена Таргариен прелетяла и дошла, за да види как брат и сестра ѝ се женят… и да навести своята дъщеря Ерея.

Камбани забили из целия град, когато ритуалите приключили, и гарвани се разлетели към всяко кътче на владението, за да прогласят „този щастлив съюз“. Второто бракосъчетание на краля се различавало от първото в едно друго важно отношение: то било последвано от брачна нощ. Кралица Алисан, в по-късна възраст, щяла да заяви, че това било по нейно настояване — готова била да загуби своята девственост и не искала да има повече въпроси дали „наистина“ е омъжена. Лично лорд Рогар, пиян и засмян, повел мъжете, които я разсъблекли и отнесли до брачното ложе, докато приятелките на кралицата Дженис Темпълтън, Розамунд Бол и Пруденс и Прунела Селтигар били сред тези, които оказали същата чест на краля. Там, на ложето с балдахин в Твърдината на Мегор в Червената цитадела на Кралски чертог, бракът на Джеерис Таргариен и неговата сестра Алисан най-сетне бил консумиран, подпечатвайки съюза им за вечни времена пред очите на богове и хора.

След като с тайната най-сетне се приключило, кралят и неговият двор зачакали да видят как ще реагира владението. Джеерис стигнал до заключението, че яростната съпротива, посрещнала брака на неговия брат Егон, имала няколко причини. Техният чичо Мегор взел втора съпруга през 39 г. СЗ, опълчвайки се както на Върховния септон, така и на собствения си брат, крал Енис, което разбило деликатното разбирателство между Железния трон и Звездната септа, така че бракът на Егон и Рена бил възприет като ново безчинство. Така предизвиканото осъждане разпалило огън по цялата страна и Мечове и Звезди вдигнали факлите, наред с десетки благочестиви лордове, които се бояли от боговете повече, отколкото от своя крал. Принц Егон и принцеса Рена били малко познати сред простолюдието и започнали обхода си без дракони (до голяма степен защото Егон все още не бил драконов ездач), което ги оставило уязвими за тълпите, скочили да ги нападнат в речните земи.

Нито едно от тези условия не се отнасяло за Джеерис и Алисан. Нямало да последва осъждане от Звездната септа; макар някои от Най-набожните все още да настръхвали срещу традицията на Таргариен за бракове между брат и сестра, сегашният Върховен септон, „Върховният блюдолизец“ на септон Месечина, бил отстъпчив и предпазлив: не бил склонен да разбужда дракони. Мечовете и Звездите били разбити и обявени извън закона; само на Вала, където две хиляди от бившите Бедни братя носели черните наметала на Нощния страж, разполагали с достатъчно хора, за да създадат неприятности, ако били склонни. А крал Джеерис не възнамерявал да повтаря грешката на брат си. Той и кралицата му щели да видят страната, която управлявали, да научат за нуждите ѝ от първа ръка, да се срещнат с неговите лордове и да ги преценят, да се оставят да ги види простолюдието и на свой ред да чуят оплакванията му… но където и да идели, щяло да бъде с техните дракони.

Заради всички тези причини Джеерис вярвал, че владението ще приеме брака му… но не бил човек, който да се доверява на шанса.

— Думите са вятър — казал той на съвета си, — но вятърът може да разпали пожар. Баща ми и чичо ми се бореха с думите със стомана и пламък. Ние ще се борим с думите с думи и ще потушаваме пожарите преди да започнат. — И като казал това, Негова милост изпратил не рицари и войска, а проповедници. — Разказвайте на всеки, когото срещнете, за добротата на Алисан, за милия ѝ и милостив нрав, и за обичта ѝ към всички хора на кралството ни, велики и дребни — възложил им кралят.

Седмина тръгнали по негова повеля: трима мъже и четири жени. Наместо с мечове и брадви били въоръжени със своя ум, своя кураж и своя език. Много истории щели да се разправят за техните странствания и преживелиците им щели да станат легенди (които се разраствали с времето, както става с легендите). Само една личност от тези оратори била позната на простите хора на кралството, когато потеглили; не коя да е, а самата кралица Елинор, Черната невяста, която намерила Мегор мъртъв на Железния трон. Облечена в царствените си одежди, които ставали все по-опърпани и дрипави от ден на ден, Елинор от дома Костейн щяла да пропътува Предела и да носи красноречиво свидетелство за злината на покойния ѝ крал и добротата на неговите наследници. В по-късни години, след като се отказала от всякакви претенции за знатно потекло, тя щяла да стане слуга на Вярата, да се издигне и да стане Майка Елинор в големия метох в Ланиспорт.

Имената на другите шестима, които тръгнали да говорят за Джеерис, щели с времето да станат почти толкова прочути, колкото името на кралицата. Двама били млади септони: хитроумният септон Балдрик и ученият септон Роло; третият бил пламенният стар септон Алфин, който бил изгубил краката си преди години и го носели навсякъде в носилка. Жените, които избрал младият крал, били не по-малко необикновени. Септа Юзабел била спечелена от кралица Алисан, докато служела при нея на Драконов камък. Дребничката септа Виоланте била прочута с уменията си като лечителка. Навсякъде, където отидела, казват, правела чудеса. От Долината дошла Майка Марис, обучавала поколения осиротели момичета в метох на един остров в залива на Града на гларуса.

В пътуванията си из цялото кралство Седемте оратори говорели за кралица Алисан, за нейната благочестивост, за щедростта ѝ и любовта ѝ към краля, нейния брат… но за онези септони, просещи братя и набожни рицари и лордове, които ги предизвиквали, цитирайки пасажи от „Седемлъчата звезда“ или проповеди на предишни Върховни септони, имали готов отговор, който лично Джеерис изобретил в Кралски чертог с вещата помощ на септон Освик и (особено) на септон Барт. В по-късни времена Цитаделата, както и Звездната септа, щели да го нарекат Доктрината на ексцепционизма.

Основният ѝ принцип бил прост. Вярата в Седемте се породила в хълмовете на Стар Андалос и се прехвърлила през Тясното море с андалите. Законите на Седемте, изложени в свещения текст и разяснявани от септите и септоните, подчинени на Отеца на Верните, постановявали, че брат не може да ляга със сестра, нито баща с дъщеря, нито майка със син, че плодовете на такива съюзи са изчадия, омразни в очите на боговете. Всичко това ексцепционистите потвърждавали, но със следната уговорка: Таргариените са различни. Техните корени не били в Андалос, а в Стара Валирия, където властвали различни закони и традиции. Човек трябвало само да ги погледне, за да разбере, че те не са като другите хора; очите им, косата им, самата им осанка, всичко това прогласяло различието им. И те летели на дракони. На тях единствено от всички хора била дадена силата да опитомяват тези страховити зверове, след като Ориста сполетяла Валирия.

— Един бог ни е създал всички, андали, валириани и Първи хора — прогласял септон Алфин от носилката си, — ала не ни е създал всички еднакви. Той е създал лъва и зубъра също тъй, два благородни звяра, но определени дарби е дал на единия и не на другия, и лъвът не може да живее като зубър, нито зубърът като лъв. За вас да спите със сестра си би било тежък грях, сир… но вие не сте кръвта на дракона, нито пък аз. Това, което правят те, е което са правили винаги, и не ни е дадено нам да ги съдим.

Според легендите в едно малко селце на хитроумния септон Балдрик се противопоставил един як странстващ рицар, някогашен Беден брат, който рекъл:

— Аха, ами ако и аз поискам да чукам сестра си, имам ли позволението ви?

Септонът се усмихнал и отвърнал:

— Идете до Драконов камък и поискайте дракон. Ако можете да направите това, сир, аз лично ще ви оженя със сестра ви.

Има едно затруднение, пред което на всеки изучаващ историята се налага да се изправи. Когато погледнем назад към нещата, случили се преди години, можем да кажем, това и това са били причините за случилото се. Но когато погледнем към неща, които не са се случили, имаме само предположение. Знаем, че владението не се е вдигнало срещу крал Джеерис и кралица Алисан през 51 г. СЗ, както е направило срещу Егон и Рена десет години по-рано. Тук „защо“ може да има далеч по-несигурен отговор. Мълчанието на Върховния септон е говорело гръмко, несъмнено, а и лордовете и простолюдието били уморени от война… но ако думите имат сила, вятър или не, то със сигурност Седемте оратори също са изиграли роля.

Макар кралят да бил щастлив със своята кралица и кралството — щастливо с техния брак, Джеерис не сгрешил, когато предвидил, че ще се изправи пред време на изпитание. След като преустроил съвета, помирил лорд Рогар и кралица Алиса и наложил нови данъци, за да възстанови хазната на Короната, се изправил пред това, което щяло да се окаже най-трънливият му проблем: сестра му Рена.

След като напуснала Лиман Ланистър и Скалата на Кастърли, Рена Таргариен с нейния пътуващ двор направила един вид своя собствена кралска обиколка, като посетила Марбрандите на Ашмарк, Рейните на Кастамир, Лефордите на Златния зъб, Вансите от Приюта на пътника и накрая Пайпърите от Розова девица. Накъдето и да се обърнела, възниквали същите проблеми.

— Всички са топли в началото — казала тя на брат си, когато се срещнала с него след сватбата му, — но това не трае дълго. Или съм нежелана, или прекалено желана. Мърморят за цената на оставането ми с хората ми, но това, което ги възбужда, е Сънеплам. Някои се страхуват от нея, повечето я искат — и тъкмо те най-много ме притесняват. Копнеят за свои дракони. Това няма да им го дам, но къде да ида?

— Тук — предложил кралят. — Върни се в двора.

— И да живея вечно в сянката ти? Имам нужда от свое седалище. Място, където никой лорд не може да ме заплаши, да ме прогони или да притесни тези, които са под моя закрила. Имам нужда от земи, хора, замък.

— Можем да ти намерим земи — казал кралят. — Да ти построим замък.

— Всички земи са взети, всички замъци са заети — отвърнала Рена, — но има един, на който имам право… повече от теб, братко. Аз съм кръвта на дракона. Искам седалището на баща ми, мястото, където съм родена. Искам Драконов камък.

На това крал Джеерис нямал отговор, обещал само да внесе темата за обсъждане. Съветът му, когато въпросът бил поставен пред него, бил единен в несъгласието си да се отстъпи седалището на дома Таргариен на овдовялата кралица, но никой нямал по-добро решение, което да предложи.

След като обмислил въпроса, Негова милост отново се срещнал със сестра си.

— Ще ти даря Драконов камък като твое седалище — казал ѝ, — защото няма друго място по-подобаващо за кръвта на дракона. Но ще владееш острова и замъка като мой дар, а не по право. Нашият дядо направи седем кралства в едно с огън и кръв, не мога и няма да ги направя две, като отрежа отделно кралство за теб. Ти си кралица по благоволение, но аз съм крал и властта ми се простира от Староград до Вала… и на Драконов камък също така. Единодушни ли сме по това, сестро?

— Толкова ли си несигурен на този железен стол, че трябва на всяка цена да накараш собствената ти кръв да ти сгъне коляно, братко? — отвърнала му рязко Рена. — Така да бъде. Дай ми Драконов камък и още едно нещо, и няма повече да те притеснявам.

— Още едно нещо? — попитал Джеерис.

— Ерея. Искам да ми се върне дъщеря ми.

— Готово — казал кралят… може би твърде прибързано, защото трябва да припомним, че Ерея Таргариен, момиче на осем, била собствената му призната наследничка, предполагаем наследник на Железния трон. Последствията от това решение нямало да бъдат разбрани през следващите години обаче. Засега приключило и Кралицата в Запада с един удар станала Кралицата в Изтока.

Годината продължила без повече кризи или изпитания, след като Джеерис и Алисан се заели да управляват. И да били стъписани някои членове на малкия съвет, когато кралицата започнала да присъства на заседанията им, изказвали възраженията си само един другиму… а скоро и това престанало, защото младата кралица се оказала мъдра, начетена и умна, добре дошъл глас във всяко обсъждане.

Алисан Таргариен имала щастливи спомени от детството си преди чичо ѝ Мегор да заграби короната. При царуването на баща ѝ, Енис, майка ѝ, кралица Алиса, превърнала кралския двор във великолепно място, изпълнено с песни, зрелища и красота. Музиканти, пантомимисти и бардове се надпреварвали за нейната благосклонност и тази на краля. Вина от Арбор се леели като вода на пировете им, залите и дворовете на Драконов камък кънтели от смях и дворцовите дами сияели, обсипани с перли и диаманти. Дворът на Мегор бил мрачно, тъмно място, а регентството не предложило голяма промяна, защото спомените за времето на крал Енис били болезнени за вдовицата му, докато лорд Рогар бил с войнствен нрав и веднъж заявил, че пантомимистите са по-безполезни и от маймуните, защото „и едните, и другите подскачат, премятат се, лудуват и врещят, но ако човек е достатъчно гладен, може да изяде и маймуна“.

Кралица Алисан обаче си спомняла с обич за краткотрайния блясък на двора на баща ѝ и си поставила за цел да накара Червената цитадела да блесне както никога преди, купувайки стенни пана и килими от Свободните градове и поръчвайки стенописи, статуи и мозайки, за да разкрасят залите и покоите на замъка. По нейна заповед мъже от Градската стража претършували Квартала на бълхите, докато намерят Том Дрънкалото, чиито насмешливи песни веселили и крал, и простолюдие през Войната за Белите плащове. Алисан го направила дворцов певец, първия от многото, които щели да държат този пост през следващите десетилетия. Довела арфистка от Староград, трупа пантомимисти от Браавос, танцьори от Лис и дала на Червената цитадела първия ѝ шут, дебелак, наречен Добрата стопанка, който се обличал като жена и никога не го виждали без дървените му „деца“ — две хитроумно изваяни кукли, които казвали скверни, стъписващи неща.

Всичко това радвало крал Джеерис, но нищо не го зарадвало и наполовина толкова много, колкото дара, който кралица Алисан му поднесла няколко месеца по-късно, когато му казала, че е с дете.

Раждане, смърт и измяна

(Крал Джеерис I)

Джеерис I Таргариен щял да се окаже един от най-неуморните крале, седели някога на Железния трон. Прочути са думите на Егон Завоевателя, че простолюдието има нужда да вижда своите крале и кралици от време на време, за да може да изложи скърбите и оплакванията си пред тях.

— Възнамерявам да ме видят — заявил Джеерис, когато оповестил първата си кралска обиколка в края на 51 г. СЗ. Много още такива имало през следващите десетилетия. През дългото си управление Джеерис щял да прекарва повече дни и нощи, гостувайки на един или друг лорд или давайки аудиенция в някое пазарно градче или село, отколкото на Драконов камък в Червената цитадела взети заедно. И най-често Алисан била с него, сребристият ѝ дракон се реел до неговия огромен звяр от лъскав бронз.

Егон Завоевателя имал навика да взима до хиляда рицари, войници, коняри, готвачи и други слуги със себе си по пътя. Макар и несъмнено величествена гледка, такива процесии създавали много затруднения за лордовете, удостоени с кралски визити. Толкова много хора било трудно да се подслонят и нахранят, а ако кралят пожелаел да излезе на лов, околните гори щели да бъдат опустошени. Дори най-богатият лорд често се оказвал обеднял след като кралят си тръгне: виното в избите му изпито до капка, килерите му опразнени и половината слугини с копелета в коремите.

Джеерис решил да прави нещата другояче. Не повече от сто души щели да го придружават на всеки обход: двайсет рицари, останалото войници и слуги.

— Не ми трябва да се обграждам с мечове, след като яздя Вермитор — казал той.

По-малкият брой също така му давал възможност да посети по-дребни лордове, чиито замъци никога не били достатъчно големи, за да приютят Егон. Намерението му било да види и да бъде видян на повече места, но да отсяда на всяко за по-кратко, тъй че никога да не се оказва нежелан гост.

Първият кралски обход трябвало да е скромен — щял да започне със земите на Короната северно от Кралски чертог и да продължи само до Долината на Арин. Джеерис поискал Алисан да е с него, но тъй като Нейна милост била с дете, бил притеснен да не би пътуванията им да са твърде натоварващи. Започнали със Стоукуорт и Росби, след това продължили на север покрай брега на Дъскъндейл. Там, докато кралят разглеждал корабостроителниците на лорд Дарклин и се наслаждавал на следобеден риболов, кралицата провела първото си дворцово заседание на жените, което щяло да стане важна част от всеки бъдещ кралски обход. Само жени и момичета били добре дошли на тези аудиенции; знатни или простосмъртни, те били окуражавани да говорят и да споделят своите страхове, грижи и надежди с младата кралица.

Пътуването продължило без произшествия, докато кралят и кралицата стигнали до Девиче езеро, където щели да гостуват на лорд и лейди Мутън за две седмици, преди да отплават през Рачешкия залив до Викенден, Града на гларуса и Долината. Градът Девиче езеро бил много прочут със сладководното си езеро, където според легендата Флориан Глупака за първи път зърнал Джонквил да се къпе, през Героичния век. Като хиляди други жени преди нея, кралица Алисан пожелала да се изкъпе в езерото на Джонквил, за чиито води разправяли, че имали удивителни лечебни свойства. Владетелите на Девиче езеро били издигнали голяма каменна баня около езерцето преди много столетия и я предали на орден святи сестри. Мъже не се допускали в баните, тъй че когато кралицата се потопила в свещените води, я придружавали само придворни дами, слугини и септи (Едит и Лира, които служели редом до септа Юзабел като послушнички, наскоро били положили клетвите си да станат септи, посветени във Вярата и предани на кралицата).

Добротата на малката кралица, мълчанието на Звездната септа и проповедите на Седмината оратори били спечелили повечето Вярващи за Джеерис и неговата Алисан… но винаги има някои, които няма да се трогнат, и между сестрите, които се грижели за езерото на Джонквил, имало три такива жени, чиито сърца били вкоравени от омраза. Казвали си една на друга, че свещените им води щели да бъдат омърсени завинаги, ако се позволи на кралицата да се окъпе в тях, докато носи „изчадието“ на краля в корема си. Кралица Алисан тъкмо смъкнала дрехите си, когато те се нахвърлили върху нея с ками, които били скрили под халатите си.

За щастие нападателките не били воини и не взели предвид куража на спътничките на кралицата. Голи и уязвими, Мъдрите жени не се поколебали, а застанали между нападателките и своята господарка. Септа Едит била посечена през лицето, Пруденс Селтигар промушена в рамото, а Розамунд Бол прободена с кама в корема и след три дни починала от раната, но нито едно от убийствените оръжия не докоснало кралицата. Виковете и писъците довели защитниците на Алисан на бегом, защото сир Джофри Догет и сир Джайлс Мориген пазели на входа на банята, без и да помислят, че опасността дебне вътре.

Кралските гвардейци бързо се справили с нападателките, като убили двете на място, а третата запазили жива за разпит. Пред инквизиторите тя разкрила, че други шест от ордена им помогнали да замислят нападението, макар и да нямали куража да извадят оръжие. Лорд Мутън обесил виновните и можело да обеси и невинните също тъй, ако не била намесата на кралица Алисан.

Джеерис се разгневил. Визитата им в Долината била отложена; наместо това се върнали на безопасно в Твърдината на Мегор. Кралица Алисан щяла да остане вътре, докато детето ѝ се роди, но преживяното я разтърсило и я накарало да се замисли.

— Имам нужда от свой личен защитник — казала тя на Негова милост. — Твоите седем са верни и доблестни мъже, но са мъже, а има места, където мъже не може да ходят.

Кралят, разбира се, се съгласил. Същата нощ за Дъскъндейл отлетял гарван, със заповед новият лорд Дарклин да изпрати в двора своята незаконна сестра, Джонквил Дарки, която възбудила простолюдието през Войната за Белите плащове като загадъчния рицар, известен като Змията в алено. Все още в алено, тя пристигнала в Кралски чертог няколко дни по-късно и с радост приела назначението си като личен заклет щит на кралицата. След време щяла да стане известна из владението като Алената сянка, толкова плътно пазела господарката си.

Скоро след като Джеерис и Алисан се върнали от Девиче езеро и кралицата се задържала в спалнята си, от Бурен край дошла крайно удивителна и неочаквана новина. Кралица Алиса била с дете. На четирийсет и четири годишна възраст, за Вдовстващата кралица се смятало, че отдавна е прехвърлила годините за раждане, тъй че бременността ѝ била приета като чудо. В Староград Върховният септон обявил, че било благословия от боговете, „дар от Майката Горе към майка, която е изстрадала много и храбро“.

Наред с радостта имало и загриженост. Алиса не била толкова силна като някога: времето ѝ като кралица регент взело своята дан, а вторият ѝ брак не ѝ донесъл щастието, за което се надявала преди години. Перспективата за дете обаче стоплила сърцето на лорд Рогар и той зарязал гнева и се разкаял за предишната си невярност, за да остане до съпругата си. Самата Алиса била уплашена, спомняйки си за последното бебе, което родила на крал Енис, момиченцето Вела, което умряло в люлката.

— Не мога отново да понеса това — казала на съпруга си. — Би ми разкъсало сърцето.

Но детето, дошло рано на следващата година, щяло да се окаже силно и здраво, едро червенобузесто момче, родено с пухкава катраненочерна коса и „рев, който можел да се чуе от Дорн до Вала“. Лорд Рогар, който отдавна бил изоставил всякаква надежда да има деца от Алиса, нарекъл сина си Боремунд.

Боговете дали както радост, така и скръб. Много преди майката да стигне до срока си, кралица Алисан също родила син, момче, наречено Егон, в чест както на Завоевателя, тъй и на нейния изгубен и много оплакван брат, некоронования принц. Цялото владение се радвало, и най-вече Джеерис. Но младият принц дошъл твърде рано. Малък и крехък, той умрял три дни след раждането. Толкова безутешна била кралица Алисан, че майстерите се уплашили и за нейния живот. До края на живота си тя обвинявала за смъртта на сина си жените, които я нападнали при Девиче езеро. Ако я били оставили да се окъпе в целебните води на Езерото на Джонквил, казвала, принц Егон щял да живее.

Недоволство натежало и над Драконов камък, където Рена Таргариен установила собствения си малък двор. Както и с Джеерис преди нея, съседни лордове започнали да я търсят, но Кралицата в Изтока не била като брат си. Много от посетителите ѝ били посрещани хладно, други били връщани без аудиенция.

Събирането на Рена с дъщеря ѝ Ерея също не тръгнало добре. Принцесата нямала спомен за майка си, а кралицата не познавала детето си, нито изпитвала някаква обич към децата на други. Ерея била обикнала възбудата в Червената цитадела, с лордове, дами и идващите и заминаващи пратеници от чудати далечни страни, с рицарите, трениращи в дворовете всяка сутрин, певците, пантомимистите и шутовете, лудуващи нощем, и целия шум и многоцветие на Кралски чертог извън стените. Обикнала също тъй вниманието, с което била обсипвана като наследничка на Железния трон. Велики лордове, галантни рицари, слугини, перачки и ратайчета от конюшните я възхвалявали, обичали я и се надпреварвали да спечелят благосклонността ѝ; и тя била водачката на глутница малки момичета, от знатен род, както и простосмъртни, които тероризирали замъка.

Всичко това ѝ било отнето, когато майка ѝ я отвела на Драконов камък противно на желанията ѝ. В сравнение с Кралски чертог островът бил скучно място, задрямало и тихо. Нямало момичета на нейната възраст в замъка и на Ерея не ѝ позволявали да общува с дъщерите на рибарите в селото под стените. Майка ѝ била отчуждена към нея, ту строга, ту плаха, много отдадена на размисъл, а жените от обкръжението ѝ като че ли не проявявали особен интерес към Ерея. От всички тях единствената, към която принцесата изпитвала топло чувство, била Елиса Фарман от Светлия остров, която ѝ разправяла истории за приключенията си и обещала да я научи как да плава. Лейди Елиса обаче не била по-щастлива на Драконов камък, отколкото самата Ерея: липсвали ѝ широките простори на западното море и често говорела за връщане при тях.

— Вземи ме с теб — казвала принцеса Ерея в такива случаи, а Елиса Фарман се засмивала.

Драконов камък все пак имал едно нещо, което липсвало на Кралски чертог: дракони. В голямата цитадела под сянката на Драконовата планина с всеки лунен кръг се раждали още дракони, или така поне изглеждало. Всички яйца, снесени от Сънеплам на Светлия остров, се излюпили веднага щом се озовали на Драконов камък и Рена Таргариен се погрижила дъщеря ѝ да се запознае с тях.

— Избери си един и го направи свой — подканяла кралицата принцесата, — и един ден ще летиш.

Имало и по-стари дракони в дворовете, а извън стените диви дракони, избягали от замъка, си направили леговища в скрити пещери от другата страна на планината. Принцеса Ерея познавала Вермитор и Среброкрил, докато била в двора, но никога не ѝ позволявали да се доближава твърде много до тях. Тук тя можела да навестява драконите толкова често, колкото си поиска; новоизлюпените, малките дрейки, майка им Сънеплам… и най-големите от всички, Балерион и Вхагар, огромни, древни и дремещи, но все пак вдъхващи ужас, когато се разбудят, размърдат и разперят криле.

В Червената цитадела Ерея обичала своя кон, хрътките си и приятелите си. На Драконов камък драконите станали нейните приятели… нейните единствени приятели, освен Елиса Фарман… и тя започнала да отброява дните, докато щяла да може да яхне един и да отлети далече, далече.

Крал Джеерис най-сетне направил обиколката си през Долината на Арин през 52 г. СЗ, като навестил Града на гларуса, Писан камък, Редфорт, замък Дългия лък, Дома на сърцето и Лунните порти, преди да отлети на Вермитор от Великанско копие за Орлово гнездо, както направила Висения по време на Завоеванието. Кралица Алисан го придружавала в част от пътуванията му, но не всички: все още не била възстановила напълно силите си след раждането и последвалата скръб. Все пак, благодарение на доброто ѝ съдействие, бил уговорен годежът на лейди Пруденс Селтигар с лорд Графтън от Града на гларуса. Нейна милост също тъй провела женски събирания в Града на гларуса и при Лунните порти; това, което чула и научила, щяло да промени законите на Седемте кралства.

Някои хора днес често говорят за „Законите на кралица Алисан“, но това название е неправилно и неточно. Нейна милост не е имала власт да налага закони, да издава декрети, да прави прокламации или да издава присъди. Грешка е да говорим за нея както бихме говорили за кралиците на Завоевателя Ренис и Висения. Младата кралица обаче упражнявала огромно влияние върху крал Джеерис и когато говорела, той слушал… както направил след завръщането им от Долината на Арин.

Това, което осъзнала Алисан на женските дворцови заседания, било тежкото положение на вдовиците в Седемте кралства. Особено в мирно време не било необичайно мъж да надживее съпругата от младостта си, защото младите мъже най-често гинат на бойното поле, а младите жени на родилното ложе. Било то от знатно потекло или простосмъртни, мъжете, останали опечалени по този начин, след това често си взимали втори жени, чието присъствие в домакинството се посрещало с негодувание от децата на първата съпруга. Там, където не съществували връзки на обич, при смъртта на съпруга наследниците можели и прогонвали вдовицата от дома, докарвайки я до крайна бедност; в случая с лордове наследниците можели просто да лишат вдовицата от всякакви привилегии, доходи и слуги и да я сведат до положението на не повече от храненица.

За да поправи тези злини, през 52 г. СЗ крал Джеерис оповестил Закона за вдовицата, който утвърждавал правото на най-големия син (или най-голямата дъщеря, където нямало син) да наследи, но изисквал въпросните наследници да поддържат вдовиците в същото състояние, на което са се радвали преди смъртта на съпруга им. Вдовица на лорд, било то втора, трета или по-късна съпруга, не можело повече да бъде прогонвана от замъка, нито лишавана от слуги, облекло и приход. Същият закон обаче също тъй забранявал на мъжете да лишават от наследство децата си от първа съпруга, за да подарят по-късно техните земи, седалище или собственост на по-късна съпруга или на нейните деца.

Строителството било другата грижа на краля през тази година. Продължила работата на Драконовата яма и Джеерис често посещавал обекта, за да види напредъка със собствените си очи. Докато яздел от Високия хълм на Егон към Хълма на Ренис обаче Негова милост забелязал крайно жалкото състояние на града си. Кралски чертог се разраснал твърде бързо, с жилища, дюкяни и бордеи, изникващи като гъби след обилен дъжд. Улиците били тесни, тъмни и мръсни, сградите били толкова близо една до друга, че мъжете можели да прескачат от един прозорец на друг. Сокаците се извивали като пияни змии. Кал, тор и пикня имало навсякъде.

— Де да можех да опразня града, да го съборя и да построя всичко наново — казал кралят на съвета си. След като нямал толкова сила, нито парите, нужни за такова внушително начинание, Джеерис направил каквото могъл. Улиците били разширени, изправени и покрити с калдъръм, където било възможно. Най-окаяните колиби и бордеи били съборени. Отрязан бил голям централен площад и засаден с дървета, с пазари и колонади под тях. От този център плъзнали дълги широки улици, прави като копия: Кралският път, Пътят на боговете, Улицата на Сестрите, път Черна вода (или Калния път, както скоро щяло да го нарече простолюдието). Нищо от това не можело да бъде постигнато за една нощ; работата щяла да продължи години, дори десетилетия, но започнала през 52 г. СЗ по заповед на краля.

Цената за преустройството на града не била несъществена и още повече напрегнала хазната на Короната. Тези трудности се обострили от нарастващата непопулярност на Лорда на въздуха Рего Драз. Много скоро пентошкият управител на хазната станал толкова омразен, колкото и предшественикът му, макар и по различни причини. За него говорели, че е корумпиран, че взимал от златото на краля, за да тъпче собствената си кесия, обвинение, към което лорд Рего се отнесъл с насмешка:

— Защо трябва да крада от краля? Аз съм дваж по-богат от него.

Говорели, че е безбожен, защото не почитал Седемте. Много странни божества били почитани в Пентос, но за Драз се знаело, че държал само едно, малък домашен идол, наподобяващ бременна жена, с издути гърди и глава на прилеп. „Тя е единственото божество, което ми трябва“, само това казвал по въпроса. Говорели за него, че е мелез, твърдение, което не можел да отрече, защото всички пентоши са отчасти андали и отчасти валириани, смесени с породата на роби и по-стари народи, отдавна забравени. Най-вече го мразели заради богатството му, което той не си правел труда да крие, дори се перчел с копринените си халати, рубинените си пръстени и позлатения си паланкин.

Това, че лорд Рего Драз бил способен управител на хазната, дори враговете му не можели да отрекат, но предизвикателството да се плаща за довършването на Драконовата яма и преустройството на Кралски чертог напрегнало дори неговите дарби. Само таксите на коприна и подправки не можели да отговорят на нуждите, тъй че лорд Рего с неохота наложил нова повинност: портален налог, изискван от всеки влизащ или напускащ града, събиран от пазачите на градските порти. Наложени били допълнителни такси за коне, мулета, магарета и волове, а най-тежко се облагали фургони и коли. Предвид оживения ежедневен трафик към и от Кралски чертог порталният налог се оказал много доходен, носел повече от достатъчно пари, за да се отговори на нуждата… но на значителна цена за самия Рего Драз, недоволството срещу когото нараснало десетократно.

Дългото лято, обилните реколти и мирът и благоденствието у дома, както и навън, помогнали да се притъпи острието на това недоволство обаче, а към края на годината кралица Алисан поднесла на краля великолепна новина. Нейна милост отново била с дете. Този път, заклела се тя, никакви врагове нямало да се доближат до нея. Вече били съставени и обявени планове за втора кралска обиколка, преди състоянието на кралицата да стане известно. Въпреки че Джеерис веднага решил да остане до съпругата си, докато бебето се роди, Алисан не дала и дума да се изрече. Трябвало да отиде, настояла тя.

И така направил. Идването на новата година видяло краля отново да полита в небето на Вермитор, този път за речните земи. Обиколката му започнала с престой в Харънхъл като гост на новия му лорд, деветгодишния Мегор Тауърс. Оттам той и свитата му продължили към Речен пад, Жълъдов замък, Розова девица, Атранта и Каменна септа. По молба на кралицата лейди Дженис Темпълтън пътувала с краля, за да проведе женски съвети в Речен пад и Каменна септа вместо нея. Алисан останала в Червената цитадела, ръководела заседанията на съвета в отсъствието на краля и давала аудиенции на обшит с мъхеста кожа стол в подножието на Железния трон.

Докато Нейна милост наедрявала с детето, отвъд залива Черна вода до Канала друга жена родила друго дете, чието раждане, макар и по-малко забелязано, щяло след време да се окаже от голяма важност за земите на Вестерос и моретата отвъд него. На остров Дрифтмарк най-големият син на Демън Веларион станал за първи път баща — лейди съпругата му му поднесла едно чаровно здраво момче. Бебето било наречено Корлис на негов прадядо, който служил достойно като лорд-командир на първата Кралска гвардия, но след години народът на Вестерос щял да знае по-добре този нов Корлис като Морската змия.

После дошло детето на кралицата. Отнесли я на родилното ложе през седмата луна на 53 г. СЗ и този път родила силно и здраво дете, момиче, което нарекла Денерис. Кралят бил в Каменна септа, когато новината стигнала до него. Яхнал Вермитор и веднага отлетял за Кралски чертог. Макар Джеерис да се надявал за син, който да го наследи на Железния трон, ясно било, че обикнал безумно дъщеря си от първия миг, в който я взел в прегръдката си. Владението също се възрадвало на малката принцеса… навсякъде, освен на Драконов камък.

Ерея Таргариен, дъщерята на Егон Некоронования и сестра му Рена, била на единайсет години и наследничка на Железния трон, откакто се помнела (освен трите дни от раждането на принц Егон до смъртта му). Волево, с дързък език, буйно момиче, Ерея се радвала на вниманието, съпътстващо една предполагаема бъдеща кралица, и не останала доволна, когато разбрала, че е изместена от новородената принцеса.

Майка ѝ, кралица Рена, вероятно е споделяла тези чувства, но си е държала езика и не е изрекла нито дума за това дори пред най-близките си довереници. По това време е имала достатъчно неприятности в собствения си дом, защото настъпил разрив между нея и любимата ѝ Елиса Фарман. Лишена от каквато и да било част от приходите на Светлия остров от брат си лорд Франклин, Елиса помолила Вдовстващата кралица за злато, за да построи нов кораб в корабостроителниците на Дрифтмарк, голям, бърз съд, предназначен да плава по Морето на залеза. Рена ѝ отказала.

„Не бих могла да понеса да ме оставиш“ — казала тя, но лейди Елиса чула само „Не“.

Знаейки историята, можем да погледнем назад и да видим, че всички предзнаменования са били налице, злокобни признаци за предстоящи трудни дни, но дори архимайстерите на Конклава не видели нищо такова в разсъжденията си за изтичащата година. Никой от тях не осъзнал, че предстоящата година щяла да бъде една от най-мрачните в дългото царуване на Джеерис I Таргариен, година толкова белязана от смърт, разделение и бедствие, че майстерите, както и простолюдието, щели да я нарекат Годината на Странника.

Първата смърт през 54 г. СЗ дошла няколко дни след празненствата, белязали настъпването на новата година, когато септон Освик издъхнал в съня си. Бил стар и отпадал в последно време, но при все това кончината хвърлила скръбен покров над двора. Във време, когато кралицата регент, Ръката на краля и Вярата се противопоставили на брака на Джеерис и Алисан, Освик се съгласил да изпълни ритуалите за тях и куражът му не бил забравен. По нареждане на краля останките му били погребани на Драконов камък, където служил толкова дълго и вярно.

Червената цитадела все още била в траур, когато паднал следващият удар, макар че за момента изглеждало повод за радост. Гарван от Бурен край донесъл изумително съобщение: кралица Алиса отново била с дете, на възраст четирийсет и шест години. „Второ чудо“, обявил Великият майстер Бенифер, когато съобщил новината на краля. Септон Барт, който поел задълженията на Освик след смъртта му, бил по-скептичен. Нейна милост така и не се била съвзела напълно след раждането на сина ѝ Боремунд, предупредил той; съмнявал се дали тя все още има достатъчно сила да износи още едно дете. Рогар Баратеон обаче бил въодушевен от перспективата за друг син и не предвиждал никакви трудности. Жена му родила седем деца, настоявал той. Защо не и осмо?

На Драконов камък възниквали проблеми от друго естество. Лейди Елиса Фарман не можела да търпи повече живота на острова. Чувала как морето я зове и казала на кралица Рена, че било време да се сбогуват. Несклонна да издава чувствата си, Кралицата в Изтока приела новината с каменно лице.

— Помолих те да останеш — рекла тя. — Няма да прося. Ако ще вървиш, върви.

Принцеса Ерея нямала задръжките на майка си. Когато лейди Елиса дошла да се сбогува с нея, принцесата заплакала и се вкопчила в крака ѝ, умолявайки я да остане, или ако не — да я вземе със себе си.

— Искам да съм с теб — казала Ерея. — Искам да плавам по моретата и да имам приключения.

Лейди Елиса също отронила сълза, както ни казват, но избутала нежно принцесата и ѝ казала:

— Не, дете. Твоето място е тук.

Елиса Фарман потеглила за Дрифтмарк на следващата сутрин. Оттам взела кораб през Тясното море до Пентос. След това поела по суша до Браавос, чиито корабостроителници били прочути надалече, но Рена Таргариен и принцеса Ерея нямали представа за крайната ѝ цел. Кралицата вярвала, че не е отишла по-далече от Дрифтмарк. Лейди Елиса обаче имала сериозна причина да търси по-голямо разстояние между нея и кралицата. Две седмици след заминаването ѝ сир Мерел Бълок, все още командир на гарнизона на замъка, довел пред Рена трима уплашени ратаи и пазача на драконовия двор. Три драконови яйца липсвали и не били намерени след дни търсене. След като разпитал подробно всеки мъж, имал достъп до драконите, сир Мерел се убедил, че лейди Елиса е заминала с тях.

Дори тази измяна от жена, която обичала, да е наранила Рена Таргариен, тя го е скрила добре, но не е могла да прикрие гнева си. Заповядала на сир Мерел да разпита ратаите и конярите по-сурово. След като разпитът се оказал безплоден, тя го освободила от длъжността и го прогонила от Драконов камък заедно със сина му сир Алин и десетина други мъже, които ѝ се сторили подозрителни. Стигнала дори дотам да повика съпруга си, Андроу Фарман, и да поиска да разбере дали той не е бил съучастник в престъплението на сестра му. Отрицанията му само я разярили още повече и виковете им можело да се чуят из коридорите на Драконов камък. Пратила хора до Дрифтмарк, но научила само, че лейди Елиса е отплавала за Пентос. Пратила хора до Пентос, но там дирята изстинала.

Едва тогава Рена Таргариен яхнала Сънеплам и отлетяла до Червената цитадела, за да уведоми брат си за случилото се.

— Елиса не обичаше дракони — казала тя на краля. — Злато искаше, злато да построи кораб. Ще продаде яйцата. А те струват…

— … флота кораби. — Джеерис приел сестра си в солария, в присъствието само на Великия майстер Бенифер, за да е свидетел на разговора. — Ако тези яйца се излюпят, ще има друг господар на дракони в света, не от нашия дом.

— Може да не се излюпят — казал Бенифер. — Не и далече от Драконов камък. Горещината… знайно е, някои драконови яйца просто стават на камък.

— Тогава някой търговец на подправки в Пентос ще се окаже собственик на три много скъпи камъка — казал Джеерис. — Иначе… раждането на три млади дракона не е нещо, което може лесно да се запази в тайна. Който ги има, ще поиска да се похвали. Трябва да имаме очи и уши в Пентос, Тирош, Мир, всички Свободни градове. Предложете награди за всяка дума за дракони.

— Какво смяташ да направиш? — попитала го сестра му Рена.

— Каквото трябва. Каквото ти трябва да направиш. Не мисли да си измиваш ръцете с това, мила сестро. Поиска Драконов камък и аз ти го дадох, а ти вкара тази жена там. Тази крадла.

Дългото царуване на Джеерис било мирно, в по-голямата си част; войните, които водил, били малко и кратки. Но нека никой да не бърка Джеерис с баща му Енис. Нищо слабо нямало у него, нищо нерешително, както се уверили сестра му Рена и Великият майстер Бенифер, когато кралят продължил с думите:

— Ако драконите се появят, където и да било от тук до Юай Тай, ще настоим за връщането им. Те са откраднати от нас, те са наши по право. Ако това искане бъде отказано, тогава трябва на всяка цена да идем и да ги вземем. Да ги върнем, ако можем, да ги убием — ако не. Никакви новоизлюпени не могат да се надяват да застанат срещу Вермитор и Сънеплам.

— А Среброкрил? — попитала Рена. — Сестра ни…

— … не участва в това. Няма да я изложа на риск.

Тогава Кралицата в Изтока се усмихнала.

— Тя е Ренис, а аз съм Висения. Никога не съм мислила другояче.

Великият майстер Бенифер рекъл:

— Говорите за водене на война отвъд Тясното море, ваша милост. Цената…

— … трябва да бъде понесена. Няма да позволя Валирия да се вдигне отново. Представете си какво биха направили триарсите на Волантис с дракони. Да се молим никога да не се стигне до това. — С това Негова милост приключил аудиенцията, като предупредил другите да не говорят за липсващите яйца. — Никой не бива да знае за това освен ние тримата.

Но било твърде късно за такива предпазни мерки. На Драконов камък всички знаели за кражбата, дори рибарите в селцето. А рибарите, както е известно, плават до други острови и така мълвата се разпространила. Бенифер, действайки посредством пентошкия управител на хазната, който имал агенти във всяко пристанище, достигнал отвъд Тясното море, както кралят разпоредил… „плащайки добри пари на лоши хора“ (по израза на Рего Драз) за всяка новина за драконови яйца, дракони или Елиса Фарман. Малка орда клюкари, осведомители, ласкатели и куртизанки произвела стотици донесения, двайсетина от които се оказали ценни за Железния трон по други причини… но всеки слух за драконови яйца се оказвал негоден.

Сега знаем, че лейди Елиса поела към Браавос след Пентос, макар и не преди да си промени името. Тъй като била прогонена от Светлия остров и лишена от наследствени права от брат си лорд Франклин, тя приела по свой избор име, подобаващо за копеле, като се нарекла Алис Западен хълм. Под това име си уредила аудиенция с Морския лорд на Браавос. Менажерията на Морския лорд била прочута нашир и длъж и той с радост купил драконовите яйца. Златото, което получила в замяна, тя поверила на Желязната банка и с него финансирала построяването на „Слънцегон“, кораба, за който мечтаела от толкова години.

Но по това време нищо от това не се знаело на Вестерос, а много скоро крал Джеерис имал нова грижа. В Звездната септа на Староград Върховният септон рухнал, докато изкачвал стълбището до спалнята си. Умрял още преди да се изтърколи долу. Из цялото владение камбаните на всяка септа запели скръбна песен. Отецът на Верните отишъл да се събере със Седемте.

Кралят обаче нямал време за молитва или скръб. Скоро след като Негова святост бил погребан, Най-верните щели да се съберат в Звездната септа да изберат неговия наследник, а Джеерис знаел, че мирът на кралството зависи от това новият да продължи политиката на предшественика си. Кралят имал свой кандидат за кристалната корона: септон Барт, дошъл да надзирава библиотеката на Червената цитадела, но превърнал се в един от най-доверените му съветници. Половин нощ му трябвало на самия Барт, за да убеди Негова милост колко глупав бил изборът му: той бил твърде млад, твърде малко известен, твърде неортодоксален в мненията си, дори не бил един от Най-верните. Нямало надежда да бъде избран. Друг кандидат им трябвал, някой по-приемлив за братята на Вярата.

Кралят и лордовете в съвета били съгласни по едно обаче: трябвало да направят всичко възможно да не бъде избран септон Матеус. Службата му в Кралски чертог оставила привкус на недоверие зад себе си, а Джеерис не можел нито да прости, нито да забрави думите му при портите на Драконов камък.

Рего Драз подхвърлил, че няколко добре подмушнати подкупа биха могли да доведат до желания резултат.

— Пръснете достатъчно злато между тези Най-верни и те ще изберат дори мен — пошегувал се той, — макар че не бих поискал тази работа.

Демън Веларион и Карл Корбрей настояли да се покаже сила, макар че лорд Демън поискал да изпрати флотата си, докато лорд Карл предложил да поведе армия. Албин Масей, изгърбеният управител на законите, се зачудил дали септон Матеус не би могло да го сполети същата съдба като Върховния септон, създал толкова неприятности за Енис и Мегор — внезапна загадъчна смърт. Септон Барт, Великият майстер Бенифер и кралица Алисан били ужасени от всички тези предложения, а кралят ги отхвърлил тутакси. Той и кралицата щели да заминат за Староград веднага, решил той. Негова висша святост бил предан слуга на боговете и верен приятел на Железния трон и било напълно редно да са там и да видят полагането му за вечен покой.

Единственият начин да стигнат навреме в Староград бил с дракон.

Всички лордове на съвета, дори септон Барт, били притеснени от мисълта, че кралят и кралицата ще са сами в Староград.

— Все още има между братята от ония, които не обичат ваша милост — изтъкнал Барт. Лорд Демън се съгласил и напомнил на Джеерис какво сполетяло кралицата при Девиче езеро. Когато кралят настоял, че ще има защитата на Хайтауър, всички се спогледали притеснено.

— Лорд Донел е интригант и муден — казал Манфрид Редвин. — Не му вярвам. Вие също не би трябвало да му се доверявате. Той прави каквото смята за най-добро за себе си, дома си и Староград и не дава пет пари за никой и нищо друго. Нито дори за краля си.

— Тогава трябва да го убедя, че това, което е най-добро за неговия крал, е най-добро за самия него, за дома му и за Староград — казал Джеерис. — Вярвам, че мога да направя това.

Така приключил дискусията и се разпоредил да изкарат драконите.

Дори за един дракон полетът от Кралски чертог до Староград е дълъг. Кралят и кралицата спирали два пъти по пътя, веднъж при Горчив мост и веднъж в Планинския рай, за да отдъхнат през нощта и да се посъветват с лордовете си. Лордовете на съвета настояли да вземат със себе си поне някаква защита. Сир Джофри Догет летял с Алисан, а Алената сянка, Джонквил Дарки, с Джеерис, за да се балансира тежестта, носена от всеки дракон.

Неочакваното пристигане на Вермитор и Среброкрил в Староград накарало хиляди по улиците да замръзнат по местата си и да сочат зяпнали. Никакво предизвестие нямало и мнозина в града се уплашили какво ли може да предвещава това… а може би никой повече от септон Матеус, който пребледнял, щом му казали. Джеерис кацнал с Вермитор на широкия мраморен площад пред Звездната септа, но кралицата била тази, която накарала града да ахне, когато Среброкрил кацнала на върха на самата Висока кула и плясъкът на крилете ѝ изгасил пламъците на прочутия ѝ фар.

Макар погребалните ритуали в памет на Върховния септон да били привидната причина за визитата им, когато кралят и кралицата пристигнали, Негова висша святост вече бил погребан в криптите под Звездната септа. Джеерис все пак произнесъл хвалебственото си слово, обръщайки се към огромна тълпа септони, майстери и простолюдие на площада. В края на словото обявил, че той и кралицата ще останат в Староград, докато бъде избран новият Върховен септон, „за да можем да помолим за благословията му“. Както написал след това архимайстер Гудвин: „Простолюдието викаше възторжено, майстерите кимаха мъдро, а септоните се споглеждаха и си мислеха за дракони“.

По време на престоя си в Староград Джеерис и Алисан спали в личните покои на Донел на върха на Високата кула, с целия Староград проснат долу пред очите им. Не знаем със сигурност какви думи са разменили с домакина си, защото беседите им станали зад затворени врати, без присъствието дори на майстер. Години по-късно обаче крал Джеерис разказал на септон Барт всичко, което се случило, а Барт съставил резюме, за да се съхрани за историята.

Хайтауър от Староград били древна фамилия, могъща, богата, горда… и голяма. Стар техен обичай било най-младите синове, братя, братовчеди и копелета да се отдават на служба на Вярата, където мнозина са се издигали високо през столетията. Лорд Донел Хайтауър имал по-малък брат, двама племенници и шестима братовчеди, служещи на Седемте през 54 г. СЗ; братът, един племенник и двама братовчеди носели сребротъканите одежди на Най-верните. Желанието на лорд Донел било един от тях да стане Върховен септон.

Крал Джеерис не го интересувало от чий дом произлиза Негова висша святост или дали е от просто или знатно потекло. Единствената му грижа била новият Върховен септон да бъде ексцепционист. Таргариенската традиция на бракове между братя и сестри не трябвало никога повече да бъде оспорвана от Звездната септа. Искал новият Отец на Верните да направи ексцепционизма официална доктрина на Вярата. И макар Негова милост да нямал възражение спрямо брата на Донел, нито към останалите от техния сой, никой от тях все още не бил говорил по темата, тъй че…

След няколко часа обсъждане се стигнало до разбирателство и то било подпечатано с голям пир, на който лорд Донел възхвалил мъдростта на краля, като същевременно го запознал със своите братя, чичовци, племенници, племеннички и братовчеди. В другия край на града, в Звездната септа, Най-верните се събрали да изберат новия си пастир, с агенти на лорд Хайтауър и на краля между тях, без знанието на повечето. Наложили се четири балотажа. Септон Матеус водел на първия, както се предвиждало, но не му достигнали гласовете, нужни да си гарантира кристалната корона. Оттам насетне неговите бройки се смалявали на всеки балотаж, докато на други се повишавали.

На четвъртото гласуване Най-верните нарушили традицията, като избрали мъж, който не бил един от тях. Лаврите се паднали на септон Алфин, който обходил Предела повече от десет пъти на носилката си в името на Джеерис и кралицата му. В Седемте кралства нямало по-ревностен защитник на ексцепционизма от Алфин, но той бил най-старият от Седемте оратори и без крака при това; изглеждало вероятно Странника да го потърси по-скоро, наместо по-късно. Когато това се случило, наследникът му щял да бъде Хайтауър, уверил кралят лорд Донел, стига роднините му да застанат твърдо на страната на ексцепционистите по време на управлението на септон Алфин.

Така била сключена сделката, ако може да се вярва на описанието на септон Барт. Самият Барт не я оспорил, макар да изказал съжаление за Продажността, която направила Най-верните толкова лесни за манипулиране. „Би било по-добре самите Седем да избираха своя Глас на земята, но когато боговете мълчат, ще се чуват гласовете на лордове и крале“, написал той и добавил, че и Алфин, и братът на лорд Донел, който го наследил, се оказали по-достойни за кристалната корона, отколкото би могъл да бъде септон Матеус.

Никой не бил по-слисан от избора на септон Алфин, отколкото самият септон Алфин, който бил в Ашфорд, когато вестта стигнала до него. Тъй като пътувал с носилка, му отнело повече от две седмици, докато стигне до Староград. Докато чакал идването му, Джеерис използвал времето да навести Бандалон, Три кули, Горните земи и Хонихолт. Дори прелетял с Вермитор до Арбор, където опитал от най-отбраните вина на острова. Кралица Алисан останала в Староград. Мълчаливите сестри я приели в метоха си за ден на молитва и размишление. Друг ден прекарала със септите, грижещи се за бедните и сиротните на града. Между послушничките, с които се срещнала, била и племенничката ѝ Рела, която Нейна милост похвалила като учена и благочестива млада жена, „макар и твърде склонна към заекване и изчервяване“. Цели три дни прекарала в голямата библиотека на Цитаделата, като излизала само за да присъства на лекции по Валирианските драконови войни, знахарство и боговете на Летните острови.

След това вечеряла със събраните архимайстери в трапезарията им, като дори си позволила да ги поучава.

— Ако не бях станала кралица, може би щеше да ми хареса да съм майстер — казала тя на Конклава. — Чета, пиша, разсъждавам и не се плаша от гарвани… нито от малко кръв. Има и други знатни момичета, които изпитват същото. Защо не ги допуснете в своята Цитадела? Ако не могат да издържат, върнете ги у дома, както връщате момчета, които не са достатъчно умни. Ако дадете шанс на момичетата, бихте се изненадали колко много от тях ще изковат верига.

Архимайстерите, в нежеланието си да противоречат на кралицата, се усмихвали на думите ѝ, кимали и уверявали Нейна милост, че ще обмислят предложението ѝ.

Щом стигнал в Староград, новият Върховен септон направил среднощно бдение в Звездната септа, помазан и посветен бил както подобава на Седемте, след като се отказал от земното си име и всички земни връзки, и благословил крал Джеерис и кралица Алисан на тържествена публична церемония. По това време Кралската гвардия и група придворни също се били присъединили към краля и кралицата, тъй че Негова милост решил да се върнат през Дорнските гранични земи и бурните земи. Последвали визити на Рогов хълм, Нощна песен и Черен пристан.

За кралица Алисан последният се оказал особено приятен. Макар замъкът да бил малък и скромен в сравнение с големите замъци на кралството, лорд Дондарион бил великолепен домакин, а синът му Саймън било толкова добър свирач на лира, колкото и в рицарски турнир, и забавлявал нощем царската двойка с тъжни песни за злочеста любов и падането на крале. Толкова завладяна била кралицата от него, че групата се задържала в Черен замък по-дълго, отколкото възнамерявали. Все още били там, когато до тях от Бурен край стигнал гарван с ужасна новина. Майка им, кралица Алиса, била на ръба на смъртта.

За пореден път Вермитор и Среброкрил се понесли в небесата, за да отнесат колкото може по-скоро краля и кралицата до майка им. Останалите от кралската свита щели да ги последват по суша през Каменен шлем, Вранско гнездо и Грифоново гнездо под командването на сир Джайлс Мориген, лорд-командира на Кралската гвардия.

Голямото укрепление на Баратеон на Бурен край имало само една кула. Висока кръгла кула, издигната от Дъран Божията скръб през Века на героите, за да устоява на яростта на морския бог. На върха на тази кула, само под килията на майстера и гарванарника, Алисан и Джеерис намерили майка си спяща в легло, което воняло на урина, плувнала в пот и измършавяла като старица, освен издутия ѝ корем. Майстер, акушерка и три слугини се грижели за нея, кой от кой по-мрачни. Лорд Рогар седял пред вратата на стаята, пиян и отчаян. Когато кралят настоял да научи защо не е вътре с жена си, лордът на Бурен край изръмжал:

— Странника е в оная стая. Мога да го помириша.

Чаша вино, смесена със „сладък сън“, било единственото, позволяващо на кралица Алиса дори този кратък отдих, обяснил майстер Кирие; Алиса била в агония вече отпреди няколко часа.

— Ужасно пищи — добавила една от слугините. — Всяка хапка храна, която ѝ дадем, я повръща и има ужасна болка.

— Не ѝ е срокът — казала през сълзи кралица Алисан. — Още не.

— Не и до един лунен кръг — потвърдила акушерката. — Това не са родилни мъки, ваши благородия. Нещо я разкъсва отвътре. Бебето умира или скоро ще е мъртво. Майката е твърде стара, няма сила да избута, а бебето се е извъртяло… не е добре. Ще си идат до призори, и двамата. Ще ме простите.

Майстер Кирие не ѝ възразил. Млякото на мака щяло да облекчи болката на кралицата, рекъл той, и имал приготвена силна отвара… но можело да убие Нейна милост толкова лесно, колкото да ѝ помогне, а почти сигурно щяло да убие детето в нея. Когато Джеерис попитал какво би могло да се направи, майстерът казал:

— За кралицата ли? Нищо. Извън силите ми е да я спася. Има шанс, малък шанс, да мога да спася детето. За това би трябвало да отворя майка ви и да извадя детето от утробата ѝ. Бебето би могло да живее или не. Тя ще умре.

Думите му разплакали кралица Алисан. Кралят казал само:

— Тя е моя майка и кралица. — С твърд тон. Излязъл отново, вдигнал Рогар Баратеон на крака и го повлякъл в родилната стая, където наредил на майстера да повтори току-що казаното. — Но е ваша жена — напомнил крал Джеерис на лорд Рогар. — Вам се полага да го кажете.

Лорд Рогар, съобщава ни се, не могъл да понесе да погледне жена си. Нито могъл да намери думите, докато кралят не го хванал грубо за ръката и не го разтърсил.

— Спасете сина ми — казал Рогар на майстера.

После издърпал ръката си от ръката на краля и напуснал отново стаята. Майстер Кирие свел глава и наредил да му донесат ножовете.

В много от описанията, стигнали до нас, ни се съобщава, че кралица Алиса се пробудила от съня си преди майстерът да е започнал. Макар и раздирана от болка и ужасни конвулсии, тя заплакала от радост, като видяла децата си. Когато Алисан ѝ казала какво предстои да стане, Алиса дала съгласието си.

— Спасете бебето ми — прошепнала. — Ще ида да видя момчетата си отново. Старицата ще освети пътя ми.

Приятно е да се вярва, че това били последните думи на кралицата. За жалост други описания ни съобщават, че Нейна милост умряла, без да се събуди, когато майстер Кирие отворил корема ѝ. За едно всички са съгласни: Алисан държала ръката на майка си в своята, докато първият плач на бебето не изпълнил стаята.

Лорд Рогар не получил втория син, за който се молил. Детето било момиче, родено толкова мъничко и слабо, че акушерката и майстерът не вярвали, че ще оцелее. Но то изненадало и двамата и щяло с времето да изненада мнозина други. Дни по-късно, когато най-сетне се съвзел достатъчно, за да обмисли въпроса, Рогар Баратеон нарекъл дъщеря си Джослин.

Първо обаче негово благородие трябвало да се справи с едно по-спорно пристигане. Зазорявало се и тялото на кралица Алиса все още не било изстинало, когато Вермитор вдигнал тава, както лежал увит в съня си на двора, и надал рев, който събудил половината Бурен край. Надушил бил приближаването на друг дракон. Няколко мига по-късно Сънеплам се спуснала, сребърните ръбове святкали по гърба ѝ, докато светлосините ѝ криле биели на фона на червеното предутринно небе. Рена Таргариен дошла, за да се помири с майка си.

Дошла твърде късно: кралица Алиса си била отишла от света. Макар кралят да ѝ казал, че не бива да вижда тленните останки на майка им, Рена настояла, издърпала постелките, които я покривали, и зяпнала направеното от майстера. След дълго мълчание се обърнала, целунала брат си по бузата и прегърнала по-младата си сестра. Казват, че двете кралици стояли прегърнати дълго, но когато акушерката поднесла на Рена новороденото, тя отказала.

— Къде е Рогар? — попитала.

Намерила го долу в голямата зала с малкия му син, Боремунд, в скута, обкръжен от неговите братя и рицари. Рена Таргариен си пробила път през всички тях, застанала над него и започнала да го кълне в лицето.

— Кръвта е на твоите ръце — изревала му. — Кръвта ѝ е на кура ти. Дано да умреш в писъци.

Рогар Баратеон бил възмутен от обвиненията ѝ.

— Какво говориш, жено? Това е волята на боговете. Странника идва за всички ни. Как може да е мое дело? Какво толкова направих?

— Сложи кура си в нея. Тя ти даде един син, това трябваше да е достатъчно. „Спасете жена ми“, трябваше да кажеш, но какво са жените за мъже като теб? — Рена се пресегнала, сграбчила го за брадата и дръпнала лицето му към своето. — Чуйте това, милорд. Не помисляйте да се жените отново. Грижете се за кутретата, които майка ми ви даде, моите брат и сестра. Гледайте нищо да не им липсва. Правете това и ще ви оставя на мира. Чуя ли и един шепот, че взимате някоя друга бедна девица за съпруга, ще направя нов Харънхъл от Бурен край, с вас и нея вътре.

Когато излязла бясна от залата и тръгнала към дракона си на двора, лорд Рогар и братята му се изсмели.

— Тя е луда — заявил той. — Да не мисли, че ще ме уплаши? Мен? Не се уплаших от гнева на Мегор Жестокия, та от нея ли ще се плаша?

После изпил чаша вино, повикал стюарда си да направи приготовленията за погребението на жена му и пратил брат си сир Гарон да покани краля и кралицата да останат за пир в чест на дъщеря му[9].

Натъженият крал се върнал в Кралски чертог от Бурен край. Най-верните му били дали Върховния септон, който желаел, Доктрината на ексцепционизма щяла да стане догма на Вярата и бил стигнал до съгласие с могъщите Хайтауър на Староград, но тези победи станали на пепел в устата му със смъртта на майка му. Джеерис обаче не бил човек, който да се поддава на мрачно настроение; както щял да прави често през дългото си царуване, кралят се отърсил от скърбите си и се отдал на управлението на владението си.

Лятото отстъпило на есента и листа окапвали по всичките Седем кралства, нов Крал Лешояд се появил в Червените планини, потящата болест избухнала на Трите сестри, а Тирош и Лис били на ръба на война, която почти сигурно щяла да погълне Каменни стъпала и да разстрои търговията. С всичко това трябвало на всяка цена да се справя, и той се справял.

Кралица Алисан намерила друг отговор. След като изгубила майка, тя намерила утеха в дъщеря. Макар и все още на по-малко от годинка и половина, принцеса Денерис вече говорела (донякъде) много преди първия си имен ден и била минала през пълзене, залитане и ходене до бягане.

— Много се е забързала тази — казвала дойката на кралицата.

Малката принцеса била щастливо дете, безкрайно любопитно и напълно безстрашно, радост за всички, които я познавали. Толкова била очарована Алисан, че за известно време започнала да пропуска заседания на съвета: предпочитала да прекарва дните си в игра с дъщеря си и да ѝ чете историите, които ѝ четяла някога собствената ѝ майка.

— Толкова е умна, скоро тя ще ми чете — казала на краля. — Ще бъде велика кралица, знам го.

Странника обаче все още не бил приключил с дома Таргариен през онази жестока 54 година СЗ. Отвъд залив Черна вода на Драконов камък Рена Таргариен я очаквали нови скърби, когато се върнала от Бурен край. Далеч не такава радост и утеха за нея, каквато била Денерис за Алисан, нейната дъщеря Ерея се била превърнала в ужасия, своенравно диво дете, което се опълчвало на септата си, на майка си, както и на майстерите си, обиждала слугите си, отсъствала от молитви, уроци и храна без разрешение и се обръщала към мъжете и жените от двора на Рена с такива прелестни имена като „Сир Глупак“, „Лорд Свинска зурла“ и „Лейди Голяма пръдла“.

Съпругът на Нейна милост, макар и не толкова гласовит и открито предизвикателен, бил не по-малко ядосан. Когато в Драконов камък дошла вестта, че кралица Алиса отпада, Андроу заявил, че ще придружи жена си до Бурен край. Като неин съпруг, казал, мястото му било до Рена, да ѝ даде утеха. Кралицата обаче му отказала, и то грубо. Дълъг спор предшествал заминаването ѝ. Нейна милост я чули да казва: „Грешният Фарман избяга“.

Бракът ѝ, който никога не бил страстен, към 54 г. СЗ се превърнал във фарс. „И не забавен при това“, отбелязала лейди Алейн Ройс.

Андроу Фарман вече не бил юношата, за когото Рена се омъжила пет години по-рано на Светлия остров, когато бил на седемнайсет. Чаровният младок станал с подпухнало лице, заоблени рамене и отпусната плът. Другите мъже никога не гледали на него с добро око, той се оказвал забравен и пренебрегван от височайшите им домакини по време на странстванията на Рена в западните земи. На Драконов камък не било по-добре. Неговата съпруга била все още кралица, но никой не бъркал Андроу с крал, нито дори с консорт. Макар да седял до кралица Рена на храна, не споделял ложето ѝ. Честта била за нейните приятелки и фаворитки. Според клюките в двора кралицата му казвала, че било по-добре да спят отделно, за да няма нужда да се смущава, ако намери някоя хубава девица да му стопли леглото. Няма никакви показания, че изобщо го е правил.

Дните му били празни като нощите му. Макар да се бил родил на остров и сега да живеел на друг, Андроу не се занимавал нито с плаване, нито с плуване или с риболов. Провален скуайър, той не притежавал никакво умение с меч, нито брадва или с копие, тъй че докато мъжете от гарнизона на замъка тренирали всяка сутрин на двора, той оставал в леглото си. Мислейки, че може би е предразположен към четене, майстер Кълипер се опитал да го заинтригува със съкровищата на библиотеката на Драконов камък, дебелите томове и свитъците на стар валириански, които толкова очаровали крал Джеерис, но открил, че съпругът на кралицата не може да чете. Андроу яздел прилично добре и от време на време нареждал да му оседлаят кон, за да пообиколи в тръс из двора, но никога не излизал извън портите, за да проучи каменистите пътеки на Драконова планина или другата страна на острова, нито дори рибарското село и кейовете под замъка.

„Пие много — написал майстер Кълипер до Цитаделата, — и го знаят, че прекарва по цели дни в Залата на Рисуваната маса, мести боядисани дървени войничета по картата. Приятелките на кралица Рена често подхвърлят, че планира завоеванието на Вестерос. Не му се подиграват в лицето заради нея, но се кикотят зад гърба му. Рицарите и войниците изобщо не му обръщат внимание, а слугите му се подчиняват или не, както намерят за добре, без страх от недоволството му. Децата са най-жестоките, както често са децата, а никое не е толкова жестоко колкото принцеса Ерея. Тя веднъж изсипа нощно гърне на главата му, не защото е направил нещо, а защото бил сърдит на майка ѝ.“

Недоволството на Андроу Фарман на Драконов камък само се усилило след заминаването на сестра му. Лейди Елиса била най-близкият му приятел, може би единственият му приятел, отбелязал Кълипер, и въпреки пламенните му отрицания, за Рена се оказало трудно да приеме, че не е изиграл роля в случая с драконовите ѝ яйца. Когато кралицата изгонила сир Мерел Бълок, Андроу я помолил да го назначи за командир на гарнизона на замъка на мястото на Бълок. В този момент Нейна милост закусвала с четири от придворните си дами. Жените избухнали в смях при молбата му, а след малко кралицата също се изсмяла. Когато Рена отлетяла до Кралски чертог, за да уведоми крал Джеерис за кражбата, Андроу предложил да я придружи. Жена му отказала презрително.

— За какво? Какво би могъл да направиш, освен да паднеш от дракона?

Отказът на кралица Рена на желанието му да иде с нея до Бурен край бил само най-последният от дълъг низ унижения за Андроу Фарман. Когато Рена се върнала от смъртното ложе на майка си, отдавна му било минало всякакво желание да я утешава. Намусен и хладен, той седял мълчаливо на храна, а иначе отбягвал компанията на кралицата. И да била притеснена Рена Таргариен от мусенето му, не го издавала много. Намерила утешение в своите дами, в стари приятелки като Саманта Стоукуорт и Алейн Ройс, и по-нови като братовчедка ѝ Лиана Веларион, хубавата дъщеря на лорд Стонтън Касела и младата септа Мариам.

Какъвто и мир да ѝ помогнали те да намери, оказал се краткотраен. Есента дошла на Драконов камък, както и в останалия Вестерос, а с нея дошли студени ветрове от север и бури от юг забушували по Тясното море. Мрак се утаил над древната крепост, сумрачно място дори и лете; дори и драконите като че ли усещали влагата. И докато годината се точела, болест споходила Драконов камък.

Не било потящата болест, нито тресящата болест, нито сива люспа, заявил майстер Кълипер. Първият знак бил кърваво изпражнение, последвано от ужасен спазъм в червата. Имало много заболявания, които биха могли да са причината, казал той на кралицата. Коя от тях би могла да е виновна, така и не определил, защото самият Кълипер бил първият, който умрял, няма и два дни след като започнал да се чувства зле. Майстер Анселм, който заел мястото му, сметнал, че възрастта му била виновна. Кълипер бил по-близо до деветдесет, нежели до осемдесет, и безсилен.

Касела Стонтън обаче била следващата, която умряла, а тя била едва на четиринайсет. После се поболяла септа Мариам, и Алейн Ройс, та дори и едрата буйна Сам Стоукуорт, която обичала да се хвали, че никога не е боледувала и един ден в живота си. И трите умрели в една и съща нощ, часове една след друга.

Самата Рена Таргариен останала незасегната, макар приятелките ѝ и скъпите ѝ дружки да падали една след друга. Валирианската ѝ кръв я спасила, предположил майстер Анселм; болести, които отнасяли обикновени хора за часове, не могли да надделеят над кръвта на дракона. Мъжете също като че ли били неуязвими пред тази странна напаст. Освен майстер Кълипер, само жени били поразявани. Мъжете на Драконов камък, било то рицари, кухненски ратаи, конярчета или певци, оставали здрави.

Кралица Рена заповядала портите на Драконов камък да се затворят и залостят. Засега нямало болест извън стените на замъка ѝ и тя смятала да остане така, за да опази простолюдието. Когато пратила вестта до Кралски чертог, Джеерис действал веднага, като заповядал лорд Веларион да изпрати галерите си и да гарантира, че никой няма да избяга и да разпространи епидемията извън острова. Ръката на краля изпълнил заповедта, макар и не без скръб, тъй като собствената му млада племенничка била между жените все още на Драконов камък.

Лиана Веларион умряла още докато галерите на чичо ѝ тръгвали от Дрифтмарк. Майстер Анселм я прочистил, пуснал ѝ кръв и я покрил с лед, но без никаква полза — тя издъхнала в ръцете на Рена Таргариен в гърчове, докато кралицата леела горки сълзи.

— Плачеш за нея — казал Андроу Фарман, когато видял сълзите на лицето на съпругата си, — но би ли плакала за мен? — Думите му събудили гняв у кралицата. Рена го зашлевила през лицето и му заповядала да я остави, като заявила, че иска да е сама. — Ще бъдеш — казал Андроу. — Тя беше последната от тях.

Дори тогава кралицата била толкова потънала в скръбта си, че не осъзнала какво се е случило. Този, който първи изразил подозрение, бил Рего Драз, кралският пентошки управител на хазната, когато Джеерис събрал малкия си съвет, за да обсъдят смъртите на Драконов камък. Щом прочел описанията на майстер Анселм, лорд Рего смръщил чело и рекъл:

— Болест? Това не е болест. Усукване в червата, мъртъв след ден… това е сълзите на Лис.

— Отрова? — възкликнал стъписано крал Джеерис.

— Знаем повече за такива неща в Свободните градове — уверил го Драз. — Сълзите са, никакво съмнение. Старият майстер щеше да го е разбрал много скоро, затова е трябвало да е първият. Аз така бих го направил. Не че бих. Отровата е… непочтена.

— Само жени са били поразени — възразил лорд Веларион.

— Само жени са получили отровата, значи — казал Рего Драз.

Когато септон Барт и Великият майстер Бенифер се съгласили с думите на лорд Рего, кралят пратил гарван до Драконов камък. Щом Рена Таргариен прочела словата му, нямала съмнение. Повикала капитана на гвардията си и му заповядала да намери съпруга ѝ и да го доведе при нея.

Андроу Фарман не го намерили в спалнята му, нито в тази на кралицата, нито в голямата зала, нито в конюшните, нито в септата, нито в Градината на Егон. В Кулата Морски дракон, в покоите на майстера под гарванарника, намерили майстер Анселм мъртъв, с кама между плешките. След като портите били заключени и залостени, нямало как да се избяга от замъка, освен с дракон.

— Моят червей съпруг няма куража за това — заявила Рена.

Андроу Фарман най-сетне бил намерен в Залата на Рисуваната маса, стиснал дълъг меч. Не се и опитал да отрече отравянията. Наместо това се похвалил.

— Аз им поднесох вино и те пиха. Благодариха ми и пиха. Защо не? Виночерпец, слуга, такъв ме виждаха. Андроу сладкият. Андроу глупака. Какво мога аз да направя, освен да падна от дракона? А можех да правя закони и да съм мъдър, и да ти давам съвети. Можех да убивам враговете ти толкова лесно, колкото убих приятелките ти. Можех да ти дам деца.

Рена Таргариен не благоволила да му отговори. Вместо това заговорила на охраната си:

— Вземете го и го скопете, но запушете раната. Искам кура и топките му изпържени и да му се дадат за ядене. Не го оставяйте да умре, докато не изяде и последния залък.

— Не — казал Андроу Фарман, докато заобикаляли Рисуваната маса, за да го хванат. — Моята жена може да лети, но и аз мога.

И като казал това, посякъл непохватно към най-близкия, отстъпил към прозореца зад него и скочил. Полетът му бил кратък: надолу, до смъртта. След това Рена Таргариен заповядала да насекат тялото му на късове и да ги дадат за храна на драконите ѝ.

Неговата смърт била последната забележителна през 54 г. СЗ, но все още имало да идва зло в онази ужасна Година на Странника. Както камък, хвърлен в езеро, ще отпрати вълни във всички посоки, злото, което Андроу Фарман сътворил, щяло да се разпростре по земята, засягайки и изкривявайки живота на други дълго след като драконите приключили пира си над почернелите му димящи останки.

Първата вълна била усетена в малкия съвет на самия крал, когато лорд Демън Веларион обявил желанието си да се оттегли като Ръка на краля. Кралица Алиса, трябва да припомним, била сестра на лорд Демън, а младата му племенничка Лиана била между жените, отровени на Драконов камък. Някои предположили, че съперничество с лорд Манфрид Редвин, който го заместил като лорд-адмирал, е изиграло роля в решението на лорд Демън, но това прилича на дребнава клевета, хвърлена по човек, който е служил толкова компетентно и толкова дълго. Нека по-скоро повярваме на думата на негово благородие и приемем, че напредващата му възраст и желанието да прекара остатъка от живота си със своите деца и внуци на Дрифтмарк са били причината за оттеглянето му.

Първата мисъл на Джеерис била да потърси наследник на лорд Демън между другите членове на съвета си. Албин Масей, Рего Драз и септон Барт, всички се проявили като много способни мъже, заслужили доверието и благодарността на краля. Никой от тях обаче не бил напълно подходящ. Септон Барт бил подозиран, че е по-верен на Звездната септа, отколкото на Железния трон. Нещо повече, бил от много низше потекло: великите лордове на владението никога нямало да позволят синът на един ковач да говори с гласа на краля. Лорд Рего бил безбожен пентоши и самодоволен спекулант на подправки, а отгоре на това потеклото му било дори по-низше от това на септон Барт. Лорд Албин, с неговото куцукане и гърбицата, щял да изглежда като нещо злокобно на невежите.

— Гледат ме и виждат злодей — казал самият Масей на краля. — Мога да ви служа по-добре от сенките.

Не можело да става въпрос да се връща Рогар Баратеон или който и да било от още живите Ръце на крал Мегор. Службата на лорд Тъли в съвета по време на регентството била посредствена. Родрик Арин, лорд на Орлово гнездо и Защитник на Долината, бил десетгодишно момче, поел преждевременно лордството си след смъртта на чичо му лорд Дарнхолд и баща му сир Римънд от ръцете на разбойници, които двамата неразумно подгонили в Лунните планини. Джеерис едва наскоро бил стигнал до разбирателство с Донел Хайтауър, но все още не му се доверявал изцяло, не повече, отколкото на Лиман Ланистър. Бертранд Тирел, лордът на Планински рай, бил известен като пияница, чиито буйни синове копелета щели да донесат позор на Короната, ако се развихрят в Кралски чертог. Аларик Старк било най-добре да си остане в Зимен хребет; бил упорит мъж според всички донесения, суров, с твърда ръка и безпощаден и присъствието му на масата на съвета щяло да бъде неудобно. Да се доведе в Кралски чертог някой от железните мъже било немислимо, разбира се.

След като нито един от великите лордове на владението не бил намерен за подходящ, Джеерис насочил погледа си към техните лордове знаменосци. Сметнало се за желателно Ръката да е по-стар мъж, чийто опит да балансира младостта на краля. Тъй като съветът включвал няколко учени мъже с книжовна наклонност, търсен бил също така воин, мъж, който да е пускал кръв и да е изпитан в битка, чиято бойна слава да обезсърчи враговете на Короната. След като били предложени и отхвърлени десетина имена, изборът най-сетне паднал на сир Майлс Малък лес, лорд на Жълъдов замък в речните земи, който се сражавал за брата на краля, Егон, под Окото на боговете, надвил Уат Дърваря при Камен мост и заловил с покойния лорд Стоукуорт Харън Червения за правосъдието при царуването на крал Енис.

Справедливо прочут заради своя кураж, лорд Майлс носел белезите от десетина битки на лицето и тялото си. Сир Вилам Осата от Кралската гвардия, който бил служил при Жълъдов замък, се заклел, че нямало по-добър, по-пламенен или по-верен лорд във всичките Седем кралства, а Прентис Тъли и почитаемата лейди Лусинда, негови васални владетели, също тъй имали само похвали за Малък лес. Така убеден, Джеерис дал съгласието си, гарван отлетял и до две седмици лорд Майлс бил на път за Кралски чертог.

Кралица Алисан не изиграла роля в избора на Ръката на краля. Докато кралят и съветът обмисляли, Нейна милост отсъствала от Кралски чертог, тъй като отлетяла на Среброкрил до Драконов камък, за да бъде със сестра си и да я утеши в скръбта ѝ.

Рена Таргариен обаче не била жена, която да бъде лесно утешена. Загубата на толкова много от скъпите ѝ приятели и дружки я хвърлила в мрачна меланхолия и дори споменаването на името на Андроу Фарман предизвиквало в нея пристъпи на гняв. Вместо да посрещне с радост сестра си и утехата, която тя можела да ѝ донесе, Рена на три пъти се опитала да я отпрати, стигнала дори дотам, че да крещи на Нейна милост пред очите на половината замък. Когато кралицата отказала да си тръгне, Рена се оттеглила в покоите си, залостила вратите и се появявала само за ядене… и то все по-малко и все по-рядко.

Оставена да се оправя сама, Алисан Таргариен се захванала да възстанови малко ред на Драконов камък. Повикан и назначен бил нов майстер, нов капитан получил командването на гарнизона на замъка. Любимата на самата кралица септа Едит пристигнала, за да поеме службата на толкова оплакваната от Рена септа Мариам.

Пренебрегната от сестра си, Алисан се обърнала към племенничката си, но там също се натъкнала на гняв и отхвърляне.

— Защо трябва да ме интересува дали всички те са мъртви? Тя ще си намери други; винаги го прави — казала принцеса Ерея на кралицата. Когато Алисан се опитала да ѝ разкаже истории от своето детство и ѝ казала как Рена сложила драконово яйце в люлката ѝ и я гушкала и се грижела за нея „все едно че ми беше майка“, Ерея казала: — На мен така и не ми даде яйце, просто ме даде на други и отлетя за Светлия остров. — Любовта на Алисан към собствената ѝ дъщеря също предизвикала гнева на принцесата. — Защо тя трябва да бъде кралица? Аз трябва да бъда кралица, не тя. — Точно тогава Ерея най-сетне избухнала в сълзи и започнала да умолява Алисан да я вземе със себе си в Кралски чертог. — Лейди Елиса каза, че ще ме вземе, но си замина и ме забрави. Искам да се върна в двора, с певците и шутовете, и всичките лордове и рицари. Моля те, вземи ме с тебе.

Трогната от сълзите на момичето, кралица Алисан не могла да направи нищо друго, освен да обещае, че ще обсъди въпроса с майка ѝ. Но когато излязла от покоите си за храна, Рена веднага отхвърлила идеята.

— Ти имаш всичко, а аз нямам нищо. Сега искаш да вземеш и дъщеря ми. Е, няма да я имаш. Имаш трона ми, задоволи се с това.

Същата нощ Рена повикала принцеса Ерея в покоите си, за да я сгълчи, и виковете на майка и дъщеря кънтели из цялата кула Каменния барабан. След това принцесата отказала да говори с кралица Алисан. Затруднена отвсякъде, Нейна милост най-сетне се върнала в Кралски чертог, в прегръдките на крал Джеерис и при веселия смях на собствената ѝ дъщеря, принцеса Денерис.

Докато Годината на Странника наближавала края си, работата на Драконовата яма била почти довършена. С големия купол най-сетне на място, с окачените тежки бронзови врати, сводестото здание господствало над града от върха на Хълма на Ренис, отстъпвайки само на Червената цитадела на Високия хълм на Егон. За да се отбележи завършването ѝ и да се отпразнува пристигането на новата Ръка, лорд Редвин предложил на краля да учредят голям турнир, най-големият и грандиозен, виждан във владението след Златната сватба.

— Да загърбим скърбите си и да започнем новата година с блясък и празненство — убеждавал го Редвин. Есенните жътви били добри, данъците на лорд Рего носели стабилен паричен приток, търговията се разраствала; заплащането на турнира нямало да бъде притеснение, а събитието щяло да доведе хиляди посетители с кесиите им в Кралски чертог. Останалите в съвета били до един за предложението, а крал Джеерис отстъпил, че един турнир би могъл наистина да даде на простолюдието повод за веселие „и да ни помогне да забравим злочестините си“.

Всички тези приготовления били осуетени от внезапното и неочаквано пристигане на Рена Таргариен от Драконов камък. „Напълно е възможно драконите по някакъв начин да усещат и повтарят настроенията на ездачите си — написал септон Барт, — защото Сънеплам се спусна от облаците като бушуваща буря, а Вермитор и Среброкрил се извисиха и зареваха при идването ѝ така, че всички, които видяхме и чухме, бяхме уплашени, че драконите се канят да налетят един на друг с пламък и нокът и да се раздерат едни други, както Балерион направи някога с Живак при Окото на боговете.“

Драконите в крайна сметка не се сбили, макар да имало много съскане и плясък, когато Рена скочила от Сънеплам и се втурнала към Твърдината на Мегор с викове към брат си и сестра си. Поводът за гнева ѝ скоро се разбрал. Принцеса Ерея си отишла. Избягала от Драконов камък на разсъмване, като се промъкнала в дворовете и си взела дракон.

— Балерион! — възкликнала Рена. — Взе Балерион, безумното дете. Никакъв новоизлюпен за нея, о, не, не и за нея, трябваше да вземе Черното страшилище. Дракона на Мегор, звяра, който уби баща ѝ. Защо него, ако не да ме нарани? Какво съм родила? Що за звяр? Питам ви, какво съм родила?

— Едно малко момиче — казала кралица Алисан. — Тя е просто едно ядосано малко момиче.

Но септон Барт и Великият майстер Бенифер ни казват, че Рена като че ли не я чула. Отчаяно искала да научи къде може да е избягало „безумното“ ѝ дете. Първата ѝ мисъл била Кралски чертог, понеже Ерея наистина много жадувала да се върне в двора… но ако не била тук, къде?

— Ще го научим съвсем скоро, подозирам — казал крал Джеерис, спокоен както винаги. — Балерион е твърде голям, за да се скрие или да мине отнякъде незабелязан. И има страховит апетит. — После се обърнал към Великия майстер Бенифер и заповядал да се пратят гарвани до всеки замък в Седемте кралства. — Ако някой във Вестерос само зърне Балерион или племенничката ми, искам да го науча веднага.

Гарваните отлетели, но този ден нямало вест за принцеса Ерея, нито на следващия или на по-следващия. Рена останала в Червената цитадела; понякога беснеела, понякога треперела, пиела подсладено вино, за да заспи. Принцеса Денерис била така уплашена от леля си, че заплаквала всеки път, щом се окажела близо до нея. След седем дни Рена заявила, че не може да седи повече бездейна.

— Трябва да я намеря. Ако не мога да я намеря, поне мога да търся.

След тези думи яхнала Сънеплам и отлетяла.

Нито майка, нито дъщеря били видени, нито чул някой за тях отново през малкото, което оставало от онази жестока година.

Джеерис и Алисан

Техните триумфи и трагедии

Постиженията на крал Джеерис I Таргариен са толкова много, че е почти трудно да се изброят. Главните между тях, по мнението на повечето изучаващи история, са дългите периоди на мир и благоденствие, белязали неговото време на Железния трон. Не може да се каже, че Джеерис напълно е избегнал конфликти, защото това би било непосилно за един земен крал, но войните, които той водил, били кратки, победоносни и водени главно по море или на чужда земя.

„Лош крал води битки срещу собствените си лордове и оставя кралството си опожарено, окървавено и осеяно с трупове — пише септон Барт. — Негова милост беше по-благоразумен от това.“

Архимайстерите могат и шикалкавят с числата, но повечето са съгласни, че през царуването на Помирителя населението на Вестерос северно от Дорн се удвоило, а населението на Кралски чертог се увеличило четирикратно. Ланиспорт, Градът на гларуса, Дъскъндейл и Бял пристан също нараснали, макар и не в същата степен.

След като по-малко мъже тръгвали на война, повечето оставали да работят земята. Цените на зърното падали стабилно през неговото царуване, след като все повече акри се разоравали. Рибата забележимо поевтинявала, дори за простите хора, след като рибарските села по крайбрежията ставали по-преуспяващи и повече лодки излизали в морето. Нови овощни градини били засадени от Предела до Шийката. Агнешкото и овчето станали по-изобилни и вълната по-фина, след като овчарите увеличили големината на стадата си. Търговията нараснала десетократно, въпреки превратностите на вятър, лошо време и войни и разрухата, която те причинявали от време на време. Занаятите също процъфтявали: налбанти и ковачи, зидари, дърводелци, мелничари, кожари, тъкачи, абаджии, бояджии, пивовари, винари, златари и ковачи на сребро, пекари, касапи и сиренари, всички те се радвали на благополучие, непознато дотогава западно от Тясното море.

Имало, разбира се, добри години и лоши години, но с основание се казва, че под управлението на Джеерис и неговата кралица добрите години били дваж по-добри, отколкото лошите били лоши. Бури имало или зли ветрове, и люти зими, но когато хората днес погледнат назад към царуването на Помирителя, лесно е да се сбърка то с едно дълго зелено и кротко лято.

Малко от това щяло да бъде видимо за самия Джеерис, когато камбаните на Кралски чертог закънтели, за да възвестят петдесет и петата година от Завоеванието на Егон. Раните, оставени от изминалата жестока година, Годината на Странника, все още били твърде пресни… и кралят, кралицата, както и съветът се бояли какво ли може да предстои, след като принцеса Ерея и Балерион все още оставали скрити от човешки взор, а кралица Рена заминала да ги търси.

След като напуснала двора на брат си, Рена Таргариен отлетяла първо до Староград, с надеждата, че своенравната ѝ дъщеря може да е потърсила близначната си сестра. Лорд Донел, както и Върховният септон, я приели с почитание, но никой от двамата не могъл да ѝ предложи помощ. Кралицата могла да посети за малко дъщеря си Рела, толкова подобна и в същото време толкова различна от близначката си, и може да се надяваме, че е намерила малко балсам за болката си там. Когато Рена изразила съжаление, че не е била по-добра майка, послушницата Рела я прегърнала и казала:

— Получила съм най-добрата майка, която всяко дете би могло да пожелае, Майката Горе, и на теб трябва да благодаря за нея.

След като кралицата напуснала Староград, Сънеплам я отнесла на север, първо до Планински рай, после до Крейкхол и Скалата на Кастърли, чиито лордове я били посрещнали гостоприемно преди време. Никъде не бил виждан дракон освен нейния; нито дори шепот не бил чут за принцеса Ерея. Оттам Рена се върнала на Светлия остров, за да се изправи отново срещу лорд Франклин Фарман. Годините не били направили негово благородие по-обичлив към кралицата, нито по-благоразумен в избора как да говори с нея.

— Бях се надявал, че милейди сестра ми може би ще се върне у дома, за да изпълни дълга си, след като избяга от вас — казал лорд Франклин, — но нямаме никаква вест от нея, нито за дъщеря ви. Не мога да твърдя, че познавам принцесата, но бих казал, че добре се е отървала от теб, както и Светъл остров. Ако се появи тук, ще я отпратим, точно както направихме с майка ѝ.

— Не познавате Ерея, това поне е вярно — отвърнала Нейна милост. — Ако тя наистина стигне до тези брегове, милорд, вероятно ще откриете, че не е толкова снизходителна като майка си. О, и ви желая късмет, ако се опитате да „отпратите“ Черното страшилище. Балерион много хареса брат ви, вече може да му се е дощяло друго блюдо.

След Светлия остров историята губи дирята на Рена Таргариен. Тя нямало да се върне в Кралски чертог или на Драконов камък до края на годината, нито да се появи в седалището на някой лорд в Седемте кралства. Имаме откъслечни съобщения за Сънеплам, виждан на север чак при Могилите и бреговете на Трескавата река, а на юг чак до Червените планини на Дорн и каньоните на Торентайн. Рена отбягвала замъци и градове, но тя и нейният дракон били зървани в полет над Пръстите и Лунните планини, мъгливите зелени гори на нос Гняв, Островите на Щита и Арбор… но никъде Рена не потърсила човешка компания. Търсела дивите, самотни места, пометени от ветрове тресавища, тревисти равнини и блата, скали и стръмнини, и планински клисури. Все още ли търсела някакъв знак от дъщеря си, или просто желаела самота? Никога няма да научим.

Дългото ѝ отсъствие от Кралски чертог било за добро обаче, защото кралят и неговият съвет ставали все по-раздразнени от нея. Описанията за сблъсъка на Рена с лорд Фарман на Светлия остров ужасили краля, както и лордовете му.

— Полудяла ли е, да говори така на лорд в собствения му замък? — казал лорд Малък лес. — Да бях аз, щях да ѝ отрежа езика.

На което кралят отвърнал:

— Надявам се, че не бихте направили наистина такава глупост, милорд. Каквото и да е, Рена остава кръвта на дракона и моя сестра, която обичам.

Негова милост не оспорил мисълта на лорд Малък лес, трябва да се отбележа, само думите му.

Септон Барт го е казал най-добре. „Силата на Таргариените произтича от техните дракони, онези страховити зверове, които някога опустошиха Харънхъл и унищожиха двама крале на Полето на огъня. Крал Джеерис знае това, също както го знаеше неговият дядо Егон; силата винаги е тук, а с нея — заплахата. Негова милост обаче схваща една истина, която убягва на кралица Рена: заплахата е най-ефективна, когато остане неизречена. Всички лордове на владението са горди мъже и с посрамването им не се печели много. Един мъдър крал винаги ще позволи да запазят достойнството си. Ще им покаже дракон, да. Те ще запомнят. Говориш ли открито как ще им изгориш замъците, хвалиш ли се как си дал техни сродници за храна на драконите си, това само ще ги възпламени и ще настрои сърцата им срещу теб.“

Кралица Алисан се молела ежедневно за своята племенничка Ерея и се самообвинявала за бягството на детето… но повече обвинявала сестра си. Джеерис, който не забелязвал много Ерея през годините, когато тя била негова наследничка, сега се укорявал за това си пренебрежение, но най-много го тревожел Балерион, защото добре разбирал опасностите от толкова могъщ звяр в ръцете на разгневено тринайсетгодишно момиче. Нито безплодните странствания на Рена Таргариен, нито рояците гарвани, които Великият майстер Бенифер пращал, не донесли нито дума за принцесата или дракона, освен обичайните лъжи, грешки и заблуди. Дните се нижели един подир друг и луната се обръщала и обръщала и кралят започнал да се бои, че племенничката му е мъртва.

— Балерион е своенравен звяр и не понася да го дразнят — казал той на съвета. — Да скочиш на гърба му, без никога да си го правил преди, и да го подкараш нагоре… не да полети около замъка, не, но вън над водите… като нищо може да я е изхвърлил, горкото момиче, и сега да лежи на дъното на Тясното море.

Септон Барт не се съгласил. Драконите не са скитници по природа, изтъкнал той. Най-често си намират заслонено място, пещера или рухнал замък, или планински връх, и гнездят там, като излизат на лов и се връщат. Освободен от ездачката си, Балерион със сигурност би се върнал в леговището си. Неговото предположение било, че след като никой не е виждал Балерион във Вестерос, принцеса Ерея вероятно е отлетяла с него на изток през Тясното море, към просторните полета на Есос. Кралицата се съгласила.

— Ако момичето беше мъртво, щях да го знам. Тя е жива. Чувствам го.

На всички агенти и осведомители, които Рего Драз ангажирал да издирят Елиса Фарман и откраднатите драконови яйца, сега била възложена нова мисия: да намерят принцеса Ерея и Балерион. Скоро започнали да прииждат съобщения навсякъде от Тясното море. Повечето се оказвали безполезни, както и с драконовите яйца: слухове, лъжи, лъжливи виждания, съчинени заради наградата. Някои били от трета или четвърта ръка, други с толкова малко подробности, че се свеждали до не повече от „Може и да съм видял дракон. Или нещо голямо, с крила“.

Най-интригуващото донесение дошло от хълмовете на Андалос северно от Пентос, където овчари говорели с боязлив тон за дебнещо чудовище, което поглъщало цели стада и оставяло след себе си само кървави кости. Самите овчари също не били пощадявани, ако случайно се натъкнели на този звяр, защото апетитът му съвсем не се ограничавал до овнешко. Тези обаче, които наистина се натъквали на чудовището, не доживявали, за да го опишат… и нито един от разказите не споменавал за огън, което според Джеерис означавало, че не Балерион бил виновен. Все пак, за да е сигурен, той пратил дванайсет мъже отвъд Тясното море до Пентос, за да се опитат да издирят този звяр, водени от сир Вилам Осата от Кралската му гвардия.

Оттатък въпросното Тясно море, неизвестно за Кралски чертог, корабостроителите на Браавос довършили работата над въоръжения карак „Слънцегон“, мечтата, която Елиса Фарман купила със своите откраднати драконови яйца. За разлика от галерите, които ежедневно се хлъзвали във водата от Арсенала на Браавос, този кораб не бил с гребла; това било съд, предназначен за дълбоки води, а не за заливи и крайбрежни плитчини. Бил с четири мачти, с платна колкото на лебедовите кораби на Летните острови, но с по-широк бимс и по-дълбок трюм, което щяло да му позволява да складира достатъчно провизии за по-дълги пътешествия. Когато един браавосец я попитал дали е решила да плава до Юай Тай, лейди Елиса се засмяла и казала:

— Може би… но не по маршрута, който си мислиш.

През нощта преди да отплава тя била поканена в Двореца на Морския лорд, където Морският лорд ѝ поднесъл херинга, бира и едно предупреждение.

— Тръгнете внимателно, милейди — казал ѝ, — но тръгнете. Хора ви издирват, нагоре и надолу по цялото Тясно море. Въпроси се задават, награди се предлагат. Не бих искал да ви намерят в Браавос. Ние дойдохме тук, за да сме свободни от Стара Валирия, а вие Таргариените сте валириани до костите. Отплавайте далече. Отплавайте бързо.

Докато дамата, позната вече като Алис Западен хълм, потеглила от Титана на Браавос, животът в Кралски чертог продължил както преди. След като не могъл да намери изгубената си племенничка, Джеерис Таргариен постъпил както щял да постъпва винаги в тревожни времена и се отдал на заниманията си. В тишината на библиотеката на Червената цитадела кралят започнал работа над онова, което щяло да се окаже едно от най-значителните му достижения. С вещата помощ на септон Барт, Великия майстер Бенифер, лорд Албин Масей и кралица Алисан — четворка, която Негова милост нарекъл „моят още по-малък съвет“ — Джеерис се заел да кодифицира, организира и реформира всички закони на кралството.

Вестерос, който Егон Завоевателя заварил, се състоял от седем кралства в действителност, а не просто на име, всяко със своите собствени закони, обичаи и традиции. Дори в границите на тези кралства имало значителни различия от място на място. Както щял да напише лорд Масей: „Преди да има седем кралства бяха осем. Преди това девет, после десет или дванайсет или трийсет, и назад и назад. Говорим за Стоте кралства на Героите, когато те всъщност били деветдесет и седем по едно време, сто трийсет и две в друго и тъй нататък, броят вечно се променял, докато войни се губели и печелели, и синове следвали бащи“.

Най-често законите също се променяли. Този крал бил строг, онзи крал бил милостив, този търсел насока в Седемлъчата звезда, онзи се придържал към древните закони на Първите хора, този управлявал както му хрумнело, другият хващал в една посока, когато бил трезвен, и в друга, когато бил пиян. След хиляди години резултатът бил грамада от противоречиви прецеденти, които всеки владетел, разполагащ с властта на ямата и бесилките (и някои, които я нямали), се чувствал свободен да управлява както пожелаел по всеки случай, който се поднесе пред трона му.

Объркването и безредието били омразни за Джеерис Таргариен и с помощта на своя „по-малък съвет“ той се захванал да „изрине обора“.

— Тези Седем кралства имат един-единствен крал. Време е да имат и един закон също така.

Толкова монументална задача нямало да се окаже работа за една година, или за десет; простото събиране, организиране и проучване на съществуващите закони щяло да отнеме две години, а реформите, които последвали, щели да продължат десетилетия. И все пак от тук започнал Великият кодекс на септон Барт (който в крайна сметка щял да допринесе три пъти повече от всеки друг човек за получилите се в резултат Книги на закона) в онази есенна година 55-та СЗ.

Кралските усилия щели да продължат много години занапред, тези на кралицата — девет лунни кръга. Рано същата година крал Джеерис и народът на Вестерос с възбуда научили, че кралица Алисан отново е с дете. Принцеса Денерис споделяла радостта ѝ, макар да заявила твърдо на майка си, че иска сестричка.

— Вече говориш като кралица, налагаш закона — казала със смях майка ѝ.

Браковете отдавна били средство, чрез което големите домове на Вестерос се обвързвали помежду си, благонадежден метод за създаване на съюзи и приключване на спорове. Също като жените на Завоевателя преди нея, Алисан Таргариен обичала да създава такива партии. През 55 г. СЗ тя особено се гордеела с годежите, които уговорила за две от Мъдрите жени, които служели в домакинството ѝ от Драконов камък: лейди Дженис Темпълтън щяла да се омъжи за лорд Мълъндор от Горните земи, докато лейди Прунела Селтигар се съчетала в брак с Ъдър Пийки, лорд на Звездно копие, лорд на Дънстънбъри и лорд на Бяла дъбрава. И двата брака били сметнати за изключителни за въпросните дами и триумф за кралицата.

Турнирът, който лорд Редвин предложил за отпразнуване на завършването на Драконовата яма, най-сетне се провел по средата на годината. Вдигнати били платформи в полята западно от градските стени между Лъвската порта и Кралската порта и за двубоите там казват, че били особено великолепни. Най-големият син на лорд Редвин, сир Робърт, показал силата си с пика срещу най-доброто, което владението имало да предложи, докато неговият брат Рикард спечелил турнира за скуайъри и бил посветен в рицарство от самия крал на полето, но шампионските лаври отишли за галантния и чаровен сир Саймън Дондарион от Черен пристан, който спечелил обичта както на простолюдието, така и на кралицата, когато увенчал принцеса Денерис като своя кралица на любовта и красотата.

В Драконовата яма все още не били настанени дракони, тъй че колосалното здание било избрано за място на големия групов бой на турнира, сблъсък на оръжия, какъвто Кралски чертог никога не бил виждал. Седемдесет и седем рицари взели участие, в единайсет екипа. Състезателите започвали на коне, но щом бъдели свалени от коня, продължавали спешени, като се сражавали с меч, боздуган, брадва и меч с шипове. Когато били елиминирани всички екипи освен един, оцелелите членове на последния отбор се нахвърлили един срещу друг, докато останал само един-единствен шампион.

Въпреки че участниците носели само притъпени турнирни оръжия, битките били страховити и кървави, за радост на тълпите. Двама мъже били убити и над четирийсет ранени. Кралица Алисан благоразумно забранила на фаворитите си, Джонквил Дарки и Том Дрънкалото, да участват, но старият Бъчонката ейл отново излязъл на полето пред одобрителния рев на простолюдието. Когато паднал, гражданството си намерило нов фаворит в лицето на самоуверения скуайър сир Харис Хог, чието родово име и шлем с форма на свинска глава му спечелило прякора Хари Шунката. Други бележити личности, включили се в груповия бой, били сир Алин Бълок, наскоро в Драконов камък, братята на Рогар Баратеон сир Борис, сир Гарон и сир Ронал, един странстващ рицар с позорна слава на име сир Гуайл Тариката, и сир Аластор Рейни, шампион на западните земи и главен оръжейник на Скалата на Кастърли. След часове на кръв и дрънчене обаче последният останал на крака мъж бил един едър млад рицар от речните земи, широкоплещест рус здравеняк на име сир Лукамор Стронг.

Скоро след приключването на турнира кралица Алисан напуснала Кралски чертог за Драконов камък, където да изчака раждането на детето си. Загубата на принц Егон след само три дни живот още тегнела на сърцето на Нейна милост. Вместо да се подложи на трудностите на пътувания или изискванията на живота в двора, кралицата подирила спокойствието на древното седалище на своя дом, където задълженията ѝ щели да са по-малко. Септа Едит и септа Лира останали до Алисан, заедно с дванайсет млади девици, избрани от сто, които копнеели за отличието да служат като придружителки на кралицата. Две от племенничките на Рогар Баратеон били между удостоените, наред с дъщери и сестри на лордовете Арин, Ванс, Роуан, Ройс и Дондарион, и дори една жена от Севера, Мейра Мандърли, дъщеря на лорд Теомор от Бял пристан. За да огрява вечерите им, Нейна милост взела също любимия си шут, Добрата стопанка, с неговите кукли.

Някои в двора имали опасения за желанието на кралицата да се премести на Драконов камък. Островът бил влажен и сумрачен и в най-добри времена, а есен силните ветрове и бури били обичайни. Скорошните трагедии само почернили още повече репутацията на замъка, а някои се опасявали, че отровените приятелки на Рена Таргариен можело да обитават коридорите му. Кралица Алисан пренебрегнала тези притеснения като глупост.

— Двамата с краля бяхме много щастливи на Драконов камък — казала на съмняващите се. — Не мога да измисля по-добро място, където да се роди детето ни.

Друг кралски обход бил замислен за 55 г. СЗ, този път до западните земи. Точно както докато носела принцеса Денерис, кралицата отказала да позволи кралят да прекрати или отложи пътуването, и го отпратила сам.

Вермитор го пренесъл през Вестерос до Златния зъб, където го настигнала свитата му. След това Негова милост посетил Ашмарк, Зъбера, Кейс, Кастамир, замъка Тарбек, Ланиспорт и Скалата на Кастърли, и Крейкхол. Забележимо е пропускането на Светлия остров. За разлика от сестра си Рена, Джеерис Таргариен не бил човек, склонен да отправя заплахи, но имал свои начини да направи така, че да се почувства неодобрението му.

Кралят се върнал от запада един лунен кръг преди да дойде срокът на кралицата, за да може да е до нея, когато роди. Детето се появило точно когато майстерите казали; момче, с добре оформени крайници и здраво, с очи светли като люляк. Косата му, когато поникнала, била също светла, блестяща като бяло злато, рядък цвят дори в Стара Валирия. Джеерис го нарекъл Емон.

— Денерис ще ми се сърди — казала Алисан, щом поднесла принцчето до гърдата си. — Много настоятелно искаше сестра.

Джеерис се засмял на това и казал:

— Следващия път.

Тази нощ, по предложение на Алисан, той поставил драконово яйце в люлката на принца.

Възбудени от новината за раждането на принц Емон, хиляди хора от простолюдието се наредили покрай улиците извън Червената цитадела, когато Джеерис и Алисан се върнали месец по-късно в Кралски чертог, с надеждата да зърнат новия наследник на Железния трон. Като чул техните песни и викове, кралят се качил на зъберите на главната порта на замъка и вдигнал момчето над главата си, за да го видят всички. Тогава, казват, се вдигнал толкова силен рев, че можел да се чуе оттатък Тясното море.

Докато Седемте кралства празнували, до краля стигнала вест, че сестра му Рена отново са я видели, този път в Зелен камък, древното седалище на дома Естермонт на едноименния остров, край бреговете на нос Гняв. Тук решила да се задържи за известно време. Най-първата от фаворитките на Рена, нейната братовчедка Лариса Веларион, била омъжена за втория син на Вечерната звезда на Тарт, можем да припомним. Макар съпругът ѝ да бил мъртъв, лейди Лариса му родила дъщеря, която едва наскоро била омъжена за престарелия лорд Естермонт. Вместо да остане на Тарт или да се върне в Дрифтмарк, вдовицата решила да остане с дъщеря си на Зелен камък след сватбата. Не можем да се съмняваме, че тъкмо присъствието на лейди Лариса е привлякло Рена Таргариен към Естермонт, защото иначе островът не бил привлекателен с нищо — влажен, ветровит и беден. След като била загубила дъщеря си и най-близките ѝ приятели и фаворитки били в гроба, не би трябвало да е изненадващо, че Рена потърсила утеха в дружка от детството си.

Сигурно е щяло да изненада (и разгневи) кралицата да научи, че друга бивша фаворитка минавала наблизо в същия този момент. След като спряла в Пентос да вземе провизии, Алис Западен хълм и нейният „Слънцегон“ поели към Тирош, само с най-тясната част на Тясното море между тях и Естермонт. Предстояло рискованото преминаване през гъмжащите от пирати води на Каменните стъпала и лейди Алиса наемала стрелци и мечове, за да премине безопасно протоците до открита вода, както правел всеки благоразумен капитан. Боговете с техния каприз обаче избрали кралица Рена и нейната изменничка да останат в неведение една за друга и „Слънцегон“ преминал през Каменните стъпала без произшествие. Алис Западен хълм освободила наемниците си на Лис, взела прясна вода и провизии, след което завила на запад и отплавала за Староград.

Зимата дошла във Вестерос през 56 г. СЗ, а с нея и лоша вест от Есос. Мъжете, които крал Джеерис изпратил да проучат за големия звяр, кръстосващ хълмовете северно от Пентос, били мъртви до един. Техният командир, сир Вилам Осата, наел водач в Пентос, местен човек, който твърдял, че знае къде дебнело чудовището. Наместо това ги вкарал в капан и някъде в Кадифените хълмове на Андалос сир Вилам и хората му се натъкнали на разбойници. Макар да се били храбро, съотношението на силите било против тях и накрая били надвити и избити. Сир Вилам паднал последен, казват. Главата му била върната на един от агентите на лорд Рего в Пентос.

— Никакво чудовище няма — заключил септон Барт, след като изслушал разказа, — само мъже, които крадат овце и разправят приказки да плашат другите.

Майлс Малък лес, Ръката на краля, го подканил да накаже Пентос за престъплението, но Джеерис не пожелал да поведе война срещу цял град заради деянията на няколко разбойници. Тъй че въпросът бил оставен и съдбата на сир Вилам Осата била вписана в Бялата книга на Кралската гвардия. За да попълни мястото му, Джеерис удостоил с бял плащ сир Лукамор Стронг, победителя в големия рицарски сблъсък в Драконовата яма.

Още новини дошли от агентите на лорд Рего отвъд морето. Едно донесение говорело за дракон, показан в ямите за бой на Ащапор на Робския залив, свиреп звяр с подрязани криле, който роботърговците хвърляли срещу бикове, пещерни мечки и групи роби, въоръжени с копия и брадви, докато хилядната тълпа ревяла и викала. Септон Барт тутакси го отхвърлил.

— Крилат гущер — заявил той. — Тия на Соториос често се бъркат с дракони от хора, които никога не са виждали дракон.

От много по-голям интерес за краля и съвета се оказал големият пожар, развихрил се из Спорните земи две седмици по-рано. Раздухван от силни ветрове и подхранван от сухи треви, огънят бушувал три дни и три нощи, като погълнал няколко села и една наемна чета, Авантюристите, които се оказали заклещени между връхлитащите пламъци и тирошко воинство под командата на самия Архонт. Повечето предпочели да умрат от тирошките копия, вместо да изгорят живи. Нито един от тях не оцелял.

Източникът на огъня останал загадка.

— Дракон — заявил сир Майлс Малък лес. — Какво друго би могло да е?

Рего Драз не бил убеден.

— Удар на мълния — предположил той. — Огън за готвене. Пияница, търсил курва с факла.

Кралят се съгласил.

— Ако това е било работа на Балерион, щяха да са го видели.

Пожарите на Есос изобщо не занимавали ума на жената, нарекла се Алис Западен хълм в Староград; погледът ѝ бил вперен към другия хоризонт, към пердашените от бури морета на запад. Нейният „Слънцегон“ пристанал благополучно в последните дни на есента, но се задържал на кея, докато лейди Алис търсела екипаж, който да отплава с нея. Тя предлагала да направи нещо, което едва шепа най-храбри мореплаватели изобщо били дръзвали да направят преди — да отплава отвъд залеза в търсене на несънувани земи, а не искала на борда хора, които можело да се обезсърчат, да се вдигнат срещу нея и да я принудят да се върне. Трябвали ѝ хора, които споделят мечтите ѝ, а такива не било лесно да се намерят дори и в Староград.

Тогава, както и сега, невежественото простолюдие и суеверните моряци се придържали към убеждението, че светът е плосък и свършва някъде далече на запад. Някои говорели за стени от огън и кипящи морета, други — за черни мъгли, които продължавали безкрайно, някои — за самите порти на пъкъла. По-мъдрите знаели. Слънцето и луната били сфери, както всеки може да види с очите си; разумът предполагал, че светът също трябва да е сфера, а векове проучвания били убедили архимайстерите на Цитаделата, че не може да има съмнение в това. Господарите на дракони на Свободна Валирия вярвали в същото, както и мъдреците на много далечни земи, от Карт до Юай Тай, и до острова Ленг.

Същото единодушие не съществувало по отношение големината на света. Дори между архимайстерите на Цитаделата имало голямо разделение по този въпрос. Някои вярвали, че Морето на залеза било толкова огромно, че никой човек не можел да се надява да го премине. Други възразявали, че не би могло да е по-широко от Лятното море, простиращо се от Арбор до Велик Морак; огромно разстояние, разбира се, но един смел капитан можел да се надява да го преодолее с подходящ кораб. Един западен маршрут до коприните и подправките на Юай Тай и Ленг можел да означава неизчислими богатства за човека, който го намерел… стига сферата на света да била толкова малка, колкото предполагали тези мъдри мъже.

Алис Западен хълм не вярвала, че е толкова. Оскъдните писания, които е оставила, показват, че още като дете Елиса Фарман била убедена, че светът е „много по-голям и много по-странен, отколкото си представят майстерите“. Не била за нея търговската мечта да стигне до Ултос и Асшаи, плавайки на запад. По-дръзко било нейното намерение. Между Вестерос и далечните източни брегове на Есос и Ултос, вярвала тя, се простирали други земи и други морета, чакащи да бъдат открити: друг Есос, друг Соториос, друг Вестерос. Мечтите ѝ били изпълнени с раздиращи земите реки, пометени от ветрове равнини и извисяващи се планини с рамене, опиращи се в облаците, със зелени острови, злачни под слънцето, със странни зверове, неопитомени от човек, и чудати плодове, неопитани от човек, със златни градове, блеснали под чужди звезди.

Не била първата, обладана от тази мечта. Хиляди години преди Завоеванието, когато Кралете на Зимата все още властвали в Севера, Брандън Корабостроителя построил цяла флота кораби, които да прехвърлят Морето на залеза. Самият той ги повел на запад и не се завърнал. Неговият син и наследник, друг Брандън, изгорил доковете, където били построени, и станал известен завинаги като Брандън Опожарителя. Хиляда години по-късно железнородни, плаващи от Голям Уик, били отнесени от ветровете на няколко скалисти острова на осем дни плаване на северозапад от всякакъв познат бряг. Капитанът им построил там кула и маяк, приел името Фарвинд и нарекъл седалището си Самотния фар. Потомците му все още живеели там, вкопчени в скали, където тюлените надвишавали хората петдесет към едно. Дори железнородните смятали Фарвиндите за луди; някои ги нарекли шелки, хора-тюлени.

Брандън Корабостроителя и железнородните, които дошли след него, плавали в северните морета, където кракени, морски дракони и левиатани големи колкото острови плували през студените сиви води и мразовити мъгли криели планини, направени от лед. Алис Западен хълм не възнамерявала да пътешества по техния курс. Щяла да подкара своя „Слънцегон“ по по-южен курс, търсейки топли сини води и стабилните ветрове, които вярвала, че щели да я отнесат през Морето на залеза. Но първо трябвало да има екипаж.

Някои ѝ се смеели, други я наричали луда или я ругаели в очите.

— Странни зверове, аха — казал ѝ един съперничещ капитан. — Най-много да свършиш в търбуха на един от тях.

Добра част от златото обаче, което Морския лорд ѝ платил за откраднатите драконови яйца, била безопасно депозирана в съкровищницата на Желязната банка на Браавос, а с такова богатство лейди Алис била в състояние да изкуси моряци, като им плаща три пъти по-високи заплати, отколкото можели да предложат другите капитани. Бавно започнала да събира желаещи работни ръце.

Вестта за усилията ѝ стигнала до вниманието на лорда на Висока кула. Внуците на лорд Донел Юстас и Норман, и двамата прочути моряци, били пратени да я разпитат… и да ѝ щракнат прангите, ако сметнат за благоразумно. Наместо това и двамата се включили в мисията ѝ с корабите и екипажите си. Щом Хайтауър заминавали, значи щяло да има придобивки. „Слънцегон“ напуснал Староград на двайсет и третия ден от третата луна на 56 г. СЗ — поел покрай Шепнещия звук към открито море заедно с „Есенна луна“ на сир Норман Хайтауър и „Лейди Мередит“ на сир Юстас Хайтауър.

Заминаването им дошло тъкмо навреме… защото до Кралски чертог най-сетне стигнала вестта за Алис Западен хълм и отчаяното ѝ търсене на екипаж. Крал Джеерис веднага прозрял фалшивото име на лейди Елиса и изпратил гарвани до лорд Донел в Староград със заповед да задържи тази жена и да я доведе в Червената цитадела за разпит. Птиците долетели твърде късно обаче… или пък, както до ден-днешен предполагат някои, Донел Мудния отново проявил мудност. Понеже не искал да рискува да си навлече гнева на краля обаче, негово благородие пратил дванайсет от най-бързите си кораби да подгонят Алис Западен хълм и внуците му, но един по един те се върнали в пристанището победени. Морето е голямо, а корабите малки, и никой от съдовете на лорд Донел не можел да сравни по бързина със „Слънцегон“, когато вятърът издул платната му.

Когато вестта за бягството на Елиса Фарман стигнала до Червената цитадела, кралят дълго размислял дали сам той да не я подгони. Никой кораб не можел да плава по-бързо, отколкото един дракон може да лети, разсъждавал той; може пък Вермитор да я намери там, където корабите на лорд Хайтауър не могли. Самата идея за това ужасила кралица Алисан. Дори дракони не могат вечно да стоят нависоко, изтъкнала тя, а картите, доколкото съществували такива, на Морето на залеза, не показвали нито острови, нито скали, на които да отдъхват. Великият майстер Бенифер и септон Барт се съгласили с нея и срещу техните възражения Негова милост неохотно изоставил тази мисъл.

Тринайсетият ден от четвъртата луна на 56 г. СЗ изгрял студен и сив, с напорист вятър, задухал от изток. Дворцови записки ни съобщават, че Джеерис Първи Таргариен закусил с един пратеник на Желязната банка на Браавос, който дошъл да прибере годишното изплащане на заема на Короната. Срещата била свадлива. Елиса Фарман все още до голяма степен била в мислите на краля, а той със сигурност знаел, че нейният „Слънцегон“ е построен в Браавос. Негова милост настоял да научи дали Желязната банка е финансирала кораба и дали те знаят нещо за откраднатите драконови яйца. Банкерът, от своя страна, отрекъл всичко.

Другаде в Червената цитадела кралица Алисан прекарала сутринта с децата си. Принцеса Денерис най-сетне заобичала брат си Емон, макар все още да искала сестричка. Септон Барт бил в библиотеката, Великият майстер Бенифер — в своя гарванарник. В другия край на града лорд Корбрей инспектирал мъжете от Източните казарми на Градската стража, докато Рего Драз забавлявал млада дама със спорна добродетелност в имението си под Драконовата яма.

Всички те задълго щели да запомнят какво са правили, когато чули рева на рог, прокънтял в утринния въздух.

— Звукът премина по гръбнака ми като студен нож — щяла да каже по-късно кралицата, — макар да не можех да кажа защо.

В една самотна наблюдателна кула с изглед над водите на залив Черна вода страж зърнал тъмни криле в далечината и изсвирил сигнала за тревога. Отново надул рога, когато крилете станали по-големи, и трети път, когато ясно видял дракона, черен на фона на облаците.

Балерион се връщал в Кралски чертог.

Дълги години били минали, откакто Черното страшилище за последен път бил видян в небесата над града, и гледката изпълнила мнозина със страх: всички се чудели дали по някакъв начин Мегор Жестокия не се е върнал от гроба и не е яхнал отново дракона си. Уви, ездачът, вкопчен във врата му, не бил мъртъв крал, а умиращо дете.

Сянката на Балерион се понесла над дворовете и залите на Червената цитадела, щом се спуснал, огромните му криле запердашили въздуха и той кацнал във вътрешния двор на Твърдината на Мегор. Едва докоснал земята, когато принцеса Ерея се плъзнала от гърба му. Дори онези, които я познавали най-добре през годините в двора, едва разпознали момичето. Била почти гола, дрехите ѝ били станали на дрипи, полепнали по ръцете и краката ѝ. Косата ѝ била разрошена и мръсна, крайниците ѝ тънки като пръчки.

— Моля ви! — проплакала тя на рицарите, скуайърите и слугите, които се спуснали към нея. — Аз никога…

И рухнала.

Сир Лукамор Стронг бил на поста си на моста над сухия ров, обкръжаващ Твърдината на Мегор. Избутал другите, вдигнал принцесата на ръце и я понесъл през замъка към Великият майстер Бенифер. По-късно щял да каже на всеки, склонен да го чуе, че момичето било зачервено и изгаряло от треска, кожата му била толкова гореща, че можел да го усети дори през емайлираните люспи на бронята си. Имала също тъй кръв в очите, твърдял рицарят, и „имаше нещо вътре в нея, нещо движещо се, което я караше да тръпне и да се гърчи в ръцете ми“. (Не разправял тези неща дълго обаче. На другия ден крал Джеерис го повикал и му заповядал да не говори повече за принцесата.)

Кралят и кралицата били повикани веднага, но когато стигнали до покоите на майстера, Бенифер отказал да ги пусне вътре.

— Не бива да я виждате така — казал им, — и няма да ви позволя да се приближите повече.

На вратата били поставени стражи, за да не пускат и слуги също тъй. Само септон Барт бил допуснат, за да извърши предсмъртните ритуали. Бенифер направил каквото могъл за поразената принцеса, като ѝ дал млякото на мака и я натопил в корито с лед, за да смъкне треската ѝ, но усилията му били безполезни. В септата на Червената цитадела се събрали стотици, за да се молят за нея, а Джеерис и Алисан останали на бдение пред вратата на майстера. Слънцето залязло и часът на прилепа настъпил, когато Барт се появил, за да извести, че Ерея Таргариен е мъртва.

Принцесата била предадена на пламъците още на следващия ден призори, тялото ѝ било увито в тънък бял лен от глава до пети. Самият Велик майстер Бенифер, който я подготвил за погребалната клада, изглеждал полумъртъв, споделил лорд Редвин със синовете си. Кралят обявил, че племенничката му е умряла от треска, и помолил владението да се моли за нея. Кралски чертог бил в траур няколко дни, преди животът да продължи като преди, и толкова.

Но останали загадки. Дори сега, столетия по-късно, не сме по-близо до знанието на истината.

Над четирийсет души са служили на Железния трон като Велики майстери. Техните дневници, писма, отчетни книги, възпоминания и дворцови календари са единственият ни и най-добър запис на събитията, на които те са били свидетели, но не всички са били еднакво усърдни. Докато някои са ни оставили томове писма, пълни с празни думи, без да пропускат да отбележат какво е ял кралят на вечеря (и дали му е харесало), други съставяли не повече от няколко записа и писма на година. В това отношение Бенифер се класира почти на върха и писмата и дневниците му ни осигуряват подробни описания на всичко, което е видял, направил и на което е бил свидетел, докато е бил на служба при крал Джеерис и неговия чичо Мегор преди него. И въпреки това в писанията на Бенифер не може да се намери нито една дума, отнасяща се за връщането на Ерея Таргариен и откраднатия ѝ дракон в Кралски чертог, нито за смъртта на младата принцеса. За щастие септон Барт не е бил толкова мълчалив и тъкмо към неговото описание трябва да се обърнем сега.

Барт пише: „Три години минаха, откакто издъхна принцесата, а не съм спал. Не знам дали изобщо ще заспя някога отново. Майката е милостива, както съм вярвал винаги, и Отецът Горе съди всеки човек справедливо… но никаква милост и никаква справедливост няма в онова, което сполетя нашата бедна принцеса. Как може боговете да са толкова слепи или безгрижни, че да позволят такъв ужас? Или възможно ли е да има други божества в тази вселена, чудовищни зли богове, срещу които проповядват жреците на Червения Р’хлор, спрямо чиято злина кралете на хората и боговете на хората са само мухи?

Не знам. Не искам да знам. Ако това ме прави безверен септон, тъй да бъде. Двамата с Великия майстер Бенифер сме се съгласили да не казваме на никого какво видяхме и преживяхме в покоите му, докато горкото дете лежеше и издъхваше… нито на краля, нито на кралицата, нито на майка ѝ, нито дори на архимайстерите на Цитаделата… но спомените няма да ме напуснат, тъй че ще ги изложа тук. Може би когато бъдат намерени и прочетени, хората ще са придобили по-добро разбиране за такива злини.

Казахме на света, че принцеса Ерея умря от треска, и това общо взето е вярно, но беше треска, каквато не бях виждал преди и се надявам никога повече да не видя. Тя изгаряше. Кожата ѝ беше пламнала и червена, а когато поставих ръката си на челото ѝ, за да видя колко е гореща, беше все едно съм я натикал в гърне с врящо масло. Имаше едва трошица плът по костите ѝ, толкова измършавяла и прегладняла изглеждаше, но можехме да забележим определени… подутини по нея, докато кожата ѝ се издуваше и после отново хлътваше все едно… не, не все едно, защото това бе самата истина… имаше неща вътре в нея, живи неща, движеха се и се гърчеха, може би търсеха изход и ѝ причиняваха такава болка, че дори млякото на мака не ѝ даде облекчение. Казахме на краля, както, разбира се, трябваше да кажем на майка ѝ, че Ерея изобщо не проговори, но това е лъжа. Моля се да забравя някои от нещата, които шепнеше през напуканите си кървящи устни. Не мога да забравя колко често молеше за смърт.

Всички майстерски изкуства бяха безсилни срещу треската ѝ, ако наистина можем да наречем такъв ужас с толкова обикновено име. Най-простият начин да го кажа е, че детето се изпичаше отвътре. Плътта ѝ ставаше все по-тъмна и по-тъмна, а после започна да се пропуква, докато кожата ѝ заприлича на, Седемте да ме спасят дано, на цвърчащо свинско. Тънки струи дим заизлизаха през устата ѝ, през носа, дори, най-срамното, от долните ѝ устни. По това време беше спряла да говори, макар че нещата вътре в нея продължаваха да се движат. Самите ѝ очи се свариха вътре в черепа и накрая се пръснаха, като две яйца, оставени в гърне с вряща вода за твърде дълго.

Помислих си, че това е най-противното нещо, което мога да видя, но скоро излязох от това заблуждение, защото ме очакваше още по-голям ужас. Това стана, когато двамата с Бенифер смъкнахме горкото дете в корито и го покрихме с лед. Шокът от натопяването спря сърцето ѝ на мига… и това беше милост според мен… но точно тогава нещата вътре в нея излязоха…

Нещата… Майко милостива, не знам как да говоря за тях… бяха… червеи с лица… змии с ръце… гърчещи се, лигави, неописуеми неща, които сякаш се извиваха и пулсираха, и се въртяха, докато изригваха от плътта ѝ. Някои не бяха по-големи от кутрето ми, но едно поне беше колкото ръката ми… о, Воинът да ме опази, звуците, които издаваха…

Умряха обаче. Помня това и никога няма да го забравя. Каквото и да са били, бяха същества на зной и огън и не обичаха леда, о, не. Едно след друго се мятаха и се гърчеха, и умираха пред очите ми, слава на Седемте. Няма да се осмеля да им дам имена… бяха ужасии.“

Първата част от описанието на септон Барт свършва така. Но няколко дни по-късно той продължава:

„Принцеса Ерея умря, но не е забравена. Верните се молят за милата ѝ душа всяка утрин и всяка нощ. Извън септите едни и същи въпроси са на всяка уста. Принцесата липсваше за повече от година. Къде може да е била? Какво е могло да я сполети? Какво я върна у дома? Дали чудовището Балерион е мислело да обитава Кадифените хълмове на Андалос? Неговите ли пламъци предизвикаха пожара, който помете Спорните земи? Възможно ли е Черното страшилище да е отлетяло чак до Ащапор, за да бъде «дракона» в ямата? Не, и не, и не. Това са глупости.

Ако оставим настрана обаче тези отклонения, загадката остава. Къде все пак отиде Ерея Таргариен, след като избяга от Драконов камък? Първата мисъл на кралица Рена беше, че е отлетяла до Кралски чертог; принцесата не беше крила желанието си да се върне в двора. Когато това се оказа невярно, Рена след това я потърси на Светлия остров и в Староград. И двете места бяха логични донякъде, но Ерея не бе намерена на нито едно от двете места, нито където и да било във Вестерос. Други, включително кралицата и аз самият, изтълкуваха това като знак, че принцесата е отлетяла на изток, не на запад, и че би се намерила някъде в Есос. Момичето като нищо би могло да си помисли, че Свободните градове ще са извън досега на майка ѝ, а кралица Алисан в частност като че ли бе убедена, че Ерея бяга толкова от майка си, колкото от самия Драконов камък. Но агентите и осведомителите на лорд Рего не можаха да открият никаква следа от нея отвъд Тясното море… нито шепот дори за нейния дракон. Защо?

Въпреки че не мога да предложа сигурно доказателство, мога да предположа отговора. Струва ми се, че сме задавали погрешния въпрос. Ерея Таргариен тъкмо беше достигнала тринайсетия си имен ден на заранта, когато се измъкна от замъка на майка си. Макар драконите да не ѝ бяха чужди, никога не беше яздила някой преди… и по причини, които може би никога няма да разберем, е избрала да язди Балерион вместо някой от по-младите и по-послушни дракони, който е могла да си вземе. Подтикната от противоречията с майка си, може би просто е поискала по-голям и по-страховит звяр от Сънеплам на кралица Рена. Възможно е също тъй да е имала желание да подчини звяра, убил баща ѝ и неговия дракон (макар принцеса Ерея никога да не е познавала баща си и е трудно да узнаем какво е могла да изпитва към него и във връзка със смъртта му). Все едно какви са били причините, изборът бил направен.

Напълно е възможно принцесата да е възнамерявала да отлети до Кралски чертог, точно както подозираше майка ѝ. Възможно е да е мислила да потърси близначната си сестра в Староград или да тръгне да подири лейди Елиса Фарман, която веднъж ѝ бе обещала да я вземе на приключението си. Каквито и да са били намеренията ѝ, те явно нямат значение. Едно е да скочиш на гърба на дракон, съвсем друго е да го подчиниш на волята си, особено звяр толкова стар и свиреп като Черното страшилище. От самото начало сме се питали: «Къде отведе Ерея Балерион?». Трябваше да се питаме: «Къде Балерион отведе Ерея?».

Само един отговор изглежда логичен. Спомнете си, ако благоволите, че Балерион беше най-старият от трите дракона, които крал Егон и сестрите му яздеха в Завоеванието. Вхагар и Мераксес са се излюпили на Драконов камък. Само Балерион е дошъл на острова с Енар Изгнаника и Денис Мечтателката, най-младите от петте дракона, които довели със себе си. По-старите дракони умрели в промеждутъчните войни, но Балерион продължил да живее, ставал все по-голям, все по-свиреп и по-своенравен. Ако оставим настрана приказките за чародеи и шарлатани (както би трябвало), той може би е единственото живо същество на света, познавало Валирия преди Ориста.

И точно там отнесъл той горкото обречено дете, вкопчило се в гърба му. Ако е отишла по свое желание, бих бил крайно изненадан, но тя не е имала нито знанието, нито силата или волята да го направлява.

Какво я е сполетяло на Валирия, не мога да предполагам. Ако се съди по състоянието, в което се завърна при нас, не искам дори да мисля за това. Валирианите са били нещо повече от господари на дракони. Практикували са кървава магия и други тъмни изкуства също така, прониквали са дълбоко в земята за тайни, които е най-добре да се оставят заровени, и са изкривявали плътта на зверове и хора, за да създават чудовищни и неестествени химери. Заради тези грехове са ги поразили боговете в своя гняв. Валирия е прокълната, с това всички са съгласни, и дори най-смелият мореплавател възвива надалече от нейните димящи кости… но бихме сбъркали, ако мислим, че сега нищо не живее там. Нещата, които намерихме в Ерея Таргариен, живеят там и сега, бих заявил… наред с такива други ужасии, каквито не бихме могли и да си представим. Написал съм тук подробно как умря принцесата, но има още нещо, нещо дори по-плашещо, което трябва да се упомене.

Балерион също имаше рани. Онзи огромен звяр, Черното страшилище, най-страховитият дракон, реел се някога из небесата на Вестерос, се върна в Кралски чертог с рани, каквито никой не помни да е виждал, и нащърбена цепнатина по левия хълбок, почти девет стъпки дълга, зееща червена рана, от която кръвта му все още капеше, гореща и димяща.

Лордовете на Вестерос са горди хора, а септоните на Вярата и майстерите на Цитаделата посвоему са още по-горди, но има много и много от естеството на света, което не разбираме и може би никога няма да разберем. Може би това е милост. Отецът е направил хората любопитни, според някои — за да изпита вярата ни. Мой собствен траен грях е, че винаги, когато се натъкна на някоя врата, трябва на всяка цена да видя какво има от другата страна, но определени врати е по-добре да останат неотворени. Ерея Таргариен премина през такава врата.“

Описанието на септон Барт свършва тук. Той никога повече не споменава съдбата на принцеса Ерея в нито едно от писанията си и дори цитираното по-горе остава скрито в личните му документи почти сто години. Ужасите, на които станал свидетел обаче, имали дълбоко въздействие върху септона: възбуждат самия глад за познание, който той нарича „мой собствен траен грях“. Вследствие на това Барт започва проучванията и разследванията, които в крайна сметка ще го накарат да напише „Дракони, змейове и други крилати зверове: Тяхната неестествена история“ — том, който Цитаделата щяла да осъди като „провокативен, но погрешен“ и който Белор Блажения щял да заповяда да се зачеркне и унищожи.

Възможно е септон Барт да е обсъдил подозренията си с краля също така. Макар въпросът никога да не бил поставен пред малкия съвет, по-късно същата година Джеерис издал кралски декрет, забраняващ на всеки кораб, заподозрян, че е посетил островите на Валирия или е плавал през Димящото море, да спира в което и да е пристанище или залив в Седемте кралства. На кралските поданици също така било забранено да посещават Валирия, под страх от смъртно наказание.

Скоро след това Балерион станал първият от драконите на Таргариените, приютен в Драконовата яма. Нейните дълги, облицовани с тухла тунели, потънали дълбоко в планинския хълм, били изградени по подобие на пещери и били пет пъти по-големи от леговищата на Драконов камък. Скоро три по-млади дракона се присъединили към Черното страшилище под Хълма на Ренис, докато Вермитор и Среброкрил останали в Червената цитадела, близо до ездачите си. За да е сигурен, че няма да последва повторение на бягството на принцеса Ерея на Балерион, кралят постановил всички дракони да бъдат охранявани денонощно, независимо къде е леговището им. За тази цел бил създаден нов род гвардия: Пазителите на дракони, седемдесет и седем на брой, с лъскава черна броня, шлемовете им увенчани с низ драконови люспи, които продължавали, смалявайки се, по гърбовете им.

Съвсем малко трябва да се каже за връщането на Рена Таргариен от Естермонт след смъртта на дъщеря ѝ. Докато гарванът стигнал до Нейна милост на Зелен камък, принцесата вече била умряла и изгорена. Само пепел и кости останали за майка ѝ, когато Сънеплам я донесъл в Червената цитадела.

— Изглежда, съм обречена винаги да идвам твърде късно — казала тя. Когато кралят предложил да прибере пепелта, за да се погребе на Драконов камък, до тези на крал Егон и другите мъртви от дома Таргариен, Рена отказала. — Тя мразеше Драконов камък — напомнила на Негова милост. — Искаше да лети.

И с тези думи взела пепелта на детето си, отнесла я високо в небето на Сънеплам и я пръснала във ветровете.

Било скръбно време. Драконов камък все още бил неин, ако го иска, казал Джеерис на сестра си, но Рена и това отказала.

— Нищо няма вече за мен там освен скръб и призраци. — Когато Алисан попитала дали би се върнала на Зелен камък, Рена поклатила глава. — И там има призрак. По-добър призрак, но не по-малко тъжен. — Кралят предложил да остане с тях в двора, дори ѝ предложил място в малкия съвет. Това накарало сестра му да се разсмее. — О, братко, ти си мил човек. Боя се, че не би ти харесал нито един съвет, който бих могла да предложа.

Тогава кралица Алисан взела ръката на сестра си в своята и рекла:

— Ти все още си млада жена. Ако искаш, бихме могли да намерим някой добър и мил лорд, който да те цени и обича както нас. Би могла да имаш други деца.

Това само накарало Рена да изръмжи тихо. Отдръпнала ръката си и отвърнала на кралицата:

— Нахраних дракона си с последния си съпруг. Ако ме накарате да взема друг, току-виж сама съм го изяла.

Мястото, където накрая крал Джеерис настанил сестра си Рена, било може би най-непривлекателното от всички: Харънхъл. Джордан Тауърс, един от последните лордове, останал верен на Мегор Жестокия, умрял от стягане в гърдите и огромната развалина на Харън Черния била наследена от последния му оцелял син, наречен на покойния крал. След като всичките му по-големи братя загинали във войните на крал Мегор, Мегор Тауърс бил последният от родословната му линия и също така болнав и разорен. В замък, построен да приютява хиляди, Тауърс живеел сам — ако не се броят един готвач и трима престарели войници.

— Замъкът има пет гигантски кули — изтъкнал кралят, — а момчето на Тауър обитава част от едната. Можеш да имаш другите четири.

Рена се развеселила от това.

— Една ще стигне, сигурна съм. Имам по-малко домакинство и от неговото. — Когато Алисан ѝ напомнила, че за Харънхъл също се говорело, че има призраци, Рена свила рамене. — Не са мои призраци. Няма да ме безпокоят.

И станало тъй, че Рена Таргариен, дъщеря на един крал, съпруга на двама, сестра на трети, прекарала последните години от живота си в уместно наречената Кула на Вдовицата в Харънхъл, докато в другия край на двора на замъка един болнав младеж, наречен на краля, който убил бащата и децата ѝ, поддържал собственото си домакинство в Кулата на Ужаса. Любопитно, съобщава ни се, че с времето Рена и Мегор Хайтауър се сприятелили донякъде. След смъртта му през 61 г. СЗ Рена взела слугите му в своето домакинство и продължила да ги поддържа до смъртта си.

Рена Таргариен умряла през 73 г. СЗ на петдесетгодишна възраст. След смъртта на дъщеря ѝ Ерея тя никога повече не посетила Кралски чертог или Драконов камък, нито играла някаква роля в управлението на владението, макар да летяла до Староград веднъж в годината, за да посети останалата си дъщеря, Рела, септа в Звездната септа. Косата ѝ от злато и сребро станала бяла преди края и простолюдието на речните земи се бояло от нея като от вещица. На пътници, които се обръщали към портите на Харънхъл с надежда да им се окаже гостоприемство, им се давало хляб и сол, и привилегията на един нощен подслон през онези години, но не и честта на компанията на кралицата. Онези, които имали късмет, говорели, че са я зърнали на зъберите на замъка или че я видели да идва и заминава на дракона си, защото Рена продължила да язди Сънеплам до края, също както правела в началото.

Когато умряла, крал Джеерис разпоредил да бъде изгорена в Харънхъл и пепелта ѝ да бъде погребана там.

— Моят брат Егон умря от ръцете на чичо ни в Битката под Окото на боговете — казал Негова милост при погребалната ѝ клада. — Неговата съпруга, сестра ми Рена, не беше с него на битката, но и тя умря в същия ден.

След смъртта на Рена Джеерис подарил Харънхъл и всичките негови земи и приходи на сир Бивин Стронг, брата на сир Лукамор Стронг от неговата Кралска гвардия и самият той прочут рицар.

Отидохме обаче десетилетия напред в разказа си, защото Странника не дошъл за Рена Таргариен до 73 г. СЗ и много и много неща имало да се случат в Кралски чертог и Седемте кралства на Вестерос преди това, и за добро, и за лошо.

През 57 г. СЗ Джеерис и неговата кралица имали повод за радост отново, понеже боговете ги благословили с друг син. Белон, така бил наречен той, на един от лордовете Таргариен, който управлявал Драконов камък преди Завоеванието, самият той втори син. Макар и по-дребничко от своя брат Емон, новото бебе било по-ревливо и по-лакомо и кърмачките му се оплаквали, че никога не били виждали дете, което да суче толкова настървено. Само два дни преди раждането му белите гарвани излетели от Цитаделата, за да възвестят идването на пролетта, тъй че Белон тутакси получил прозвището Пролетния принц.

Принц Емон бил на две години, когато се родил брат му, принцеса Денерис — на четири. Двамата малко си приличали. Принцесата била живо, засмяно дете и ден и нощ подскачала из Червената цитадела, „летяла“ навсякъде на дракон от дръжка за метла, която станала любимата ѝ играчка. Опръскана с кал и зацапана с трева, била изпитание за своята майка, както и за слугините, защото непрекъснато ѝ губели дирите. Принц Емон, от друга страна, бил много сериозно момче, внимателно и послушно. Макар все още да не можел да чете, обичал да му четат и кралица Алисан често я чували да казва през смях, че първата му дума била „Защо?“.

Докато децата отраствали, Великият майстер Бенифер ги наблюдавал внимателно. Раните, оставени от враждебността между синовете на Завоевателя, Енис и Мегор, все още били пресни в умовете на мнозина по-стари лордове и Бенифер се тревожел да не би двете момчета също така да се обърнат едно срещу друго и да окъпят кралството в кръв. Не е било нужно да се притеснява. Освен може би при близнаците, никои братя не биха могли да са по-близки от синовете на Джеерис Таргариен. Веднага щом пораснал достатъчно, за да може да говори, Белон следвал брат си навсякъде и се стараел да му подражава във всичко. Когато дали на Емон първия дървен меч, за да започне тренировката си с оръжия, за Белон преценили, че е твърде малък, за да тръгне с него, но това не го спряло. Направил си сам меч от пръчка, втурнал се в двора и запердашил брат си, докарвайки учителя им по оръжия до безпомощен смях.

Оттам насетне Белон ходел навсякъде със своята пръчка меч, дори в леглото, за отчаяние на майка си и слугините. Принц Емон бил плах покрай драконите в началото, отбелязал Бенифер, но не и Белон, който според сведенията пернал Балерион по муцуната първия път, когато влязъл в Драконовата яма. „Или е храбър, или е луд“, отбелязал Сам Киселия и от този ден Пролетния принц станал известен също така като Белон Храбрия.

Младите принцове обичали сестра си до безумие, това се виждало ясно, а Денерис се забавлявала с момчетата, „особено с това да им казва какво да правят“. Великият майстер Бенифер обаче забелязал още нещо. Джеерис обичал страстно и трите деца, но от момента, в който се родил Емон, кралят започнал да говори за него като за наследник, за неудоволствие на кралица Алисан.

— Денерис е по-голямата — често напомняла Нейна милост. — Тя е първата; тя би трябвало да бъде кралица.

Кралят изобщо не възразявал, само че казвал:

— Тя ще бъде кралица, когато се оженят с Емон. Ще управляват заедно, също като нас.

Но Бенифер виждал, че думите на краля не задоволяват напълно кралицата, както е отбелязал в писмата си.

Връщайки се отново към 57 г. СЗ, това също така е годината, в която Джеерис е освободил лорд Майлс Малък лес като Ръка на краля. Макар и несъмнено верен човек и с добри намерения, негово благородие се оказал неподходящ за малкия съвет. Както самият той често казвал: „Създаден съм да седя на кон, не на възглавничка“. Като по-възрастен крал и помъдрял, този път Негова милост казал на съвета си, че не възнамерява да хаби две седмици в обсъждане на пет-шест имена. Този път щял да има Ръката, която искал: септон Барт. Когато лорд Корбрей напомнил на краля за ниското потекло на Барт, Джеерис отхвърлил възраженията му.

— Ако баща му е изчуквал мечове и е набивал подкови на коне, така да бъде. На рицаря му трябва мечът му, на коня му трябват подкови, а на мен — Барт.

Новата Ръка на краля отпътувал няколко дни след издигането си, като взел кораб за Браавос, за да се консултира с Морския лорд и Желязната банка. Придружен бил от сир Джайлс Мориген и шестима от гвардията, но само септон Барт участвал в обсъждането. Целта на мисията му била тежка: война или мир. Крал Джеерис изпитвал голямо възхищение към града Браавос, казал Барт на Морския лорд; по тази причина не дошъл лично, тъй като разбирал горчивата история на Свободния град с Валирия и нейните господари на дракони. Но ако неговата Ръка не успеел да разреши проблема мирно, Негова милост нямал друг избор, освен да дойде лично на Вермитор за нещо, което Барт нарекъл „оживени дискусии“. Когато Морския лорд запитал какъв би могъл да е проблемът, септонът му отвърнал с тъжна усмивка и рекъл:

— Така ли трябва да се отиграе това? Говорим за три яйца. Нужно ли е да казвам повече?

Морския лорд заявил:

— Нямам никаква вина. Но ако притежавах такива яйца, би могло да е само защото съм ги купил.

— От крадец.

— Как ще се докаже това? Заловен ли е този крадец, разпитан ли е, признат ли е за виновен? Браавос е град на закони. Кой е законният собственик на тези яйца? Могат ли да ми покажат доказателство за собственост?

— Негова милост може да ви покаже доказателство за дракони.

Това накарало Морския лорд да се усмихне.

— Прикрита заплаха. Вашият крал е изключително умел в това. По-силен от баща си, по-рафиниран от чичо си. Да, знам какво би могъл да ни причини Джеерис, ако така избере. Браавосите имаме дълга памет и помним господарите на дракони от миналото. Има обаче определени неща, които ние бихме могли да причиним на вашия крал. Да изброявам ли? Или предпочитате заплахата да остане прикрита?

— Както благоволи ваше височество.

— Както желаете. Вашият крал би могъл да изгори града ни на пепел, не се съмнявам. Десетки хиляди ще умрат в драконовите пламъци. Мъже, жени и деца. Нямам мощта да развихря такова унищожение над Вестерос. Мечовете, които бих могъл да наема, ще побегнат пред вашите рицари. Флотилиите ми биха могли да изметат вашите от морето за известно време, но моите кораби са направени от дърво, а дървото гори. Само че в този град има една определена… гилдия, да речем… чиито членове са много опитни в избраната си професия. Те не биха могли да унищожат Кралски чертог, нито да задръстят улиците му с трупове. Но биха могли да убият… неколцина. Добре избрани неколцина.

— Негова милост е охраняван денонощно от Кралската гвардия.

— Рицарите, да. Като мъжа, който ви чака отвън. Ако наистина все още чака. Какво бихте казали, ако ви уведомя, че сир Джайлс вече е мъртъв? — Когато септон Барт понечил да стане, Морския лорд му махнал да седне на стола си. — Не, моля ви, не е нужно да се притеснявате. Казах какво ако. Премислил съм го. Те са изключително опитни, както казах. Ако го бях направил обаче, бихте могли да действате неразумно и много повече добри хора щяха да загинат. Не това е желанието ми. Вестеросите може да сте воини, но ние браавосите сме търговци. Нека да търгуваме.

Септон Барт се отпуснал отново в креслото си.

— Какво предлагате?

— Нямам ги тези яйца, разбира се — казал Морския лорд. — Не можете да докажете противното. Ако ги имах обаче… ами, докато се излюпят, те са само камъни. Би ли изпитвал вашият крал недоволство към мен заради три хубави камъка? Е, ако имах три… пиленца… бих могъл да разбера притеснението му. Наистина се възхищавам на вашия Джеерис обаче. Той е голямо подобрение в сравнение с чичо си и Браавос не желае да го види толкова нещастен. Тъй че вместо камъни позволете да ви предложа… злато.

И с това започнало същинското спазаряване.

И до ден-днешен ще се намерят хора, които да настояват, че септон Барт бил направен на глупак от Морския лорд, че бил излъган, измамен и унизен. Изтъкват факта, че се е върнал в Кралски чертог без дори едно-единствено драконово яйце. Това е вярно.

Това, което върнал обаче, било с доста висока стойност. По настояване на Морския лорд Желязната банка на Браавос опростила цялата останала главница от своя заем към Железния трон. С един удар дългът на Короната намалял наполовина.

— И всичко това на цената на три камъка — казал Барт на краля.

— Морския лорд по-добре да се надява да си останат камъни — отвърнал Джеерис. — Ако чуя дори шепот за… пиленца… дворецът му веднага ще изгори.

Споразумението с Желязната банка щяло да има големи последици за целия народ на владението в следващите години и десетилетия, макар че величината им не станала отведнъж явна. Умният управител на кралската хазна Рего Драз грижливо проучил дълговете и приходите след завръщането на септон Барт и заключил, че парите, които преди това трябвало да се пращат на Браавос, биха могли сега безопасно да се отклонят към един проект, с който кралят отдавна желаел да се заеме у дома: по-нататъшни подобрения за Кралски чертог.

Джеерис вече бил разширил и изправил улиците на града, и положил каменна настилка там, където преди това било кал, но много повече оставало ненаправено. Кралски чертог в сегашното си състояние не можел да се сравнява със Староград, нито дори с Ланиспорт, да не говорим за великолепните Свободни градове оттатък Тясното море. Негова милост бил решен да не им отстъпва. Съответно разработил планове за мрежа от отводнителни тръби и канали, която да отнася градската смет и изпражнения под улиците до реката.

Септон Барт привлякъл вниманието на краля към един още по-спешен проблем: питейната вода на Кралски чертог ставала само за коне и прасета, по мнението на мнозина. Речната вода била кална и новата канализация на краля щяла да я направи още по-лоша; водите на залив Черна вода били негодни за пиене в най-добрия случай и солени в най-лошия. Докато кралят, неговият двор и благородническото съсловие в града пиели ейл, медовина и вино, тези мръсни води били единственият избор за бедните. За да се разреши проблемът, Барт предложил питейни кладенци, някои вътре в същинския град, други — на север извън стените. Мрежа от гледжосани глинени тръби и тунели щяла да пренася прясната вода в града, където тя щяла да се събира в четири огромни щерни и да е достъпна за простолюдието от обществени чешми на определени площади и кръстовища.

Схемата на Барт била скъпа, несъмнено, и Рего Драз и крал Джеерис се стъписали от цената… докато кралица Алисан не поднесла на двамата по чаша речна вода на следващото заседание на съвета и не ги подканила да пият от нея. Водата останала неизпита, а кладенците и тръбите скоро били одобрени. Строителството щяло да отнеме повече от дванайсет години, но накрая „чешмите на кралицата“ осигурили чиста вода за жителите на Кралски чертог за много поколения напред.

Няколко години били изтекли от последния кралски обход, тъй че били съставени планове през 58 г. СЗ Джеерис и Алисан да направят първата си визита в Зимен хребет и Севера. Драконите им щели да са с тях, разбира се, но отвъд Шийката разстоянията били големи и пътищата лоши, а на краля му било омръзнало да лети напред и да чака свитата му да го настигне. Този път, постановил той, неговата Кралска гвардия, слуги и придворни щели да тръгнат преди него, за да подготвят нещата за пристигането му. И станало тъй, че три кораба отплавали от Кралски чертог за Бял пристан, където той и кралицата щели да направят първото си спиране.

Боговете и Свободните градове имали други планове обаче. Докато кралските кораби порели водите на север, пратеници от Пентос и Тирош се обърнали към Негова милост в Червената цитадела. Двата града били във война от три години и вече желаели да сключат мир, но не можели да се споразумеят къде да се срещнат, за да обсъдят условията. Конфликтът причинил сериозно разстройване на търговията по Тясното море, до такава степен, че крал Джеерис предложил на двата града помощта си да приключат с враждебните действия. След дълго обсъждане архонтът на Тирош и принцът на Пентос се разбрали да се срещнат в Кралски чертог, за да разрешат споровете си, стига Джеерис да действа като посредник между тях и да гарантира условията на един евентуален мирен договор.

Било предложение, което нито той, нито съветът не чувствали, че би могъл да откаже, но щяло да означава отлагане на планирания обход на Негова милост на Севера и съществувало притеснението, че прословуто обидчивият лорд на Зимен хребет можело да го приеме като незачитане. Кралица Алисан намерила решението. Тя щяла да тръгне напред, както било замислено, докато кралят изиграе ролята си на домакин на принца и архонта. Джеерис можел да се присъедини към нея в Зимен хребет веднага щом се сключи мирът. Така и се разбрали.

Пътуванията на кралица Алисан започнали в града Бял пристан, където десетки хиляди северняци се стекли, за да я поздравят и да зяпнат Среброкрил с възхита и мъничко ужас. За първи път виждали дракон. Големината на тълпите изненадала дори техния лорд. „Не знаех, че има толкова много простолюдие в града — съобщава ни се, че възкликнал Теомор Мандърли. — Откъде се появиха всички тези?“

Мандърли били уникални между големите домове на Севера. С произход от Предела преди столетия, те намерили убежище близо до устието на Белия нож, когато съперници ги изтласкали от богатите им земи по течението на Мандър. Макар и пламенно верни на Старките на Зимен хребет, те донесли със себе си своите богове от Юга и при все това почитали Седемте и спазвали традициите на рицарството. Алисан Таргариен, вечно изпълнена с желанието да сплотява Седемте кралства, видяла благоприятна възможност в прословуто голямата фамилия на лорд Теомор и тутакси се заловила да урежда бракове. Докато си замине, две от придворните ѝ дами били сгодени за по-младите синове на негово благородие и трета — за племенник; най-голямата му дъщеря и три племеннички, междувременно, били добавени към свитата на кралицата с разбирането, че ще отпътуват на юг с нея и там ще бъдат свързани в брачен съюз с подходящи лордове и рицари от двора на краля.

Лорд Мандърли забавлявал щедро кралицата. На пира за добре дошли били изпечени цели зубри, а дъщерята на негово благородие Джесамин действала като виночерпка на кралицата, като пълнела халбата ѝ със силен северняшки ейл, за който Нейна милост заявила, че е по-хубав от всяко вино, което е опитвала. Мандърли също така устроил малък турнир в чест на кралицата, за да покаже юначеството на своите рицари. За един от участниците (макар и не рицар) се разкрило, че е жена, дивашко момиче, което било пленено от охранителен отряд северно от Вала и дадено на един от домашните рицари на лорд Мандърли за осиновяване. Възхитена от дързостта на момичето, Алисан призовала един от собствените си заклети щитове, Джонквил Дарки, и дивачката и Алената сянка се дуелирали копие срещу меч, а северняците ревели одобрително.

Няколко дни по-късно кралицата свикала своя женски двор в залата на лорд Мандърли, нещо нечувано дотогава в Севера, и повече от двеста жени и момичета се събрали, за да споделят своите мисли, грижи и недоволства с Нейна милост.

След като напуснала Бял пристан, свитата на кралицата отплавала нагоре по Белия нож до нейните бързеи, а после продължила по суша към Зимен хребет, докато самата Алисан полетяла напред на Среброкрил. Топлината, с която била приета в Бял пристан, нямало да се повтори в древното седалище на кралете на Севера, където само Аларик Старк и неговите синове излезли да я посрещнат, щом драконът ѝ кацнал пред портите на замъка. Лорд Аларик имал кремъчна репутация; корав мъж, казвали хората, суров и коравосърдечен, със стегнат юмрук дотолкова, че бил свидлив, лишен от хумор, безрадостен, хладен. Дори Теомор Мандърли, който бил негов знаменосец, не го опровергал; Старк бил високо уважаван в Севера, казал той, но не и обичан. Шутът на лорд Мандърли го изразил другояче: „Струва ми се, че лорд Аларик има запек от дванайсетгодишен“.

Приемът в Зимен хребет с нищо не опровергал страховете на кралицата за това, което можело да очаква от дома Старк. Още преди да сгъне коляно пред Нейна милост, лорд Аларик изгледал накриво облеклото ѝ и рекъл:

— Надявам се, че сте донесла нещо по-топло от това. — После продължил, като заявил, че не иска дракона ѝ между стените си.

— Не съм виждал Харънхъл, но знам какво се случи там. — Рицарите и дамите ѝ щял да приеме, като стигнат тук, — и краля също, ако намери пътя… — Но не бивало да злоупотребяват с гостоприемството му. — Това е Северът и зимата иде. Не можем да храним дълго хиляда души. — Когато кралицата го уверила, че ще дойде само една десета от тази бройка, лорд Аларик изсумтял и отвърнал: — Това е добре. По-малко щеше да е още по-добре. — Както се опасявали, той явно бил недоволен, че крал Джеерис не благоволил да я придружи, и признал, че не бил сигурен как да забавлява една кралица. — Ако очаквате балове, маски и танци, дошли сте на неподходящото място.

Лорд Аларик бил изгубил жена си три години по-рано. Когато кралицата изразила съжаление, че така и не е имала удоволствието да се запознае с лейди Старк, севернякът отвърнал:

— Тя беше от дома Мормонт от Мечия остров и не беше дама според вашите стандарти, но излезе с брадва срещу глутница вълци, когато бе на дванайсет, уби два от тях и си уши наметало от кожите им. Даде ми двама силни сина също така и дъщеря, толкова сладка наглед, колкото всяка от вашите южняшки дами.

Когато Нейна милост предложила, че с удоволствие би помогнала да се уговорят бракове за синовете му за дъщерите на велики южни лордове, лорд Старк отказал безцеремонно.

— Ние пазим старите богове в Севера — рекъл на кралицата. — Когато момчетата ми вземат жена, ще се венчаят пред сърдечно дърво, а не в някоя южняшка септа.

Алисан Таргариен не се предала лесно обаче. Лордовете на Юга почитали старите богове, както и новите, казала тя на лорд Аларик; почти във всеки замък, който знаела, имало божие дърво, както и септа. И все още имало някои домове, които така и не били приели Седемте, не повече от северняците, най-вече Блекууд в речните земи между тях, а може би поне още дузина. Дори толкова суров и корав лорд като Аларик Старк се оказал безпомощен пред упорития чар на кралица Алисан. Съгласил се да помисли над казаното от нея и да обсъди въпроса със синовете си.

Колкото по-дълго се задържала кралицата, толкова по-топли ставали чувствата на лорд Аларик към нея и след време Алисан започнала да осъзнава, че не всичко, което се говорело за него, било истина. Той бил внимателен с парите, но не и свидлив; изобщо не бил лишен от хумор, макар че хуморът му бил рязък, остър като нож; синовете и дъщеря му, както и хората на Зимен хребет, изглежда, го обичали много. След като първоначалният мраз се стопил, негово благородие взел кралицата на лов за лос и мечка във Вълчия лес, показал ѝ костите на великан и ѝ позволил да рови колкото си иска из скромната библиотека на замъка му. Дори благоволил да се доближи до Среброкрил, макар и предпазливо. Жените на Зимен хребет също така били завладени от чара на кралицата, след като я опознали; Нейна милост станала особено близка с дъщерята на лорд Аларик, Алара. Когато останалите от свитата на кралицата най-сетне се появили при портите на замъка, след усилия през непроходими блата и летни снегове, месото и медовината потекли на воля, въпреки отсъствието на краля.

Междувременно нещата в Кралски чертог не вървели толкова добре. Мирните преговори се проточили много по-дълго, отколкото се очаквало, тъй като озлоблението между двата Свободни града се оказало много по-дълбоко, отколкото Джеерис знаел. При всеки опит на Негова милост да постигне равновесие и двете страни го обвинявали, че облагодетелства другата. Докато принцът и архонтът се пазарели, между хората им из града започнали да избухват боеве, в ханове, бардаци и винарни. Един пентошки гвардеец бил нападнат от засада и убит, а три нощи по-късно галерата на самия архонт била подпалена на кея. Кралското заминаване било отлагано и отлагано.

В Севера кралица Алисан започнало да не я свърта на едно място от чакане и решила да остави за малко Западен хребет и да посети мъжете на Нощния страж в Черен замък. Разстоянието не било пренебрежимо, дори в полет; Нейна милост кацнала при Сетното огнище и няколко малки укрепления и твърдини по пътя си, за изненада и радост на техните лордове, докато част от опашката ѝ се тътрела зад нея (другите останали в Зимен хребет).

Първата гледка с Вала отгоре отнела дъха на Алисан, щяла да каже по-късно Нейна милост на краля. Имало известно притеснение как ли може да бъде приета кралицата в Черен замък, защото много черни братя били Бедни братя и Синове на Воина преди тези ордени да бъдат премахнати, но лорд Старк пратил гарвани напред да предупреди за идването ѝ, и лорд-командирът на Нощния страж, лорд Бърли, събрал осемстотин от най-добрите си мъже да я посрещнат. Същата нощ черните братя пирували в чест на кралицата с месо от мамут, полято с медовина и тъмен ейл.

Когато се зазорило на другия ден, лорд Бърли завел Нейна милост на върха на Вала.

— Тук свършва светът — казал ѝ, като махнал към необятния зелен простор на призрачния лес отвъд. Бърли се извинил за качеството на храната и пиенето, поднесени на кралицата, и за грубите условия в Черен замък. — Правим каквото можем, ваша милост — обяснил лорд-командирът, — но нашите легла са корави, стаите ни са студени и храната ни…

— … е засищаща — довършила кралицата. — И това е всичко, което ми е нужно. Ще съм доволна да ям каквото и вие.

Мъжете на Нощния страж били толкова поразени от дракона на кралицата, колкото и народът на Бял пристан, макар самата кралица да отбелязала, че Среброкрил „не харесва този Вал“. Въпреки че било лято и Валът плачел, студът на леда все пак се усещал всеки път щом задуха вятър, и всеки порив карал дракона да съска и да тръпне. „Три пъти летях високо над Черен замък и три пъти се опитах да я поведа на север отвъд Вала — написала Алисан на Джеерис, — но всеки път тя възвиваше отново на юг и отказваше да тръгне. Никога преди не ми е отказвала да ме отведе накъдето пожелая. Смях се на това, когато слизах отново, за да не разберат черните братя, че нещо не е наред, но ме разтревожи тогава и все още ме тревожи.“

В Черен замък кралицата за пръв път видяла диваци. Бойна група била заловена малко преди да се опитат да изкатерят Вала и десетина опърпани оцелели били задържани в килии, за да ги види. Когато Нейна милост попитала какво ще се прави с тях, казали ѝ, че ще им отрежат ушите, преди да ги пуснат отново на север от Вала.

— Всички освен тия тримата — казал съпровождащият я и посочил трима пленници, които вече били загубили ушите си. — На тези тримата ще им отсечем главите. Вече са били хващани веднъж. — Ако другите били благоразумни, казал на кралицата, щели да приемат загубата на ушите си като урок и да си стоят от тяхната страна на Вала. — Повечето не го правят обаче — добавил.

Трима от братята се оказало, че били певци, преди да облекат черното, и поред пеели на Нейна милост вечер, като я забавлявали с балади, бойни песни и мръсни казармени песнички. Самият лорд-командир Бърли завел кралицата в призрачния лес (със сто конни обходници за ескорт). Когато Алисан изразила желание да види някои от другите укрепления по Вала, Първият обходник Бентън Гловър я отвел на запад по Вала, покрай Снежна порта и Нощна крепост, където се спуснали от върха и прекарали нощта. Ездата, решила кралицата, било най-секващото дъха пътуване, което била преживявала, „толкова възбуждащо, колкото беше студено, макар вятърът горе да духа толкова силно, че се боях да не ни помете от Вала“. Самата Нощна крепост ѝ се сторила мрачна и зловеща. „Толкова е огромна, че хората изглеждат смалени от нея, като мишки в срутен замък — казала тя на Джеерис, — и мрак има там… вкус във въздуха… толкова се радвах да напусна онова място.“

Не трябва да се мисли, че дните и нощите на кралицата в Черен замък били изцяло заети с такива бездейни занимания. Тя била тук заради Железния трон, напомнила на лорд Бърли, и много следобеди били прекарани с него и офицерите му в обсъждане на диваците, Вала и нуждите на Стража.

— Над всичко друго, една кралица трябва да знае как да слуша — казвала често Алисан Таргариен. В Черен замък доказала тези думи. Слушала, вслушвала се и спечелила вечната преданост на мъжете на Нощния страж с действията си. Разбирала нуждата от замък между Снежната порта и Леден знак, но Нощна крепост се рушала, твърде голяма била и определено разорителна за топлене. Стражът трябвало да я изостави, казала, и да построи по-малък замък по̀ на изток. Лорд Бърли не могъл да възрази… но Нощния страж нямал нужните средства за строеж на нови замъци. Алисан била предвидила това възражение. Щяла лично да плати за замъка, казала на лорд-командира и предложила накитите си, за да покрие цената.

— Имам доста много накити — казала.

Щяло да отнеме осем години, докато се вдигне новият замък, който щял да носи името Дълбоко езеро. До ден-днешен пред главната му зала стои статуя на Алисан Таргариен. Нощната крепост била изоставена още преди Дълбоко езеро да се довърши, както пожелала кралицата. Лорд-командир Бърли също така преименувал замъка Снежна порта, в нейна чест, на Краличина порта.

Кралица Алисан също така пожелала да изслуша жените на Севера. Когато лорд Бърли обяснил, че на Вала няма жени, тя настояла… докато накрая, с голяма неохота, той се разпоредил да я придружат до едно село на юг от Вала, което черните братя наричали Къртичиното. Там щяла да намери жени, казал негово благородие, макар че повечето от тях щели да са блудници. Мъжете на Нощния страж не взимали жени, обяснил той, но все пак си оставали мъже и някои изпитвали определени нужди. Кралица Алисан казала, че не я интересува, и станало тъй, че провела женския си двор сред курвите и проститутките на Къртичиното… и там чула някои приказки, което щяло да промени Седемте кралства завинаги.

Междувременно в Кралски чертог архонтът на Тирош, принцът на Пентос и Джеерис I Таргариен на Вестерос най-сетне ударили печатите си на „Договор за вечен мир“. Това, че изобщо се стигнало до договор, било сметнато за нещо като чудо и до голяма степен се дължало на прикрития намек на краля, че самият Вестерос би могъл да влезе във войната, ако не се стигне до съгласие. (Резултатът щял да се окаже дори по-малко успешен от преговорите. На връщане за Тирош чули архонта да казва, че Кралски чертог бил „вонящ цирей“, негоден да бъде наричан град, а магистрите на Пентос били толкова недоволни от условията, че принесли принца си в жертва на странните си богове, както бил обичаят на този град.) Чак тогава крал Джеерис се оказал свободен да отлети на север с Вермитор. Двамата с кралицата се събрали в Зимен хребет след половин година раздяла.

Времето, прекарано от краля в Зимен хребет, започнало с една злобна забележка. При пристигането на Негова милост Аларик Старк го отвел в криптите под замъка, за да му покаже гроба на брат си.

— Уолтън лежи тук долу в мрак в не малка степен благодарение на вас. Звезди и Мечове, отпадъците на вашите седем богове, какво са те за нас? И все пак вие ги пратихте на Вала стотици и хиляди, толкова много, че Нощния страж бе затруднен да ги изхрани… а когато най-лошите от тях се надигнаха, клетвопрестъпниците, които ни изпратихте, това струваше живота на брат ми, за да потушим бунта.

— Тъжна цена — съгласил се кралят, — но това изобщо не беше намерението ни. Имате съжаленията ми, милорд, и моята благодарност.

— Бих предпочел да имам брат си — отвърнал навъсено лорд Аларик.

Лорд Старк и крал Джеерис никога нямало да станат приятели: сянката на Уолтън Старк останала помежду им до края. Само благодарение на доброто посредничество на кралица Алисан двамата изобщо постигнали съгласие. Кралицата била посетила Дара на Брандън, земите южно от Вала, които Брандън Строителя подарил на Стража за тяхна подкрепа и изхранване.

— Не е достатъчно — казала тя на краля. — Почвата е тънка и камениста, хълмовете са незаселени. На Стража му липсват пари, а когато дойде зимата, ще им липсва и храна.

Отговорът, който предложила, било Нов дар, още една ивица земя на юг от Дара на Брандън.

Идеята не зарадвала лорд Аларик: макар да бил приятел на Нощния страж, той знаел, че лордовете, които в момента държали въпросните земи, ще възразят, че им се отнемат без тяхно съгласие.

— Не се съмнявам, че можете да ги убедите, лорд Аларик — казала кралицата.

И накрая, очарован от нея както винаги, Аларик Старк казал, че, да, би могъл. И станало тъй, че големината на Дара била удвоена с един удар.

Няма какво повече да се каже за времето, прекарано от кралица Алисан и крал Джеерис в Севера. След като се задържали в Зимен хребет още две седмици, те поели към Тореново тържище и оттам за Бароутън, където лорд Дъстин им показал могилата на Първия крал и устроил нещо като турнир в тяхна чест, макар да било слаба работа в сравнение с турнирите на юг. Оттам Вермитор и Среброкрил понесли Джеерис и Алисан обратно към Кралски чертог. Мъжете и жените от свитата им имали по-мъчително пътуване за дома — минали по суша от Бароутън обратно до Бял пристан и оттам взели кораб.

Още преди другите да стигнат до Бял пристан, крал Джеерис събрал съвета си в Червената цитадела, за да обсъдят една молба от кралицата му. Когато септон Барт, Великият майстер Бенифер и другите се събрали, Алисан им разказала за визитата си на Вала и за деня, който прекарала с курвите и пропадналите жени от Къртичиното.

— Имаше едно момиче там — казала кралицата, — не по-голямо от мен, както седя пред вас. Хубаво момиче, но не толкова, колкото е била, мисля. Баща ѝ бил ковач и когато била девица на четиринайсет, дал ръката ѝ в брак на чирака си. Тя харесвала момчето и той я обичал, тъй че двамата се оженили както се полага… но едва изрекли клетвите си, когато господарят им дошъл на сватбата със своите войници да вземе правото си на първата ѝ нощ. Отнесъл я в кулата си и се забавлявал с нея, а на следващата сутрин мъжете му я върнали на съпруга ѝ.

— Но девствеността ѝ си отишла, заедно с цялата любов, която чиракът е можел да изпитва към нея. Той не можел да вдигне ръка срещу лорда от страх за живота си, тъй че наместо това я вдигнал срещу жена си. Когато станало ясно, че носи детето на лорда, той го избил от нея. От този ден насетне никога не я наричал нещо друго освен „курва“, докато накрая тя решила, че щом ще я наричат курва, ще живее като такава, и заминала за Къртичиното. Там живее до ден-днешен, тъжно дете, съсипано… но междувременно, в други села, други девици се женят и други лордове взимат първата им нощ. — Кралицата помълчала, после заключила: — Нейната история беше най-лошата, но не единствената. В Бял пристан, в Къртичино, в Бароутън други жени също говориха за първите си нощи. Така и не знаех, господа. О, знаех за традицията. Дори на Драконов камък има истории за мъже от собствения ми дом, Таргариените, които са си го позволявали с жени на рибари и слуги и са им правили деца…

— Драконово семе ги наричат — казал Джеерис с явна неохота. — Не е нещо за хвалене, но се е случвало, може би по-често, отколкото бихме искали да признаем. Такива деца са ценени обаче. Самият Орис Баратеон беше драконово семе, незаконен брат на нашия дядо. Дали е бил заченат на първа нощ не мога да кажа, но лорд Ерион беше баща му, това е добре известно. Дарове бяха дадени…

— Дарове? — казала кралицата с рязък, изпълнен с присмех глас. — Не виждам никаква чест във всичко това. Знам, че такива неща са ставали преди стотици години, признавам, но изобщо не бях и сънувала, че обичаят е удържал толкова здраво до ден-днешен. Може би не исках да го знам. Затварях си очите, но онова бедно момиче в Къртичино ми ги отвори. Правото на първата нощ! Ваша милост, ваши благородия, време е да сложим край на това. Умолявам ви.

След като кралицата спряла да говори, настъпила тишина, съобщава ни Великият майстер Бенифер. Лордовете от малкия съвет помръдвали неловко в креслата си и се споглеждали, докато накрая заговорил самият крал, съчувствено, но с неохота. Това, което предлагала кралицата, щяло да е трудно, казал Джеерис. Лордовете ставали размирни, когато кралете започнат да отнемат неща, които те смятат за свои.

— Земите им, златото им, правата им…

— … жените им? — довършила Алисан. — Помня нашата венчавка, милорд. Ако вие бяхте ковач, а аз перачка и някой лорд бе дошъл да претендира за правото си над мен и да вземе девствеността ми в деня, в който дадохме клетвите си, какво щяхте да направите?

— Щях да го убия — отвърнал Джеерис. — Но аз не съм ковач.

— Ако, казах — настояла кралицата. — Един ковач също е мъж, нали? Кой мъж, освен ако не е страхливец, би стоял покорно, докато друг мъж посяга на жена му? Не искаме ковачи да убиват лордове, определено. — Обърнала се към Великия майстер Бенифер и казала: — Знам как умря Гаргон Кохерис. Гаргон Госта. Колко още такива случаи е имало, чудя се?

— Повече, отколкото държа да изброявам — отстъпил Бенифер. — Не се говори често за тях, от страх, че други мъже биха могли да направят същото, но…

— Първата нощ е оскърбление срещу Кралския мир — заключила кралицата. — Оскърбление не само срещу девицата, но и срещу мъжа ѝ също така… и срещу съпругата на лорда, да не забравяме. Какво правят онези знатни дами, докато лордовете им са навън да дефлорират девици? Шият ли? Пеят? Молят се? На тяхно място бих се молила лорд съпругът ми да падне от коня си и да си прекърши врата на връщане у дома.

Крал Джеерис се усмихнал на това, но било ясно, че му става все по-неловко.

— Правото на първата нощ е древно — възразил той, макар и не особено страстно, — толкова част от лордството, колкото правото на ямата и бесилката. Рядко е прилагано на юг от Шийката, казват, но продължителното му съществуване е господарски прерогатив, от който някои от по-агресивните ми поданици биха отстъпили с негодувание. Не грешиш, обич моя, но понякога е най-добре да оставим един спящ дракон да си лежи.

— Ние сме спящите дракони — отвърнала рязко кралицата. — А лордовете, които обичат първите си нощи, са псета. Защо трябва да утоляват страстта си с девици, които току-що са врекли любовта си на други мъже? Нямат ли си свои жени? Няма ли курви във владенията им? Не знаят ли как да си използват ръцете?

Тогава заговорил кралският съдия, лорд Албин Масей.

— В първата нощ има нещо повече от похот, ваша милост. Практиката е древна, по-стара от андалите, по-стара от Вярата. Идва още от Изначалния век, не се съмнявам. Първите хора са били свирепа раса и също като диваците отвъд Вала са следвали само силата. Техните господари и крале са били воини, могъщи мъже и герои, и са искали синовете им да са същите. Ако боен главатар избере да дари семето си на някоя девица в нощта на сватбата ѝ, на това се е гледало като на… вид благословия. А ако от сношението дойде дете, толкова по-добре. Съпругът е можел тогава да претендира за честта да отгледа син на герой като свой.

— Може и така да е било преди десет хиляди години — отвърнала кралицата, — но лордовете, претендиращи за първата нощ сега, не са герои. Не сте чули как жените говорят за тях. Аз съм. Старци, дебели мъже, жестоки мъже, пъпчиви момчета, изнасилвачи, похотливци, мъже, покрити със струпеи, с белези, с циреи, лордове, които не са се мили половин година, мъже с мазна коса и въшки. Това са вашите могъщи мъже. Слушах жените и нито една от тях не се чувстваше благословена.

— Андалите никога не са практикували първата нощ в Андалос — казал Великият майстер Бенифер. — Когато дошли във Вестерос и помели кралствата на първите хора, заварили традицията тук и решили да я оставят, също като божиите гори.

Тогава заговорил септон Барт, като се обърнал към краля.

— Ваше величество, ако ми е позволена тази дързост, вярвам, че нейна милост е права за това. Първите хора може и да са намерили някаква мъдрост в този ритуал, но Първите хора са се биели с бронзови мечове и са хранели своите язови дървета с кръв. Ние не сме онези хора и е крайно време да сложим край на това зло. То е против всякакъв идеал за благородство. Нашите рицари се заклеват да защитават невинността на девиците… освен когато лордът, комуто служат, пожелае да обезчести някоя, както изглежда. Ние полагаме брачните си клетви пред Отеца и Майката, обещавайки вярност докато Странника дойде да ни раздели и никъде в „Седемлъчата звезда“ не е казано, че тези обещания не се отнасят за лордове. Вие не грешите, ваша милост, някои лордове със сигурност ще недоволстват от това, особено в Севера… но всички девици ще ни благодарят за това и всички съпрузи, и бащите и майките, точно както каза кралицата. Знам, че Верните ще бъдат доволни. Негова висша святост ще се погрижи гласът му да бъде чут, изобщо не се съмнявайте.

Когато Барт приключил, Джеерис Таргариен вдигнал ръка.

— Знам кога съм победен. Добре. Нека го направим.

И станало тъй, че бил наложен вторият от наречените от простолюдието Закони на кралица Алисан: премахването на древното право на лорда на първата нощ. Оттук насетне, било постановено, девствеността на невястата щяла да принадлежи само на нейния съпруг, съединени било пред септон, било пред сърдечно дърво, и всеки мъж, било то лорд или селяк, който я вземе на първата ѝ брачна нощ или която и да било друга нощ, щял да бъде виновен в престъплението изнасилване.

Към края на 58-мата година след Завоеванието на Егон крал Джеерис отпразнувал десетата годишнина от своята коронация в Звездната септа на Староград. Неопереното момче, което Върховният септон короновал в онзи ден, отдавна го нямало; неговото място било заето от мъж на двайсет и четири, който бил крал от глава до пети. Мъхестата брадичка и мустаци, които Негова милост поддържал в началото на царуването си, се превърнали в красива златна брада, опръскана със сребро. Неподрязаната му коса, която носел на дебела плитка, стигала почти до кръста му. Висок и чаровен, Джеерис се движел с изящна лекота, било то на танцувалния под или в двора за упражнения. Усмивката му, казвали, можела да стопли сърцето на всяка девица в Седемте кралства; навъсеното му чело можело да накара кръвта на всеки мъж да изстине. В лицето на своята сестра той имал кралица, още по-обичана и от него. „Добрата кралица Алисан“, нарекло я простолюдието, от Староград до Вала. Боговете били благословили двамата с три силни деца, двама великолепни млади принцове и принцеса, която била любимката на кралството.

В своето десетилетие на управление те познали скръб и ужас, измяна и конфликт, и смъртта на обични хора, но издържали на бурите, преживели трагедиите и излезли по-силни и по-добри от всичко, което понесли. Постиженията им били безспорни: Седемте кралства били в мир и по-благоденстващи, отколкото били някога в живата памет.

Време било за празненство и те отпразнували, с турнир в Кралски чертог на юбилея от коронясването на краля. Принцеса Денерис и принцовете Емон и Белон споделили кралската ложа със своите майка и баща и се радвали на ликуващите викове на тълпата. На турнирното поле връхната точка в надпреварата била великолепието на сир Риам Редвин, най-младия син на лорд Манфрид Редвин от Арбор, лорд-адмирал и управител на корабите на Джеерис. В последователни сблъсъци сир Риам свалил от конете Ронал Баратеон, Артур Оукхарт, Саймън Дондарион, Харис Хог (Харис Шунката за простолюдието) и двама рицари от Кралската гвардия, Лорънс Рокстън и Лукамор Стронг. Когато младият галант подкарал в тръс към кралската ложа и увенчал Добрата кралица Алисан като своя кралица на любовта и красотата, множеството заревало одобрително.

Листата по дърветата започнали да стават червеникави, оранжеви и златни и дамите от двора носели рокли в същите оттенъци. На пиршеството, последвало края на турнира, лорд Рогар Баратеон се появил с децата си, Боремунд и Джослин, за да бъдат прегърнати топло от краля и кралицата. Лордове от всички краища на владението дошли за празненството; Лиман Ланистър от Скалата на Кастърли, Демън Веларион от Дрифтмарк, Прентис Тъли от Речен пад, Родрик Арин от Долината, дори лордовете Роуан и Оукхарт, чиито набори някога крачели в поход със септон Месечината. Теомор Мандърли слязъл от Севера. Аларик Старк не дошъл, но синовете му дошли и с тях дъщеря му, Алара, зачервена от свян, за да поеме новите си задължения като придворна дама на кралицата. Върховният септон бил твърде болен, за да дойде, но пратил най-новата си септа, Рела, която била Таргариен, все още свенлива, но усмихваща се. Казват, че кралицата плакала от радост, като я видяла, защото в лице и фигура била самото копие на сестра си Ерея, вярно, поостаряло.

Време било за топли прегръдки, за усмивки, за наздравици и за помирения, за подновяване на стари приятелства и за създаване на нови, за смях и за целувки. Хубаво време било, златна есен, време на мир и изобилие.

Но зимата идела.

Дългото царуване

Джеерис и Алисан: Политика, потомство и болка

На седмия ден на 59-тата година след Завоеванието на Егон един разбит кораб докретал по Шепнещия звук до пристанището на Староград. Платната му били закърпени, раздрани и зацапани със сол, боята му била избеляла и се лющела, знамената, веещи се от мачтата му, били толкова избелели от слънцето, че били станали неразпознаваеми. Чак след като бил привързан на кея най-сетне бил разпознат в окаяното му състояние. Това било „Лейди Мередит“, видян за последен път да напуска Староград почти три години по-рано, за да прекоси Морето на залеза.

Когато екипажът му започнал да слиза, тълпи търговци, хамали, курви, моряци и крадци зяпнали стъписани. Девет от всеки десет мъже слезли на брега били черни или кафяви. Вълни на възбуда пробягали по кейовете. Нима „Лейди Мередит“ наистина е прехвърлила Морето на залеза? Нима всички хора на приказните земи на далечния запад били тъмнокожи като обитателите на Летните острови?

Чак когато самият сир Юстас Хайтауър се появил, шепотите замрели. Внукът на лорд Донел бил измършавял и загорял от слънцето, с бръчки по лицето, които ги нямало, когато отплавал. Шепа мъже от Староград били с него, единственото, което останало от първоначалния му екипаж. Един от митничарите на дядо му го посрещнал на кея и последвал бърз разговор. Хората от екипажа на „Лейди Мередит“ не просто приличали на Летните островитяни; те били Летни островитяни, наети в Соториос („на разорителни заплати“, оплакал се сир Юстас), за да заместят мъжете, които изгубил. Щели да му трябват носачи, казал капитанът. Трюмовете били пълни до пръсване с богат товар… но не от земите отвъд Морето на залеза.

— Онова беше мечта — така казал.

Много скоро се появили рицарите на лорд Донел със заповеди да го придружат до Високата кула. Там, във високата зала на своя дядо, с чаша вино в ръка, сир Юстас Хайтауър разказал историята си. Перата на писарите на лорд Донел скрибуцали, докато говорел, и за няколко дни историята се разпръснала из цял Вестерос чрез вестоносци, бардове и гарвани.

Пътешествието започнало толкова добре, колкото могъл да се надява, казал сир Юстас. След като подминали Арбор, лейди Западен хълм насочила своя „Слънцегон“ на юг-югозапад в търсене на по-топли води и попътни ветрове, а „Лейди Мередит“ и „Есенна луна“ го последвали. Големият браавоски кораб бил много бърз, когато вятърът бил в платната му, и Хайтауърите трудно поддържали скоростта.

— Седемте ни се усмихваха в началото. Имахме слънцето денем и луната нощем, и толкова мил ветрец, за колкото мъж или девица биха могли да се надяват. Не бяхме съвсем сами. Зървахме рибари от време на време, а веднъж — голям тъмен кораб, който можеше да е само китоловец от Иб. И риба, много риба… доста делфини плуваха покрай нас, все едно че никога не бяха виждали кораб преди. Всички мислехме, че сме благословени.

Дванайсет дни гладко плаване от Вестерос и „Слънцегон“ и двамата му спътници били далече на юг колкото Летните острови, според най-добрите им изчисления, и по̀ на запад от всеки кораб, плавал преди… или всеки кораб, върнал се да разкаже поне. На „Лейди Мередит“ и „Есенна луна“ отпушили бурета арборско златно, за да ознаменуват постижението; на „Слънцегон“ моряците пили медено вино с подправки от Ланиспорт. А и дори някой от тях да бил притеснен, че не са виждали птица през последните четири дни, държал си езика зад зъбите.

Боговете мразят човешката арогантност, поучават ни септоните, а „Седемлъчата звезда“ казва, че гордостта върви пред падението. Напълно е възможно Алис Западен хълм и Хайтауърите да са отпразнували твърде шумно и твърде рано, там в океанската шир, защото скоро след това великото пътешествие тръгнало много на зле.

— Първо изгубихме вятъра — казал сир Юстас на двора на дядо си. — Почти за две седмици нямаше дори полъх и корабите едва се влачеха. Откри се, че десетина бурета с месо на „Есенна луна“ гъмжат от личинки. Съвсем малка дреболия сама по себе си, но лоша поличба. Вятърът най-сетне се върна един ден към заник-слънце, когато небето почервеня като кръв, но гледката накара някои да замърморят. Казах им, че вещае добро за нас, но излъгах. Преди разсъмване звездите ги нямаше и вятърът започна да вие, и тогава океанът се надигна.

Това било първата буря, казал сир Юстас. Друга последвала два дни по-късно, а после трета, всяка по-лоша от предишната.

— Вълните се вдигаха по-високо от мачтите и имаше гръмове навсякъде около нас, и мълнии, каквито никога не бях виждал, огромни пращящи мълнии, които изгаряха очите. Една порази „Есенна луна“ и разцепи мачтата му от вранското гнездо до палубата. Посред цялата тази лудост един от моряците ми изкрещя, че видял ръце да се вдигат от водата, последното нещо, което на един капитан му трябва да чуе. Вече бяхме изгубили напълно „Слънцегон“ от погледа си, оставаше ни само моята „Лейди“ и „Луната“. Морето заливаше палубите ни с всяко издигане и пропадане и хора биваха помитани през борда, вкопчени безпомощно във въжетата. Видях как потъна „Есенна луна“ със собствените си очи. В един миг корабът беше там, разбит и горящ, но там. После се надигна вълна и го глътна, и аз примигах, и го нямаше вече, за секунда. Само това беше всичко, една вълна, вълна чудовище, но всичките ми хора крещяха: „Кракен, кракен“, и каквото и да кажех, нямаше да ги разубедя.

— Никога няма да разбера как оцеляхме онази нощ, но оцеляхме. Следващата сутрин морето отново беше спокойно, слънцето грееше и водата бе толкова синя и невинна, че човек изобщо не би могъл да разбере, че под нея се носи моят брат, мъртъв с всичките си мъже. „Лейди Мередит“ беше в жалко състояние, с разкъсани платна, прекършени мачти, деветима души липсваха. Изрекохме молитви за изгубените и се захванахме да направим каквито можем ремонти… и онзи следобед нашето вранско око видя платна в далечината. Беше „Слънцегон“, върнал се да ни подири.

Лейди Западен хълм не просто преживяла бурята. Намерила суша. Ветровете и разбушувалото се море, които откъснали нейния „Слънцегон“ от Хайтауърите, я тласнали на запад и когато дошла зората, човекът ѝ във вранското гнездо зърнал птици, кръжащи около забулен в мъгла планински връх на хоризонта. Лейди Алис поела към него и се натъкнала на три малки острова. „Планина, обгрижена от два хълма“, както го описала. „Лейди Мередит“ не бил в състояние да плава, но с помощта на буксир от три лодки от „Слънцегон“ успели да се доберат до безопасния заслон на островите.

Двата разнебитени кораба се подслонили край островите за повече от две седмици, докато ремонтират и попълнят запасите си. Лейди Алис триумфирала: имало земя по̀ на запад от всяка друга земя, за която се знаело, острови, които не съществували на никоя известна карта. Тъй като били три, ги нарекла Егон, Ренис и Висения. Островите били необитаеми, но изворите и потоците били изобилни, тъй че пътешествениците напълнили буретата си с толкова прясна вода, колкото им трябвало. Имало диви свине също тъй и огромни лениви гущери, големи колкото сърна, и дървета, натежали от черупчест и месест плод.

След като опитали някои от тях, Юстас Хайтауър заявил, че нямало нужда да ходят по-надалече.

— Това е достатъчно откритие — рекъл. — Тук имаме подправки, каквито никога не съм вкусвал, и тези розови плодове… Имаме своето богатство тука, в ръцете ни.

Алис Западен хълм била скептична. Три малки острова, дори най-големият от които една трета колкото Драконов камък, не било нищо. Истинските чудеса били още по̀ на запад. Можело да има друг Есос точно отвъд хоризонта.

— Или може да има други хиляда левги пусто море — отвърнал сир Юстас. И макар лейди Алис да го придумвала и умолявала, и да тъкала паяжини от думи, не могла да го трогне. — Дори и да го бях пожелал, екипажът ми нямаше да го позволи — казал на лорд Донел във Високата кула. — До един бяха убедени, че са видели гигантски кракен да тегли „Есенна луна“ под морето. Ако бях заповядал плаването да продължи, щяха да ме хвърлят за храна на рибите и да си изберат друг капитан.

Така пътешествениците се разделили, след като отплували от островите. „Лейди Мередит“ обърнал обратно на изток към дома, а Алис Западен хълм и нейният „Слънцегон“ поели на запад, гонейки слънцето. Пътуването на Юстас Хайтауър обратно се оказало също толкова опасно, колкото на тръгване. Имало още бури, макар и не толкова ужасни като онази, която взела кораба на брат му. Преобладаващите ветрове били срещу тях и ги принуждавали да променят курса непрекъснато. Взели три от големите сиви гущери на борда и един захапал кормчията му, чийто крак позеленял и трябвало да се отреже. Няколко дни по-късно се натъкнали на стадо китове. Един от тях, огромен бял мъжкар, по-голям от кораб, се натресъл в „Лейди Мередит“ нарочно и пропукал корпуса му. След това сир Юстас променил курса и поел към Летните острови, които сметнал, че са най-близката суша. Но се оказало, че били по̀ на юг, отколкото съзнавал, подминали островите и вместо до тях стигнали до брега на Соториос.

— Бяхме там почти цяла година — казал той на дядо си, — като се опитвахме да направим „Лейди Мередит“ отново годен за плаване, защото щетите се оказаха по-големи, отколкото мислехме. Имаше богатства за взимане също така обаче, а не бяхме слепи за това. Смарагди, злато, подправки, да, всичко това и още. Странни същества… маймуни, които вървят като хора, и хора, които вият като маймуни, летящи гущери, базилиски, сто различни вида змии. Смъртоносни, всичките. Някои от хората ми просто изчезнаха за нощ. Тези, които не започнаха да мрат. Един беше ухапан от муха, малка пришка на врата му, нищо за плашене. След три дни кожата му се лющеше и му течеше кръв от ушите, от кура и от задника. Човек ще полудее, ако пие солена вода, всички моряци го знаят това, но в онова място прясната вода не е по-безопасна. Червеи имаше в нея, толкова малки, че почти не се виждаха, и ако човек ги глътне, снасят яйцата си вътре в него. А треските… едва минаваше ден, в който половината ми хора да бяха годни за работа. Всички щяхме да измрем, мисля, но дойдоха няколко случайно минаващи Летни островитяни. Те познават този ад по-добре, отколкото го показват, така мисля. С тяхна помощ успях да докарам „Лейди Мередит“ до градчето Високи дървета и оттам до вкъщи.

Там свършил разказът му за великото му приключение.

Колкото до лейди Алис Западен хълм, родена Елиса от дома Фарман, къде е свършило нейното приключение не можем да кажем. „Слънцегон“ изчезнал на запад, все тъй търсейки земите отвъд Морето на залеза, и никога повече не бил видян.

Освен…

Много години по-късно Корлис Веларион, момчето, родено на Дрифтмарк през 53 г. СЗ, щяло да вземе кораба си „Морска змия“ на девет големи пътешествия. Отплавал по-далече, отколкото който и да е човек от Вестерос е плавал някога. В първото от тези пътешествия той стигнал отвъд Нефритените порти, до Юай Тай и остров Ленг, и се върнал с такова богатство подправки, коприна и нефрит, че домът Веларион станал за известно време най-богатият дом във всичките Седем кралства. При второто си пътуване, сир Корлис отплавал още по-далече на изток и станал първият вестерос, стигал някога до Асшаи при Сянката, безрадостния черен град на обвързващите със сянка, в края на света. Там загубил любовта си и половината си екипаж, ако приказките са верни… и там също тъй, в пристана на Асшаи, зърнал един стар и много похабен кораб, за който щял да се кълне винаги, че може да е само „Слънцегон“.

През 59 г. СЗ обаче Корлис Веларион бил момче на шест години, мечтаещо за морето, тъй че трябва да го оставим и да се обърнем наново към края на есента през онази съдбовна година, когато небесата помръкнали, ветровете се надигнали и зимата отново дошла на Вестерос.

Зимата на 59-60 г. СЗ била изключително жестока: всички, които са я преживели, са съгласни. Северът бил поразен първи и най-силно, след като житата измрели по нивите, потоците замръзнали и жестоки ветрове завили над Вала. Макар лорд Аларик Старк да заповядал половината от всяка жътва да бъде съхранена и заделена за идещата зима, не всички негови знаменосци се подчинили. Щом хамбарите и зърнохранилищата им се опразнили, глад плъзнал по земята и старци се сбогували с децата си и излизали вън в снега да умрат, за да могат близките им да живеят. Жътви се провалили в речните земи, западните земи, както и в Долината, та дори и долу в Предела. Ония, които имали храна, започнали да се запасяват и по всичките Седем кралства цената на хляба започнала да се вдига. Цената на месото се вдигала още по-бързо, а в градовете и паланките плодовете и зеленчуците почти изчезнали.

И тогава дошли Тръпките, и Странника тръгнал по земята.

Майстерите познавали Тръпките. Виждана била такава напаст преди столетие и ходът на заразата бил описан в книгите им. Вярвало се, че е дошла до Вестерос отвъд морето, от някой от Свободните градове или от още по-далечни земи. Пристанищните градове и крайбрежните селища винаги усещали ръката на болестта първи и най-силно. Мнозина от простолюдието вярвали, че се разнасяла от плъхове; не от познатите сиви плъхове на Кралски чертог и Староград, големи, дръзки и зли, а от по-малките черни плъхове, които можело да се видят как извират от трюмовете на кораби на кея или да пъплят по въжетата, които ги задържали за кея. Макар вината на плъховете така и да не била доказана за удовлетворение на Цитаделата, отведнъж всички къщи в Седемте кралства, от най-големия замък до най-схлупената колиба, затърсили котка. Преди Тръпките да се изчерпи в онази зима, котенца се продавали на цената на ездитен кон.

Признаците на болестта били добре известни. Започвала съвсем просто, с настинка. Жертвите ще се оплачат от студ, ще хвърлят цепеници в огъня, ще се свият под одеяло или купчина кожи. Някои ще помолят за гореща супа или, противно на всякакъв разум, бира. Нито одеяла, нито супи можели да спрат болестта. Скоро щяло да започне треперенето; умерено в началото, потръпване, треперене, но неминуемо се влошавало. Иглички и боцкания плъзвали по крайниците на жертвата като нашественически армии. Поразените вече треперели толкова силно, че зъбите им тракали, а ръцете и ходилата им започвали да се гърчат и извиват. Когато устните на болния посинеели и той започнел да храчи кръв, краят бил близо. Щом се усетело първото измръзване, ходът на Тръпките бил бърз. Смъртта можело да дойде за ден и не повече от една жертва на всеки пет оздравявала.

Всичко това майстерите го знаели. Това, което не знаели, било откъде идва Тръпките, как да се спре или как да се изцери. Опитвани били лапи и отвари. Люта горчица и драконов пипер се предлагали, и вино, подправено със змийска отрова, от която устните изтръпвали. Поразените ги потапяли в корита с гореща вода, понякога нагрята почти до кипене. Казвали, че свежи зеленчуци бил цярът; после сурова риба; после месо, колкото по-кърваво, толкова по-добре. Някои лечители отричали месото и съветвали пациентите си да пият кръв. Един лорд заповядал на хората си да накладат огньове около него и се обградил със стена от пламък.

През зимата на 59 г. СЗ Тръпките навлязла от изток и плъзнала през залив Черна вода и нагоре по поток Черна вода. Още преди Кралски чертог островите покрай кралските земи усетили мраза. Едуел Селтигар, някогашната Ръка на Мегор и омразният управител на хазната, бил първият лорд, който умрял. Неговият син и наследник го последвал в гроба три дни по-късно. Лорд Стонтън умрял във Врански приют, а сетне жена му. Децата им, изплашени, се затворили в спалните си и залостили вратите, но това не ги спасило. На Драконов камък издъхнала любимата на кралицата септа Едит. На Дрифтмарк Демън Веларион, Лорд на Приливите, се възстановил, след като бил на ръба на смъртта, но вторият му син и три от дъщерите му били покосени. Лорд Бар Емън, лорд Росби, лейди Джирел от Девиче езеро… камбаните ударили за всички тях и за много по-низши мъже и жени покрай тях.

По целите Седем кралства знатни и простосмъртни били поразени. Старите и младите били в най-голям риск, но мъже и жени в разцвета на живота си също не били пощадени. Списъкът на отнесените включвал най-велики лордове, най-благородни дами, най-доблестни рицари. Лорд Прентис Тъли умрял тръпнейки в Речен пад, последван ден по-късно от неговата лейди Лусинда. Лиман Ланистър, могъщият лорд на Скалата на Кастърли, бил отнесен с неколцина други лордове от западните земи; лорд Марбранд от Ашмарк, лорд Тарбек от замъка Тарбек, лорд Уестърлинг от Зъбера. В Планински рай лорд Тирел се поболял, но оцелял, само за да загине пиян, падайки от коня си четири дни след оздравяването си. Рогар Баратеон не бил засегнат от Тръпките, а синът и дъщеря му от кралица Алиса били поразени, но се съвзели, но брат му сир Ронал умрял, както и жените на двамата му братя.

Големият пристанищен град Староград бил поразен особено силно, като загубил една четвърт от населението си. Юстас Хайтауър, който се завърнал жив от злочестото странстване на Алис Западен хълм през Морето на залеза, отново оцелял, но жена му и децата му не извадили този късмет. Нито неговият дядо, лордът на Високата кула. Донел Мудния не могъл да забави смъртта. Умрял треперейки. Същото сполетяло Върховния септон, четирийсет от Най-вярващите и цяла третина от архимайстерите, майстерите, послушниците и новаците в Цитаделата.

В цялото владение нито едно място не било толкова тежко поразено, колкото Кралски чертог през 59 г. СЗ. Между мъртвите били двама рицари от Кралската гвардия, старият сир Сам от Горчив хълм и добросърдечният сир Виктор Доблестния, наред с лордове от съвета, Албин Масей, Карл Корбрей и самия Велик майстер Бенифер. Бенифер служил петнайсет години, през времена и опасни, и благополучни, като дошъл в Червената цитадела след като Мегор Жестокия обезглавил тримата му предшественици. („Акт на изключителен кураж или на изключителна глупост — щял да отбележи сардонично наследникът му. — Аз нямаше да изтърпя и три дни под властта на Мегор.“)

Всички мъртви щели да бъдат оплакани и липсата им да се почувства, но непосредствено след кончината им загубата на Карл Корбрей била усетена най-тежко. След като командирът им бил мъртъв и мнозина от Градската стража поразени, улиците и уличките на Кралски чертог паднали плячка на беззаконие и своеволие. Дюкяни били разграбвани, жени изнасилвани, мъже ограбвани и убивани заради никакво прегрешение, освен че минават по някоя уличка по тъмно и дори по светло. Крал Джеерис пратил Кралската си гвардия и домашните си рицари да възстановят реда, но те били твърде малко и скоро не му останал никакъв избор, освен да ги върне.

Сред целия този хаос Негова милост щял да загуби още един от лордовете си, не от Тръпките, а поради невежество и омраза. Рего Драз така и не се бил настанил в Червената цитадела, макар там да имало обширно място за него и кралят да му го предлагал много пъти. Пентошецът предпочитал собственото си имение на Улицата на коприната, с Драконовата яма, надвиснала над него на билото на Хълма на Ренис. Там можел да забавлява своите конкубинки, без да понася неодобрението на двора. След десет години в служба на Железния трон лорд Рего доста наедрял и вече отбягвал да язди. Вместо това се придвижвал от имението си до замъка и обратно в пищен позлатен паланкин. Неразумно, маршрутът му го повел през вонящите недра на Квартала на бълхите, най-мръсния и най-беззаконен район на града.

В този ужасен ден десетина не особено благоприлични граждани гонели прасе по една крива задна уличка и случайно се натъкнали на минаващия по улиците лорд Рего. Някои били пияни и всички били гладни — прасето им избягало — и като видели пентошеца, се разярили, защото до един приписвали на управителя на хазната вината за високата цена на хляба. Един носел меч. Трима имали ножове. Останалите награбили камъни и пръти и се нахвърлили на паланкина, прогонили носачите на лорд Рего и проснали негово благородие на земята. Зяпачи разправяли, че пищял за помощ с думи, които никой от тях не могъл да разбере.

Когато негово благородие вдигнал ръцете си да се предпази от ударите, сипещи се отгоре му, злато и драгоценни камъни блеснали на всеки пръст и побоят станал още по-ожесточен. Една жена извикала: „Тоя е пентоши. Тия кучи синове я донесоха Тръпките тука“. Един от мъжете откъртил камък от настланата наскоро от краля улица и заудрял с него лорд Рего по главата, докато не станала на каша от кръв, кости и мозък. Тъй умрял Лордът на въздуха, с черепа му разбит с едно от същите павета, които помогнал на краля да нареди. Но нападателите му още не били приключили с него. Преди да побегнат, раздрали фините му одежди и отрязали всичките му пръсти, за да му вземат пръстените.

Когато вестта стигнала до Червената цитадела, Джеерис Таргариен лично излязъл да прибере тялото, обкръжен от Кралската си гвардия. Толкова разгневен бил Негова милост от това, което видял, че сир Джофри Догет щял да каже след това: „Когато погледнах лицето му, за миг беше все едно, че гледам чичо му“. Улицата била пълна с любопитни, излезли да видят своя крал и да се вторачат в окървавения труп на пентошкия сараф. Джеерис обърнал коня си и им извикал:

— Искам имената на хората, които са направили това. Кажете веднага и ще бъдете добре възнаградени. Дръжте си езиците и ще ги загубите.

Много от зяпачите се изсулили, но едно босоного момиче пристъпило напред и изписукало едно име.

Кралят му благодарил и му заповядал да покаже на рицарите му къде може да се намери този мъж. Тя отвела Кралската гвардия до една винарна, където открили злодея с курва в скута му и три от пръстените на лорд Рего на пръстите му. Под изтезание той скоро разкрил имената на другите нападатели и те били заловени до един. Един от тях твърдял, че бил някогашен Беден брат, и викнал, че иска да облече черното.

— Не — казал му Джеерис. — Нощният страж са мъже на честта, а ти си по-долен от плъховете.

Мъже като тях били недостойни за чиста смърт от меч или брадва, постановил той. Наместо това били провесени от стените на Червената цитадела, разпрани и оставени да се гърчат, докато умрат, а червата им се полюшвали изсипани до коленете.

Момичето, което отвело краля до убийците, имало по-добра съдба. Кралица Алисан наредила да го изкъпят. После изгорили дрехите му, обръснали му главата и го нахранили с топъл хляб и бекон.

— Има място за теб в замъка, ако искаш — казала Алисан, след като момичето се заситило. — В кухните или в конюшните, както желаеш. Имаш ли баща?

Момичето кимнало плахо и признало, че има.

— Беше от ония, дето им разпрахте коремите. Пъпчивия, с ечемика на окото. — После казало на Нейна милост, че иска да работи в кухните. — Щото там държат хляба.

Старата година свършила и започнала нова година, но малко празненства имало където и да било из Вестерос, за да отбележат идването на 60-тата година от Завоеванието на Егон. Година преди това били запалени големи огньове на публични площади и мъже и жени танцували около тях, пиели и се смеели, докато камбаните звънели в новата година. Една година по-късно огньовете поглъщали трупове, а камбаните биели за мъртвите. Улиците на Кралски чертог били празни, особено нощем, уличките били затрупани със сняг и ледунки висели от покривите, дълги като копия.

На върха на Високия хълм на Егон крал Джеерис заповядал портите на Червената цитадела да се затворят и залостят и удвоил стражата на стените на замъка. Той, кралицата и децата му присъствали на вечерната служба в септата на замъка, прибрали се в Твърдината на Мегор за скромна вечеря и после се оттеглили да спят.

Било часът на совата, когато кралица Алисан била събудена от дъщеря ѝ, с леко разтърсване на ръката.

— Майко — казала принцеса Денерис. — Студено ми е.

Не е нужно да се спираме на всичко, което последвало. Денерис Таргариен била любимката на кралството и всичко, което можело да се направи за който и да е човек, било направено за нея. Имало молитви и лапи, горещи супи и горещи бани, одеяла и кожи, и горещи камъни, чай от коприва. Принцесата била на шест, години откакто била отбита, но била повикана кърмачка, защото някои вярвали, че майчино мляко би могло да изцери Тръпките. Майстери идвали и си отивали, септони и септи се молели, кралят заповядал сто нови ловци на плъхове да бъдат наети веднага и предложил сребърен елен за всеки мъртъв плъх, сив или черен. Денерис поискала котенцето си и котенцето ѝ било донесено, макар че щом треперенето ѝ станало по-силно, то заскимтяло и я одраскало по ръката. Малко преди зазоряване Джеерис скочил на крака и извикал, че трябва дракон, че дъщеря му трябва да има дракон, и гарвани полетели за Драконов камък с нареждане Драконовите пазачи там да донесат новоизлюпено в Червената цитадела тутакси.

Нищо не помогнало. Ден и половина след като вдигнала майка си от сън с оплакване, че ѝ е студено, малката принцеса била мъртва. Кралицата рухнала в ръцете на краля, разтреперана толкова силно, че някои се уплашили, че и тя е хванала Тръпките. Джеерис наредил да я върнат в покоите ѝ и да ѝ се даде млякото на мака, за да ѝ помогне да заспи. Макар и на ръба на изтощението, след това той отишъл на двора и развързал Вермитор, после отлетял до Драконов камък, за да им каже, че вече няма нужда от новоизлюпено. Като се върнал в Кралски чертог, изпил чаша сънно вино и повикал септон Барт.

— Как можа да се случи това? — попитал. — Какъв грях извърши тя? Защо боговете трябваше да я вземат? Как можа да се случи това?

Но дори Барт, онзи мъдър мъж, нямал отговор.

Кралят и кралицата не били единствените родители, загубили дете от Тръпките; хиляди други, знатни и простосмъртни, познали същата болка през онази зима. За Джеерис и Алисан обаче смъртта на възлюбената им дъщеря трябва да е изглеждала особено жестока, защото ударила в самата сърцевина на доктрината на ексцепционизма. Принцеса Денерис била Таргариен и от двете страни, с кръвта на Стара Валирия, течаща чиста в жилите ѝ, а тези с валирианско потекло не били като другите хора. Таргариените имали лилави очи и коса от злато и сребро, те властвали в небето на дракони, доктрините на Вярата и забраните против кръвосмешение не се прилагали към тях… и те не се разболявали.

Откакто Енар Изгнаника пръв наложил претенцията си над Драконов камък, това се знаело. Таргариените не умирали от шарка или от кървавото течение, не били поразявани от червени петна или кафяв крак, или трепереща болест, не се поддавали на червеевата кост или съсирен дроб, или кисели черва, или която и да е от хилядите епидемии и зарази, които боговете, по техни си причини, намирали за уместно да развихрят над смъртни мъже и жени. Имало огън в кръвта на дракона, смятало се, пречистващ огън, който изгарял всички такива напасти. Немислимо било една принцеса с чиста кръв да умре треперейки, все едно че била някое обикновено дете.

И все пак умряла.

Докато скърбели за нея и за сладката душа, каквато била, Джеерис и Алисан вероятно са се изправили пред едно ужасно осъзнаване. Че може би Таргариените не са толкова близо до боговете, колкото вярвали. Че може би в крайна сметка те също са само обикновени хора.

Когато епидемията най-сетне угаснала, крал Джеерис се върнал към тежките си задължения с натъжено сърце. Първата му задача била тежка: да замести всички приятели и съветници, които загубил. Най-големият син на лорд Манфрид Редвин, сир Робърт, бил назначен да командва Градската стража. Сир Джайлс Мориген представил двама добри рицари, които да се включат в Кралската гвардия, и Негова милост надлежно поднесъл на сир Риам Редвин и сир Робин Шоу бели плащове. Колкото до способния Албин Масей, неговия изгърбен кралски съдия, не било толкова лесно той да бъде заместен. За да запълни мястото му, кралят призовал Родрик Арин от Долината на Арин, образования млад лорд на Орлово гнездо, когото с кралицата за пръв път били срещнали като десетгодишно момче.

Цитаделата вече му била изпратила наследник на Бенифер, язвителния Велик майстер Елисар. Двайсет години по-млад от мъжа, чиято верига си поставил, Елисар нямал и една мисъл, която да не чувствал за нужно да сподели. Някои твърдели, че Конклавът го пратил в Кралски чертог, за да се отърве от него.

Джеерис се колебал най-дълго, когато се стигнало до избирането на новия му лорд-ковчежник и управител на хазната. Рего Драз, колкото и да бил презиран, бил човек с големи способности.

— Изкусен съм да кажа, че не виждам такива мъже да обикалят по улиците, но ако трябва да сме честни, по-вероятно е да намерим един там, отколкото да седи в някой замък — казал кралят на съвета си.

Лордът на въздуха така и не се оженил, но имал трима незаконни синове, които изучили занаята му, докато седели на коляното му. Колкото и да се изкушавал кралят да вземе един от тях, знаел, че кралството никога няма да приеме друг пентоши.

— Трябва на всяка цена да е лорд — заключил той умислено. Отново се подхвърляли познати имена: Ланистър, Веларион, Хайтауър, домове, съградени колкото на злато, толкова и на стомана. — Прекалено са горди — казал Джеерис.

Септон Барт бил този, който първи предложил друго име.

— Тирелите на Планински рай произхождат от стюарди — напомнил той на краля, — но Пределът е по-широк от западните земи, с друг вид богатство, и младият Мартин Тирел би могъл да се окаже полезна добавка към този съвет.

Лорд Редвин бил скептичен.

— Тирелите са тъпаци — казал той. — Съжалявам, ваша милост, те са мои васални лордове, но… Тирелите са тъпаци, а лорд Бертранд беше пияница също така.

— Може и така да е — отстъпил септон Барт. — Само че лорд Бертранд сега е в гроба си, а аз говоря за сина му. Мартин е млад и пламенен, но няма да гарантирам за качеството на ума му. Неговата съпруга обаче е момиче от Фосоуей, лейди Флорънс, която брои ябълки, откакто се е научила да говори. Поддържала е всички сметки в Планински рай откакто се ожени, и казват, че е повишила приходите на дома Тирел с една третина. Ако назначим съпруга ѝ, тя също ще дойде в двора, не се съмнявам.

— Алисан би харесала това — казал кралят. — Тя обича компанията на умни жени. — Кралицата не присъствала на съвета след смъртта на принцеса Денерис. Може би Джеерис се е надявал, че това би помогнало тя да се върне при него. — Нашият добър септон никога не ни е подвеждал. Хайде да опитаме тъпака с умната жена и да се надяваме, че вярното ми простолюдие няма да му разбие главата с паве.

Седемте взимат и Седемте дават. Може би Майката Горе е погледнала кралица Алисан в нейната скръб и е съжалила разбитото ѝ сърце. Луната не се обърнала два пъти след смъртта на принцеса Денерис, когато Нейна милост научила, че отново носи дете. След като зимата държала кралството в ледената си хватка, кралицата отново избрала предпазливостта и се оттеглила в Драконов камък, за да го излежи. По-късно същата година, 60-та СЗ, родила петото си дете, дъщеря, която нарекла Алиса на майка си.

— Почит, която нейна милост щеше да оцени, ако беше жива — отбелязал новият Велик майстер Елисар… макар и не близо до ушите на краля.

Зимата свършила скоро след като кралицата родила и Алиса се оказала красиво здраво дете. Като бебе толкова приличала на покойната си сестра Денерис, че кралицата често плачела, като я гледала, спомняйки си детето, което загубила. Приликата обаче избледнявала, докато принцесата пораствала; с издължено лице и слабичка, Алиса притежавала малко от красотата на сестра си. Косата ѝ била русолява, без никакъв намек за сребро, което да напомня за старите господари на дракони, и се родила с разноцветни очи, едно виолетово, другото изумително зелено. Ушите ѝ били твърде големи, а усмивката ѝ крива, а когато била на шест и си играела в двора, едно перване през лицето от дървен меч счупило носа ѝ. Заздравял накриво, но на Алиса като че ѝ било все едно. На тази възраст майка ѝ осъзнала, че се е метнала не на Денерис, а на Белон.

Също както някога Белон следвал Емон навсякъде, Алиса се мъкнела след Белон.

— Като кутре — оплаквал се Пролетния принц. Белон бил две години по-малък от Емон, Алиса почти четири години по-малка от него… „и момиче“, което го правело още по-лошо в очите му. Принцесата не се държала като момиче обаче. Носела момчешки дрехи, когато можела, отбягвала компанията на други момичета, предпочитала яздене, катерене и дуелиране с дървени мечове пред шиене, четене и пеене и отказвала да яде овесена каша.

Един стар приятел и един стар противник се върнали в Кралски чертог през 61 г. СЗ, когато лорд Рогар Баратеон слязъл от Бурен край, за да доведе три млади момичета в двора. Две били дъщерите на брат му Ронал, който умрял от треската заедно с жена си и синовете си. Третата била лейди Джослин, собствената му дъщеря от кралица Алиса. Малкото крехко бебе, което дошло на света през ужасната Година на Странника, било станало високо младо момиче с надменна осанка, с големи тъмни очи и коса, черна като грях.

Косата на самия Рогар Баратеон била побеляла обаче и годините взели своята дан от старата Ръка на краля. Лицето му било изпито и набръчкано, и бил толкова измършавял, че дрехите висели хлабаво по него все едно били скроени за много по-едър мъж. Когато прегънал коляно пред Железния трон, едва могъл да се вдигне след това на крака и поискал помощта на един от Кралската гвардия, за да стои прав.

Дошъл да помоли за благодеяние, казал лорд Рогар на кралицата и краля. Лейди Джослин щяла скоро да празнува седмия си имен ден.

— Тя никога не е познавала майка. Жените на брат ми се грижеха за нея колкото можеха, но заделяха повече внимание на собствените си деца, както е обичайно с майките, а сега и двете ги няма. Ако благоволите, ваши величества, бих помолил да приемете Джослин и братовчедките ѝ като храненичета, да бъдат отгледани тук в двора до вашите синове и дъщери.

— Би било чест и удоволствие за нас — отвърнала кралица Алисан. — Джослин е наша сестра, не сме го забравили. Наша кръв.

Лорд Рогар изглеждал много облекчен.

— Бих помолил да се погрижите и за моя син също така. Боремунд ще остане в Бурен край, под опеката на моя брат Гарон. Той е добро момче, силно момче, и ще бъде велик лорд след време, не се съмнявам, но той е само мой. Както знаят ваши милости, моят брат Борис напусна бурните земи преди няколко години. Стана кисел и сърдит след като Боремунд беше роден и нещата между нас станаха от лоши по-лоши. Борис беше в Мир за известно време, а после във Волантис, правейки боговете знаят какво… но сега отново се е появил във Вестерос, в Червените планини. Върви приказка, че се е събрал с Краля Лешояд и напада собствения си народ. Гарон е способен мъж и верен, но никога не е могъл да се сравни с Борис, а Боремунд е още момче. Боя се какво би могло да го сполети, и бурните земи, когато си отида.

Това изненадало краля.

— Когато си отидете? Защо трябва да си отивате? Къде мислите да отидете, милорд?

Ответната усмивка на лорд Рогар показала малко от старата му свирепост.

— В планините, ваша милост. Майстерът ми казва, че умирам. Вярвам му. Още преди Тръпките имаше болка. Влошила се е оттогава. Дава ми млякото на мака и това помага, но използвам само малко. Не бих искал да проспя колкото живот ми остава. Нито бих искал да умра на легло, окървавил задника си. Смятам да намеря моя брат Борис и да се разправя с него, и с този Крал Лешояд също така. Зелен хайвер, така го нарича Гарон. И е прав. Но когато умра, искам да умра с брадвата си в ръка и с проклятие на уста. Имам ли позволението ви, ваша милост?

Трогнат от думите на стария си приятел, крал Джеерис се изправил, слязъл от Железния трон и потупал лорд Рогар по рамото.

— Вашият брат е изменник, а този лешояд — няма да го нарека крал — е тормозил граничните ни земи достатъчно дълго. Имате позволението ми, милорд. И повече от това. Имате моя меч.

Кралят бил верен на думата си. Боят, който последвал, е назован в историите като Третата дорнска война, но това е погрешно, защото принцът на Дорн задържал войските си далече от сблъсъка. Простолюдието от онова време я нарекло Войната на лорд Рогар и това име е много по-уместно. Докато лордът на Бурен край повел петстотин души в планините, Джеерис Таргариен полетял на Вермитор.

— Нарича се лешояд — казал кралят, — но не лети. Крие се. Би трябвало да се нарече лисугер.

Не грешал. Първият Крал Лешояд командвал армии и водел хиляди мъже в битка. Вторият не бил нещо повече от самомнителен разбойник, малкия син на малък дом с няколкостотин следовници, които споделяли вкуса му към грабеж и насилие. Познавал добре планините обаче и подгонен можел просто да изчезне, за да се появи отново когато си поиска. Мъже, тръгнали да го заловят, го правели на голям риск, защото бил опитен и в засадата.

Нито една от хитрините му не вършела работа срещу враг, който можел да го подгони отгоре обаче. Според легендите Кралят Лешояд имал несъкрушима планинска крепост, скрита в облаците. Джеерис не намерил никаква тайна бърлога, само десетина груби бивака. Вермитор ги изгорил всичките, оставяйки на Лешояда само пепелища, в които да се върне. Конниците на лорд Рогар, лъкатушещи навътре във височините, скоро били принудени да изоставят конете си и да продължат пеша по кози пътеки нагоре по стръмни склонове и проходи, докато скрити врагове търкаляли камъни отгоре върху главите им. И все пак напредвали непоколебимо. Докато мъжете на бурните земи напредвали от изток, Саймън Дондарион, лордът на Черен пристан, повел малко воинство от погранични рицари от запад, за да запушат изхода от другата страна. Докато двете войски се приближавали една към друга, Джеерис ги наблюдавал от небето, местейки ги насам-натам, както някога местел армии играчки в Залата на Рисуваната маса.

Накрая сгащили враговете си. Борис Баратеон не познавал скритите планински пътища както дорнеца, тъй че пръв бил хванат на тясно. Хората на лорд Рогар набързо се справили със своите, но когато братята се озовали лице в лице, крал Джеерис се спуснал от небето.

— Не бих искал да ви нарекат братоубиец, милорд — казал Негова милост на бившата си Ръка. — Изменникът е мой.

Като чул това, сир Борис се изсмял.

— По-скоро ще нарекат мен кралеубиец, отколкото него братоубиец! — извикал и връхлетял срещу краля.

Но Джеерис държал Блекфайър и не бил забравил уроците, които бил научил в двора на Драконов камък. Борис Баратеон умрял в нозете на краля, от срез в шията, който едва не отнесъл главата му.

Редът на Краля Лешояд дошъл на новото пълнолуние. Заклещен в една изгорена бърлога, където се надявал да намери убежище, той се съпротивлявал до края, засипвайки хората на краля с копия и стрели.

— Този е мой — казал Рогар Баратеон на Негова милост, когато планинският крал бил доведен пред тях в пранги. По негова заповед веригите на разбойника били махнати и му дали копие и щит. Лорд Рогар се изправил насреща му с брадвата си. — Ако ме убие, освободете го.

Лешояда се оказал жалко негоден за това усилие. Както бил отпаднал, изтощен и раздиран от болка, Рогар Баратеон отбил атаките му с презрение, а после го посякъл от рамото до пъпа.

Когато всичко приключило, лорд Рогар изглеждал отегчен.

— Май няма да умра с брадва в ръка — казал той тъжно на краля. И така станало. Рогар Баратеон, лорд на Бурен край и някогашна Ръка на краля и лорд защитник на Владението, умрял в Бурен край половин година по-късно в присъствието на своя майстер, своя септон и своя брат сир Гарон, и своя син и наследник Боремунд.

Войната на лорд Рогар траяла по-малко от половин година, започната и спечелена изцяло през 61 г. СЗ. След като Краля Лешояд бил премахнат, разбойничеството по Дорнските гранични земи за известно време рязко спаднало. След като описанията на кампанията се разнесли из Седемте кралства, младият крал спечелил почитанието дори на най-войнствените лордове. Всякакви затаени съмнения били премахнати; Джеерис Таргариен не бил като баща си Енис. За самия край войната била целебна.

— Срещу Тръпките бях безпомощен — признал той на септон Барт. — Срещу Лешояда отново бях крал.

През 62 г. СЗ Седемте кралства се възрадвали, когато крал Джеерис удостоил най-големия си син с титлата Принц на Драконов камък, с което го направил признат наследник на Железния трон.

Принц Емон бил на седем, момче, колкото високо и чаровно, толкова и скромно. Все още тренирал всяка сутрин в двора с принц Белон; двамата братя били искрени приятели и не си отстъпвали в нищо. Емон бил по-висок и по-силен, Белон — по-бърз и по-свиреп. Надпреварите им били толкова жарки, че често привличали тълпи зрители. Слуги и перачки, домашни рицари и скуайъри, майстери, септони и конярчета, всички се събирали в двора, за да окуражават единия принц или другия. Една от тези, които идвали, била Джослин Баратеон, тъмнокосата дъщеря на покойната кралица Алиса, която ставала по-висока и по-красива с всеки изтекъл ден. На пира, който последвал инвеститурата на Емон като принц на Драконов камък, кралицата поставила лейди Джослин да седне до него и двамата млади били наблюдавани да си говорят и да се смеят цяла вечер, забравили за всички други.

Същата година боговете благословили Джеерис и Алисан с още едно дете, дъщеря, която нарекли Меджел. Нежно, безкористно и добросърдечно момиче, и изключително умно, тя скоро се привързала към сестра си Алиса също както принц Белон се бил привързал към принц Емон, макар и не толкова щастливо. Сега било ред на Алиса да се ядосва, че „бебето“ се е вкопчило в полите ѝ. Отбягвала я, колкото можела, а Белон се смеел на яда ѝ.

Вече се спряхме на няколко от постиженията на Джеерис. Когато наближил краят на 62 г. СЗ, кралят погледнал напред към начеващата нова година и към всички години по-натам и започнал да крои планове за един проект, който щял да преобрази Седемте кралства. Вече бил дал на Кралски чертог каменни настилки, щерни и чешми. Сега вдигнал очите си отвъд градските стени, към полята, хълмовете и блатата, простиращи се от Дорнските гранични земи до Дара.

— Ваши благородия — казал той на съвета, — когато с кралицата тръгнем на нашия обход, яхваме Вермитор и Среброкрил. Когато гледаме надолу от облаците, виждаме градове и замъци, хълмове и блата, реки, потоци и езера. Виждаме тържища и рибарски села, гъсти гори, планини, тресавища и ливади, стада овце и ниви със зърно, стари бойни полета, рухнали паланки, гробища и септи. Има много и много за гледане в тези наши Седем кралства. Знаете ли какво не виждам? — Кралят плеснал здраво по масата. — Пътища, ваши благородия. Не виждам пътища. Виждам някои коловози, ако летя достатъчно ниско. Виждам някои пътеки на дивеч и тук-там утъпкана от човешки крак пътека покрай поток. Но не виждам никакви същински пътища. Ваши благородия, ще имам пътища!

Строителството на толкова много левги път щяло да продължи през цялото царуване на Джеерис и при царуването на неговия наследник, но започнало в онзи ден в залата на съвета на Червената цитадела. Нека не се мисли, че не е имало никакви пътища във Вестерос преди неговото царуване; стотици пътища кръстосвали земята, много от които датиращи отпреди хиляди години до времената на Първите хора. Дори горските чеда имали пътеки, които следвали, когато се придвижвали от място на място под дърветата си.

Но пътищата, каквито съществували, били ужасни. Тесни, кални, разбити, криви, лъкатушели през хълмове и гори, и през потоци без план или цел. Само през някои от тези потоци имало мостове. Речните бродове често били пазени от войници, които искали пари или стока за правото на преминаване. Някои от лордовете, през чиито земи минавали пътищата, ги поддържали донякъде, но повечето не го правели. Една дъждовна буря често ги отмивала. Безчестни рицари и обикновени разбойници тормозели пътниците, които ги използвали. Преди Мегор Бедните братя осигурявали известна защита на простите хора по пътищата (когато самите те не грабели). След унищожаването на Звездите обиколните пътища на владението станали по-опасни от всякога. Дори велики лордове пътували по тях с ескорт.

Да се поправят тези несгоди при едно-единствено управление било невъзможно, но Джеерис бил решен да положи началото. Кралски чертог, трябва да се напомни, бил много млад като за град. Преди Егон Завоевателя и неговите сестри да дойдат на брега от Драконов камък, само едно скромно рибарско селце се издигало на един от трите хълма, където поток Черна вода се вливал в залива Черна вода. Не е чудно, че малко сериозни пътища започват или свършват в скромни рибарски селца. Градът бързо се разраснал през шейсетте и две години от Завоеванието на Егон и с него изникнали няколко пътя, тесни и прашни, които следвали брега нагоре към Стоукуорт, Росби и Дъскъндейл, или цепели през хълмовете към Девиче езеро. Освен тях нямало нищо. Никакви пътища не свързвали кралското седалище с големите замъци и градове на страната. Кралски чертог бил пристанище, много по-достъпно по море, отколкото по суша.

Точно оттам щял да започне Джеерис. Гората на юг от реката била стара, гъста и обрасла; чудесна за лов, лоша за пътуване. Той заповядал през нея да се прореже път, за да свърже Кралски чертог с Бурен край. Същият път щял да бъде продължен на север от града, от Потока до Тризъбеца и по-натам, право покрай Зелена вилка и през Шийката, после през дивия, лишен от пътища Север до Зимен хребет и Вала. Кралския път го нарекло простолюдието — най-дългия и най-скъп от пътищата на Джеерис, първия започнат, първия довършен.

Други последвали: Розовият път, Океанският път, Златният път. Някои съществували от столетия, в по-груба форма, но Джеерис щял да ги преобрази до неузнаваемост, запълвайки ровините, пръскайки чакъл, вдигайки мостове над потоците. Други пътища хората му създали наново. Цената на всичко това не била незначителна, разбира се, но кралството било процъфтяващо и новият управител на кралската хазна Мартин Тирел — подпомаган и подтикван от умната си жена, „броячката на ябълки“ — се оказал почти толкова способен колкото Лорда на въздуха преди това. Миля по миля, левга след левга, пътищата се разраствали през следващите десетилетия. „Той обвърза земята и направи от седемте кралства едно“, гласят думите на каменната плоча на монумента на Стария крал, който се издига при Цитаделата на Староград.

Може би Седемте също се усмихвали на работата му, защото продължили да благославят Джеерис и Алисан с деца. През 63 г. СЗ кралят и кралицата отпразнували раждането на Вегон, третия им син и седмото им дете. Година по-късно дошла друга дъщеря, Даела. Три години след това на света дошла принцеса Саера, червенолика и ревлива. Друга принцеса се родила през 71 г. СЗ, когато кралицата родила десетото си дете и шеста дъщеря, красивата Визера. Макар и родени с десетилетие едно подир друго, трудно било да си представи човек четири деца толкова различни едно от друго колкото по-малките деца на Джеерис и Алисан.

Принц Вегон бил толкова различен от по-големите си братя, колкото нощ от ден. Не бил як, бил кротко момче с будни очи. Други деца и дори някои от лордовете в двора го намирали за сприхав. Макар да не бил страхливец, не изпитвал удоволствие от грубата игра на скуайъри и пажове или от героиката на рицарите. Предпочитал библиотеката пред двора и често можело да бъде намерен там, увлечен в четене.

Принцеса Даела, следващата по възраст, била деликатна и свенлива. Лесна на плашене и бърза на плач, не изрекла първата си дума, докато не станала почти на две… и дори след това най-често била с вързан език. Сестра ѝ Меджел станала пътеводната ѝ звезда и боготворяла майка си, но сестра ѝ Алиса, изглежда, я ужасявала и се изчервявала и криела лицето си в присъствието на по-големи момчета.

Принцеса Саера, три години по-малка, била изпитание от самото начало: буйна, настойчива, непокорна. Първата дума, която изрекла, била „не“ и я казвала често и високо. Отказвала да я отбият до четиригодишна възраст. Докато тичала из замъка и говорела повече от Вегон и Даела, взети заедно, искала майчиното си мляко и се гневяла и пищяла всеки път, когато кралицата освобождавала поредната кърмачка.

— Седемте да са ни на помощ — прошепнала Алисан една нощ на краля, — когато я погледна, виждам Ерея.

Свирепа и упорита, Саера Таргариен жадувала за внимание и се сърдела, когато не го получела.

Най-малката от четиримата, принцеса Визера, също имала силна воля, но никога не крещяла и определено никога не ревяла. Лукава била едната дума, която да я опише. Суетна била друга. Визера била красива, всички мъже били съгласни за това, благословена с тъмнолилави очи и среброзлата коса на истинска Таргариен, с безукорна бяла кожа, фини черти и изящество, което било някак си загадъчно и смущаващо у толкова млада дама. Когато един пелтечещ млад скуайър ѝ казал, че е богиня, тя се съгласила.

Ще се върнем на тези четири кралски деца и на злочестините, които те донесли на своята майка и на своя баща, в подходящ момент, но засега нека се върнем към 68 г. СЗ, скоро след раждането на принцеса Саера, когато кралят и кралицата обявили годежа на техния първороден син Емон, принц на Драконов камък, за Джослин Баратеон от Бурен край. Мислело се, след трагичната смърт на принцеса Денерис, че Емон трябва да се ожени за принцеса Алиса, най-голямата от останалите му сестри, но кралица Алисан твърдо отхвърлила тази мисъл.

— Алиса е за Белон — заявила тя. — Тя върви по петите му, откакто проходи. Толкова са близки, колкото ние с теб бяхме на тяхната възраст.

Две години по-късно, през 70 г. СЗ, Емон и Джослин се съчетали в церемония, която съперничела по великолепие на Златната сватба. Лейди Джослин на нейните шестнайсет години била една от най-големите красавици на владението: дългокрака едрогърда девица с гъста права коса, която падала до кръста ѝ, черна като гарваново крило. Принц Емон бил една година по-млад, на петнайсет, но всички били съгласни, че са чаровна двойка. На два пръста до шест стъпки височина, Джослин щяла да се извисява над повечето лордове на Вестерос, но Принцът на Драконов камък имал шест пръста над нея.

— Това е бъдещето на кралството — казал сир Джайлс Мориген, щом видял двамата един до друг, тъмната дама и светлия принц.

През 72 г. СЗ в Дъскъндейл се провел турнир в чест на женитбата на младия лорд Дарклин за дъщеря на Теомор Мандърли. И двамата млади принцове присъствали, заедно със сестра си Алиса, и участвали в груповия бой за скуайъри. Принц Емон излязъл победител, след като напердашил брат си, докато той не се предал. По-късно се отличил и в двубоите и бил възнаграден с рицарски шпори в признание на уменията му. Бил на седемнайсет години. След като вече постигнал рицарство, принцът бързо станал и драконов ездач, като за първи път се извисил в небето скоро след връщането си в Кралски чертог. Носачът му бил кървавочервеният Караксес, най-свирепият от всички млади дракони в Драконовата яма. Драконовите пазачи, които познавали обитателите на ямата по-добре от всеки друг, го нарекли Кървавия чръв.

Другаде във владението 72 г. СЗ също белязала края на една епоха в Севера с кончината на Аларик Старк, лорд на Зимен хребет. Двамата му силни синове, с които се гордеел някога, умрели преди него, тъй че се паднало на неговия внук Едрик да го наследи.

Където и да отидел принц Емон, каквото и да направел принц Емон, Белон нямало да е далече зад него, както често подхвърляли шегобийците в двора. Верността на това се доказала през 73 г. СЗ, когато Белон Храбрия последвал брат си в рицарството. Емон спечелил шпорите си на седемнайсет, тъй че Белон трябвало на всяка цена да направи същото на шестнайсет, като пропътувал през Предела до Стар дъб, където лорд Оукхарт отпразнувал раждането на син със седемдневни двубои. Предрешен като загадъчен рицар и нарекъл се Сребърния шут, младият принц надвил лорд Роуан, сир Алин Ашфорд, близнаците Фосоуей и наследника на самия лорд Оукхарт, сир Денис, преди да падне от сир Рикард Редвин. След като му помогнал да се вдигне на крака, сир Рикард смъкнал маската му, накарал го да коленичи и го помазал в рицарски сан на място.

Принц Белон се задържал само колкото да присъства на вечерния пир, преди да препусне обратно до Кралски чертог, за да изпълни желанието си и да стане драконов ездач. Никога не търпящ да бъде засенчен, той отдавна си бил избрал дракона, който искал да яхне, и сега я поискал. Неяхвана от смъртта на Вдовстващата кралица Висения двайсет години преди това, могъщата драконка Вхагар разперила крилете си, изревала и отново се извисила в небесата, отнасяйки Пролетния принц над залива Черна вода до Драконов камък, за да изненада своя брат Емон и Караксес.

— Майката Горе бе толкова добра към мен, да ме благослови с толкова много деца, всичките умни и красиви — заявила кралица Алисан през 73 г. СЗ, когато било оповестено, че нейната дъщеря Меджел ще се присъедини към Вярата като послушница. — Повече от редно е да ѝ върна едно.

Принцеса Меджел била на десет години и нетърпелива да положи клетвите. Била кротко и усърдно момиче и казвали, че четяла от „Седемлъчата звезда“ всяка нощ преди сън.

Но едва напуснало едно дете Червената цитадела и дошло друго, защото Майката Горе като че ли все още не била приключила с благославянето на Алисан Таргариен. През 73 г. СЗ тя родила единайсетото си дете, син, наречен Гемон в чест на Гемон Славния, най-великия от лордовете Таргариен, които управлявали на Драконов камък преди Завоеванието. Този път обаче детето дошло рано, след дълги и тежки родилни мъки, които изтощили кралицата и накарали майстерите да се уплашат за живота ѝ. Гемон също така бил мършаво същество, едва наполовина от големината на брат си Вегон, когато се родил десет години по-рано. Кралицата след време се съвзела, но не и детето ѝ, за жалост. Принц Гемон умрял няма и на три месеца.

Кралицата тежко понесла загубата на детето, все питала дали не било по някаква нейна вина това, че принц Гемон не успял да оживее. Септа Лира, нейна довереничка от времето на Драконов камък, я уверила, че не тя е виновна.

— Малкият принц сега е с Майката Горе — казала ѝ Лира, — и тя ще се грижи за него по-добре, отколкото бихме могли изобщо да се надяваме ние тук, в този свят на вражда и болка.

Това не била единствената скръб, която домът Таргариен щял да понесе през 73 г. СЗ. Ще напомним, че това също тъй била годината, през която кралица Рена умряла в Харънхъл.

Към края на годината едно срамно разкритие стъписало и двора, и града. За милия и обичан сир Лукамор Стронг от Кралската гвардия, любимец на простолюдието, се разкрило, че тайно се е оженил, въпреки клетвите, които положил като Бял меч. Още по-лошо, взел не една, а три жени, като държал всяка в неведение за другите две и станал баща на не по-малко от шестнайсет деца от трите.

В Квартала на бълхите и по Улицата на коприната, където курви и сводници продавали стоката си, мъже и жени с низко потекло и още по-низък морал извличали удоволствие от падението на един помазан рицар и подмятали мръсни шеги за „сир Лукамор Похотливия“, но никакъв смях не се чул в Червената цитадела. Джеерис и Алисан особено обичали Лукамор Стронг и били покрусени, когато научили, че е направил и двамата на глупаци.

Братята му от Кралската гвардия били още по-разгневени. Тъкмо сир Риам Редвин разкрил прегрешенията на сир Лукамор и ги поднесъл на вниманието на лорд-командира на Кралската гвардия, който на свой ред ги докладвал на краля. От името на своите Заклети братя сир Джайлс Мориген заявил, че Стронг е опозорил всичко, което те отстояват, и помолил да бъде осъден на смърт.

Когато го довлекли пред Железния трон, сир Лукамор паднал на колене, признал вината си и помолил краля за милост. Джеерис като нищо е можел да му я даде, но съгрешилият рицар направил фаталната грешка да добави към молбата си „заради моите жени и деца“. Както отбелязал септон Барт, това било равносилно да хвърли престъпленията си в лицето на краля.

— Когато се вдигнах срещу моя чичо Мегор, двама от неговата Кралска гвардия го изоставиха, за да се бият за мен — отговорил Джеерис. — Като нищо може да са вярвали, че ще им се позволи да запазят белите си плащове след като спечеля, може би дори да бъдат почетени с лордство и по-високо място в двора. Вместо това ги пратих на Вала. Не исках клетвопрестъпници около мен, нито тогава, нито сега. Сир Лукамор, вие положихте свята клетва пред богове и хора да защитавате мен и моите близки със собствения си живот, да ми се подчинявате, да се биете за мен, да умрете, ако потрябва. Заклехте се също да не взимате жена, да не ставате баща и да останете целомъдрен. Щом толкова лесно можете да отхвърлите втората клетва, защо трябва да вярвам, че ще зачетете първата?

След това заговорила кралица Алисан:

— Вие се подиграхте с клетвите си като рицар от Кралската гвардия, но това не са единствените клетви, които сте нарушили. Вие сте опозорили брачните си клетви също така, не веднъж, а трижди. Никоя от тези жени не е законно венчана, тъй че тези деца, които виждам зад вас, са незаконни до едно. Те са истинските невинни в случая, сир. Вашите жени са в неведение една за друга, казаха ми, но всяка една от тях със сигурност е трябвало да знае, че бяхте Бял меч, рицар на Кралската гвардия. До такава степен споделят вината ви, както и какъвто там пиян септон се е намерил да ви венчава. Към тях би могло да се прояви някаква милост, но към вас… не бих искала да ви имам близо до моя лорд, сир.

Нямало какво повече да се каже. Докато жените и децата на фалшивия рицар плачели или кълнели, или стояли смълчани, Джеерис заповядал сир Лукамор да бъде скопен незабавно, а после окован в железни пранги и отпратен на Вала.

— Нощния страж също ще иска клетви от вас — предупредил Негова милост. — Гледайте да ги спазвате или следващото, което ще загубите, ще е главата ви.

Джеерис оставил на кралицата си да се справи с трите семейства. Алисан постановила, че синовете на сир Лукамор могат да отидат с баща си на Вала, ако пожелаят. Двете по-големи момчета избрали това. Момичетата щели да бъдат приети като послушници от Вярата, ако това било желанието им. Само една избрала този път. Другите деца щели да останат с майките си. Първата от жените, с децата ѝ, била дадена под опеката на брата на Лукамор Бивин, който бил издигнат до лорд на Харънхъл няма и половин година по-рано. Втората жена и рожбите ѝ щели да отидат в Дрифтмарк, за да бъдат осиновени от Демън Веларион, лорд на Приливите. Третата жена, чиито деца били най-малките (едното все още на гърдите ѝ), щяла да бъде пратена в Бурен край, където Гарон Баратеон и младият лорд Боремунд щели да се грижат за изхранването им. Никой от тях нямало да се нарича повече Стронг, постановила кралицата. От този ден щели да носят имената на копелета, Реки, Води и Буря.

— За този дар можете да благодарите на своя баща, бившия рицар.

Срамът, който Лукамор Похотливия донесъл на Кралската гвардия и Короната, не бил единствената трудност, пред която Джеерис и Алисан се изправили през 73 г. СЗ. Да спрем за малко и да обсъдим тежкия въпрос за техните седмо и осмо деца, принц Вегон и принцеса Даела.

Кралица Алисан се гордеела много с уреждането на бракове и уредила стотици плодоносни съюзи за лордове и дами от единия край на владението до другия, но никога не се била изправяла пред толкова голямо затруднение, както докато търсела брачни партньори за по-малките си деца. Борбата щяла да я измъчва години наред, да предизвика безкрайно противопоставяне между нея и децата ѝ (особено дъщерите ѝ), да разделя нея и краля и накрая да ѝ донесе толкова много скръб и болка, че за известно време Нейна милост размишлявала да разтрогне брака си и да прекара остатъка от живота си с мълчаливите сестри.

Разочарованията започнали с Вегон и Даела. Само с една година разлика на възраст, принцът и принцесата изглеждали съвсем подходящи един за друг като бебета и кралят и кралицата допускали, че двамата рано или късно ще се оженят. По-големите им брат и сестра, Белон и Алиса, станали неразделни и вече се кроели планове да ги оженят. Защо не и Вегон и Даела?

— Бъди мил със сестричката си — казал крал Джеерис на принца, когато бил на пет. — Един ден тя ще бъде твоята Алисан.

Докато децата пораствали обаче станало ясно, че двамата не си подхождат идеално. Нямало топлота между тях, както разбрала кралицата. Вегон търпял присъствието на сестра си, но никога не го търсел. Даела изглеждала уплашена от своя кисел брат, който предпочитал повече да чете, отколкото да играе. Принцът смятал принцесата за глупава; тя го смятала за зъл.

— Те са още деца — казал Джеерис, когато Алисан поднесла проблема на вниманието му. — Ще се стоплят един към друг с времето.

Така не станало. Взаимната им неприязън само се задълбочила.

Проблемът стигнал до критична фаза през 73 г. СЗ. Принц Вегон бил на десет години, а принцеса Даела на девет, когато една от придружителките на кралицата, нова за Червената цитадела, попитала на шега двамата кога ще се оженят.

— Никога не бих се оженил за нея — казало момчето пред половината двор. — Та тя не може да чете. Трябва да си намери някой лорд, който има нужда от глупави деца, защото само такива ще има от нея.

Принцеса Даела, както можело да се очаква, избухнала в сълзи и избягала от залата, а майка ѝ, кралицата, хукнала след нея. На сестра ѝ Алиса, на тринайсет и с три години по-голяма от Вегон, се паднало да излее чаша вино на главата му.

— Хабиш арборско злато — казал само той, преди да излезе от залата да се преоблече.

Явно на всяка цена трябвало да се намери някоя друга невяста за Вегон, заключили след това кралят и кралицата. Набързо преценили по-малките си дъщери. Принцеса Саера била на шест години през 73 г. СЗ, принцеса Визера само на две.

— Вегон никога не е обръщал внимание на която и да е от тях — казала Алисан на краля. — Не съм сигурна дали осъзнава, че съществуват. Може би ако някой майстер напише за тях в книга…

— Ще кажа на Великия майстер Елисар да го направи още утре — пошегувал се кралят. После казал: — Той е само на десет. Не вижда момичетата, нито те го виждат, но това скоро ще се промени. Достатъчно симпатичен е и е принц на Вестерос, трети по реда за Железния трон. След още няколко години девици ще пърхат около него като пеперуди и ще се червят, ако благоволи да погледне към тях.

Кралицата не била убедена. Симпатичен била може би твърде щедра дума за принц Вегон, който имал сребристозлатната коса и виолетови очи на Таргариените, но бил с издължено лице и отпуснати рамене дори на десет, с кисело стисната уста, която карала много хора да подозират, че наскоро е смукал лимон. Колкото до майка му, Нейна милост може би е била сляпа за тези недостатъци, но не и за нрава му.

— Боя се за всяка пеперуда, която дойде да пърха около Вегон. Най-много да я смаже под някоя книга.

— Твърде много време прекарва в библиотеката — казал Джеерис. — Ще поговоря с Белон. Ще го изведем в двора, ще му сложим меч в ръката и щит на другата, това ще го оправи.

Великият майстер Елисар ни съобщава, че Негова милост наистина говорил с принц Белон, който прилежно взел брат си под крилото си, извел го на двора, сложил меч в едната му ръка и щит на другата. Това не оправило нещата. Вегон мразел тези занимания. Бил жалък боец и имал дарбата да прави всеки около себе си също така жалък, дори Белон Храбрия.

Белон упорствал за година, по настояване на краля.

— Колкото повече се упражнява, толкова по-зле изглежда — признал Пролетния принц. Един ден, може би в усилието си да пришпори Вегон да направи малко повечко усилие, той довел на двора сестра си Алиса, блеснала в мъжката си ризница. Принцесата не била забравила случката с арборското злато. Затанцувала около Вегон със смях и подигравателни викове и го унизила петдесет пъти, докато принцеса Даела гледала от един прозорец. Засрамен до нетърпимост, Вегон захвърлил меча и побягнал от двора, за да не се върне никога повече.

Ще се върнем на принц Вегон и неговата сестра Даела когато му дойде времето, но нека сега обърнем поглед към едно радостно събитие. През 74 г. СЗ крал Джеерис и кралица Алисан отново били благословени от боговете, когато съпругата на принц Емон, лейди Джослин, ги удостоила с първото им внуче. Принцеса Ренис била родена на седмия ден от седмата луна на годината, което септоните преценили като много благоприятен знак. Голяма и буйна, тя имала черната коса на майка си Баратеон и светловиолетовите очи на баща си Таргариен. Като първородното дете на принца на Драконов камък, мнозина я приветствали като следващата в линията за Железния трон след баща си. Когато кралица Алисан за първи път я взела в ръцете си, я чули да нарича момичето „нашата бъдеща кралица“.

В размножаването, както и в толкова много други неща, Белон Храбрия не бил далече зад брат си Емон. През 75 г. СЗ Червената цитадела била мястото на друга великолепна сватба, когато Пролетния принц взел за невяста най-голямата от сестрите си, принцеса Алиса. Невястата била на петнайсет, младоженецът — на осемнайсет. За разлика от техните баща и майка, Белор и Алиса не чакали да консумират съюза си; брачната нощ, която последвала сватбения им пир, била източник на много вулгарен хумор в дните, които последвали, защото звуците на наслада, издавани от невястата, можели да се чуят чак до Дъскъндейл, разправяли хората. По-свенлива девица щяла да се смути от това, но Алиса Таргариен била толкова мръсница, колкото всяка кръчмарска курва в Кралски чертог, както самата тя обичала да се хвали.

— Яхнах го и го подкарах на езда — заявила тя на заранта след възлягането, — и смятам да направя същото тази нощ. Обичам да яздя.

Нито пък храбрият ѝ принц бил единственият, когото принцесата щяла да яхне тази година. Като братята си преди нея, Алиса Таргариен смятала да стане драконов ездач, и то колкото може по-скоро. Емон полетял на седемнайсет, Белон на шестнайсет. Алиса смятала да го стори на петнайсет. Според разказите, оставени от Драконовите пазачи, единственото, което могли да направят, било да я убедят да не взима Балерион.

— Той е стар и бавен, принцесо — трябвало да ѝ кажат. — Вие, разбира се, искате по-бърз дракон.

Накрая се наложили и принцеса Алиса се извисила в небето на Мелейс, великолепна яркочервена драконка, необяздена дотогава.

— Червени принцеси сме, и двете — хвалела се със смях принцесата, — но вече и двете сме яхани.

След онзи ден принцесата рядко била далече от Драконовата яма. Летенето било второто най-сладко нещо на света, щяла да казва тя често, а най-сладкото нещо не можело да се споменава в компанията на дами. Драконовите пазачи били прави: Мелейс била един от най-бързите дракони, виждани някога, и лесно изпреварвала Караксес и Вхагар.

Междувременно проблемът с Вегон си оставал, за разочарование на кралицата. Кралят не грешал съвсем за пеперудите. Докато годините минавали и Вегон съзрявал, млади дами в двора започнали да му обръщат известно внимание. Възрастта и няколко неудобни разговора с баща му и братята му научили принца на вежливо поведение и той не размазал някоя от дамите, за облекчение на кралицата. Но не обръщал специално внимание на нито една от тях. Книгите оставали единствената му страст: история, картография, математика, езици. Великият майстер Елисар, никога роб на благоприличието, признал, че дал на принца том с еротични рисунки, мислейки може би, че картините с голи девици, съешаващи се с мъже, зверове и една с друга можело да разпалят интереса на Вегон към женските чарове. Принцът прегледал книгата, но не показал промяна в поведението.

На петнайсетия имен ден на принц Вегон през 78 г. СЗ, година преди пълнолетието му, Джеерис и Алисан поставили очевидното решение за обсъждане пред Великия майстер.

— Мислите ли, че Вегон би могъл да притежава качествата за майстер?

— Не — отвърнал откровено Елисар. — Виждате ли го да обучава децата на някой лорд да четат и пишат, и да правят прости сметки? Държи ли гарван в стаята си, или каквато и да било птица? Можете ли да си го представите как реже премазан крак на човек или акушерства при раждане? Всички тези неща се изискват от един майстер. — Великият майстер помълчал, а после казал: — Вегон не е майстер… но като нищо може да има качествата на архимайстер в себе си. Цитаделата е най-голямата съкровищница на знание в познатия свят. Пратете го там. Може би ще намери себе си в библиотеката. Или пък толкова ще се изгуби сред книгите, че изобщо няма да ви се налага да се притеснявате повече за него.

Думите улучили в целта. Три дни по-късно крал Джеерис повикал принц Вегон в солария си, за да му съобщи, че до две седмици ще отплува с кораб за Староград.

— Цитаделата ще те вземе под опеката си — казал Негова милост. — На теб остава да определиш какъв ще станеш.

Принцът отвърнал рязко, какъвто му бил навикът:

— Да, татко. Добре.

След това Джеерис споделил с кралицата, че според него Вегон почти се усмихнал.

Принц Белон не престанал да се усмихва след сватбата си. Когато не били нависоко, Белон и Алиса прекарвали всеки час заедно, най-често в спалнята си. Принц Белон бил страстен момък, защото същите врясъци на наслаждение, които отеквали из коридорите на Червената цитадела в нощта на сватбата им, били чувани много други нощи през годините, които последвали. И много скоро толкова очакваният резултат се появил и Алиса Таргариен наедряла с дете. През 77 г. СЗ тя дала на храбрия си принц син, когото нарекли Визерис. Септон Барт описал момчето като „пълничко и приятно детенце, което се смееше повече от всяко друго бебе, което съм познавал, и сучеше толкова страстно, че пресуши кърмачката си“. Напук на всякакви съвети, майка му стегнала момчето в пелени, вързала го до гърдите си и го взела нависоко на Мелейс, когато бил на девет дни. След това твърдяла, че Визерис се кикотел през цялото време.

Носенето и раждането на дете може да е радост за млада жена на седемнайсет, като принцеса Алиса, но е съвсем друга работа за жена на четирийсет като майка ѝ, кралица Алисан. Радостта следователно не била съвсем непомрачена, когато се оказало, че Нейна милост отново била бременна. Принц Валерион се родил през 77 г. СЗ, след нова тревожна бременност, в която Алисан останала на легло за половин година. Като брат му Гемон четири години по-рано, той бил малко и болнаво бебе и така и не укрепнал. Половин дузина кърмачки идвали и си отивали, без никаква полза. През 78 г. СЗ Валерион умрял, две седмици преди първия си имен ден. Кралицата понесла кончината му с примирение.

— На четирийсет и две съм — казала тя на краля. — Трябва да се задоволиш с децата, които съм ти дала. Боя се, че вече съм по-годна да бъда баба, отколкото майка.

Крал Джеерис не споделял тази нейна убеденост.

— Нашата майка, кралица Алиса, беше на четирийсет и шест, когато роди Джослин — изтъкнал той пред Великия майстер Елисар. — Боговете може да не са приключили с нас.

Не грешал. Още на следващата година Великият майстер уведомил кралица Алисан, че тя отново носи дете, за нейна изненада и ужас. Принцеса Гаел била родена през 80 г. СЗ, когато кралицата била на четирийсет и четири. Наречена „Зимното дете“ заради сезона на раждането ѝ (и защото кралицата била в зимата на детеродните си години според някои), тя била малка, бледа и крехка, но Великият майстер Елисар бил решен тя да не претърпи съдбата на братята ѝ Гемон и Валериан. Така и станало. Подпомаган от септа Лира, която бдяла над бебето ден и нощ, Елисар отгледал детето през една трудна първа година, докато накрая изглеждало, че би могло да оцелее. Когато стигнала първия си имен ден, все още здрава, макар и не силна, кралица Алисан благодарила на боговете.

Същата година била благодарна и затова, че най-сетне уредила брак за осмото си поред дете, принцеса Даела. След като проблемът с Вегон бил решен, Даела била следващата поред, но сълзливата принцеса представлявала съвсем друг проблем. „Моето малко цветенце“, така я описвала кралицата. Също като самата Алисан, Даела била мъничка — изправена на пръсти, стигала до пет стъпки и половин педя — и в нея имало нещо детинско, което карало всеки, който я срещне, да мисли, че е по-млада от годините си. За разлика от Алисан, била деликатна също така, по начин, по който кралицата никога не била. Майка ѝ била безстрашна; Даела като че ли винаги изглеждала уплашена. Имала котенце, което обичала, докато не я одраскало; след това не искала да се доближи до котка. Драконите я ужасявали, дори и Среброкрил. Най-малкото сгълчаване я докарвало до сълзи. Веднъж в коридорите на Червената цитадела Даела се натъкнала на принц от Летните острови в наметалото му от птичи пера и писнала от ужас. Черната му кожа я накарала да го вземе за демон.

Колкото и жестоки да били думите на брат ѝ Вегон, имало истина в тях. Даела не била умна, дори септата ѝ трябвало да го признае. Научила се да чете донякъде, но със запъване и без пълно разбиране. Като че ли не можела да запамети дори и най-простите молитви. Имала сладък глас, но се страхувала да пее; винаги обърквала думите. Обичала цветя, но се бояла от градини; една пчела за малко щяла да я ужили веднъж.

Джеерис, още повече и от Алисан, бил отчаян от нея.

— Тя няма дори да говори с момче. Как да се ожени? Бих могъл да я поверя на Вярата, но тя не знае молитвите си и септата ѝ казва, че плаче, когато я помолят да чете на глас от „Седемлъчата звезда“.

Кралицата винаги се вдигала в нейна защита.

— Даела е мила, добра и нежна. Има такова нежно сърце. Дай ми време и ще намеря лорд, който да я цени. Не всеки Таргариен трябва да борави с меч и да язди дракон.

През годините, последвали първото ѝ разцъфване, Даела Таргариен привличала окото на много млади лордчета, както се очаквало. Била дъщеря на краля и девствеността само я правела още по-хубава. Майка ѝ също така действала, уреждала нещата по всеки възможен начин, за да може да постави подходящи изгледи за брак пред принцесата.

На тринайсет Даела била пратена в Дрифтмарк, за да се запознае с Корлис Веларион, внука на лорда на Приливите. Десет години по-голям от нея, бъдещият Морската змия вече бил прочут мореплавател и капитан на кораби. Даела обаче хванала морската болест, докато прекосявали залива Черна вода, а като се върнала, се оплакала, че „той харесва корабите си повече, отколкото харесва мен“. (Не грешала в това.)

На четиринайсет била в компанията на Денис Суам, Саймън Стонтън, Джеролд Темпълтън и Елард Крейн, всички — обещаващи скуайъри на нейната възраст, но Стонтън се опитал да я накара да пие вино, а Крейн я целунал по устните без нейно разрешение, което я разплакало. Към края на годината Даела решила, че ги мрази всичките.

На петнайсет майка ѝ я взела през речните земи до Гарваново дърво (на къща на колела, тъй като Даела се страхувала от коне), където лорд Блекууд забавлявал щедро кралица Алисан, докато синът му ухажвал принцесата. Висок, изящен, любезен и речовит, Ройс Блекууд бил надарен стрелец с лък, чудесен фехтовач и певец, който разтопил сърцето на Даела с балади, съчинени от него самия. За кратко време изглеждало, че може да се стигне до годеж, и кралица Алисан и лорд Блекууд дори започнали да обсъждат планове за брак. Всичко това се разпаднало, когато Даела научила, че Блекууд почитат старите богове и че ще се очаква да изрече клетвите си пред язово дърво.

— Те не вярват в боговете — казала тя ужасена на майка си. — Ще отида в ада.

Шестнайсетият ѝ рожден ден бързо се приближавал, а с него и пълнолетието ѝ. Кралица Алисан била ужасно объркана, а кралят загубил търпение. На първия ден от 80-тата година СЗ казал на кралицата, че иска Даела да бъде омъжена преди края на годината.

— Ако иска, мога да намеря сто мъже и да ги подредя голи пред нея, за да може да избере който ѝ хареса — казал. — Бих предпочел да се омъжи за лорд, но ако предпочете странстващ рицар или търговец, или Пейт Прасчото, хич не ме интересува, стига да избере някого.

— Сто голи мъже биха я уплашили — казала Алисан унило.

— Сто голи патока биха я уплашили — отвърнал кралят.

— А ако не се омъжи? — попитала кралицата. — Меджел казва, че Вярата няма да иска момиче, което не може да чете молитвите си.

— Все още ги има мълчаливите сестри — отвърнал кралят. — Трябва ли да се стига до това? Намери ѝ някой. Някой нежен, като нея. Добър мъж, който никога няма да повиши глас или да вдигне ръка срещу нея, който ще ѝ говори сладко и ще ѝ казва, че му е скъпа, и ще я защитава… от дракони и коне и пчели и котенца и момчета с циреи и от каквото още се страхува.

— Ще направя всичко по силите си, ваша милост — обещала кралица Алисан.

В крайна сметка не се стигнало до сто мъже, голи или облечени. Кралицата обяснила кралската повеля на Даела кротко, но твърдо, и ѝ предложила избор между трима ухажори, всеки от които жадувал за ръката ѝ. Пейт Прасчото не бил между тях, трябва да се изтъкне; тримата мъже, които била подбрала Алисан, били велики лордове или синове на велики лордове. За когото и да се омъжела, Даела щяла да има богатство и положение.

Боремунд Баратеон бил най-импозантният между кандидатите. На двайсет и осем, лордът на Бурен край бил направо копие на баща си, мускулест и силен, с кънтящ смях, голяма черна брада и грива от гъста черна коса. Като син на лорд Рогар от кралица Алиса, той се падал роднина на Алисан и Джеерис, а Даела познавала и обичала сестра му Джослин от годините ѝ в двора, което се смятало, че било много в негова полза.

Сир Тимънд Ланистър бил най-богатият претендент, наследник на Скалата на Кастърли и всичкото злато там. На двайсет, той бил по-близо до възрастта на самата Даела и смятан за един от най-чаровните мъже в цялото владение: гъвкав и строен, с дълги златисти мустаци и коса в същия цвят, винаги облечен в коприна и сатен. Принцесата щяла да бъде добре защитена в Скалата на Кастърли; нямало по-непревземаем замък в цял Вестерос. Срещу златото на Ланистър и красотата на Ланистър обаче натежавала собствената репутация на сир Тимънд. Прекалено много си падал по жени, разправяли, а още повече си падал по виното.

Последният от тримата, поне в очите на мнозина, бил Родрик Арин, лорд на Орлово гнездо и Защитник на Долината. Той бил лорд от десетгодишна възраст, точка в негова полза; през последните двайсет години служил на малкия съвет като лорд кралски съдия и управител на законите, през което време станал позната фигура из двора и верен приятел и на краля, и на кралицата. В Долината той бил способен владетел, силен, но справедлив, любезен, щедър, обичан както от простолюдието, така и от лордовете му знаменосци. В добавка, представял се добре в Кралски чертог: благоразумен, интелигентен, с добро чувства за хумор, смятали го за голяма придобивка за съвета.

Лорд Арин обаче бил най-старият от тримата претенденти: бил на трийсет и шест, с двайсет години по-стар от принцесата, и баща освен това, с четири деца, останали му от покойната му първа жена. Нисък и оплешивял, с бирен корем, Арин не бил мъжът, за когото повечето девици мечтаели, признала кралица Алисан, „но е типът, за когото помолихте, добър и нежен мъж, и твърди, че е влюбен в малкото ни момиче от години. Знам, че той ще я защитава“.

За изумление на всяка жена в двора, освен може би на кралицата, принцеса Даела избрала за свой съпруг лорд Родрик.

— Той изглежда добър и мъдър, като татко — казала тя на кралица Алисан, — и има четири деца! Аз ще съм новата им майка!

Какво си е помислила Нейна милост за този изблик не е записано. Записът на Великия майстер Елисар за този ден гласи само „Боговете дано са добри“.

Годежът им нямало да е дълъг. Както кралят пожелал, принцеса Даела и лорд Родрик били венчани преди края на годината. Било малка церемония в септата на Драконов камък, в присъствието само на близки приятели и роднини: по-големи тълпи карали принцесата да се чувства отчайващо неловко. Нито имало първа брачна нощ.

— О, не бих могла да понеса онова, ще умра от срам — казала принцесата на бъдещия си съпруг и лорд Родрик трябвало да отстъпи на желанията ѝ.

След това лорд Арин взел принцесата си в Орлово гнездо.

— Моите деца трябва да се запознаят с новата си майка и искам да покажа Долината на Даела. Животът е по-бавен там, и по-кротък. Това ще ѝ хареса. Кълна ви се, ваша милост, тя ще е в безопасност и щастлива.

И била, за известно време. Най-голямото от четирите деца на лорд Родрик от първата му съпруга била дъщеря, Елис, три години по-голяма от новата си мащеха. Двете влезли в конфликт от самото начало. Даела обаче безумно заобичала другите три деца и те като че ли я обожавали, от своя страна. Лорд Родрик, верен на думата си, бил добър и грижовен съпруг, който винаги успявал да угоди и да защити младата си съпруга, която наричал „моята драгоценна принцеса“. Писмата, които Даела пращала на майка си (писма, писани главно от нейно име от по-малката дъщеря на лорд Родрик, Аманда), говорели сияйно за това колко щастлива била, колко красива била Долината и колко много била обичана от милите синове на лорда, как всички в Орлово гнездо били изключително добри с нея.

Принц Емон стигнал двайсет и шестия си имен ден през 81 г. СЗ и се доказал като повече от способен и във война, и в мир. Понеже бил явният наследник на Железния трон, се сметнало за желателно да поеме по-голяма роля в управлението на кралството като член на кралския съвет. Съответно крал Джеерис назначил принца за свой кралски съдия и управител на законите на мястото на Родрик Арин.

— Ще оставя правенето на закони на теб, братко — заявил принц Белон, като пиел за назначението на принц Емон. — Бих предпочел да правя синове.

И точно това направил, защото по-късно същата година принцеса Алиса родила на своя Пролетен принц втори син, на когото дали името Демън. Майка му, неусмирима както винаги, взела бебето в небето на Мелейс две седмици след раждането му, също както направила с брат му Визерис.

В Долината обаче сестра ѝ Даела не се справяла толкова добре. След година и половина брак друг вид писмо пристигнало в Червената цитадела по гарван. Било много кратко и написано със собствения колеблив почерк на Даела.

— С дете съм — гласяло то. — Мамо, моля, ела. Уплашена съм.

Кралица Алисан също била уплашена, след като прочела тези думи. Яхнала след няколко дни Среброкрил и отлетяла бързо до Долината, като кацнала първо в Града на гларуса, преди да продължи до Лунните порти и после нагоре до Орлово гнездо. Било 82 г. СЗ и Нейна милост пристигнала три дни преди на Даела да се полагало да роди.

Макар принцесата да изразила радост, че майка ѝ е дошла, и да се извинила, че изпратила такова „глупаво“ писмо, страхът ѝ бил явен. Избухвала в сълзи по най-незначителен повод, а понякога и без никакъв повод, казал лорд Родрик. Дъщеря му Елис казала пренебрежително на Нейна милост: „Човек да си помисли, че е първата жена, която има бебе“, но Алисан била притеснена. Даела била толкова деликатна, а носела много тежко.

— Тя е толкова малко момиче за такъв голям корем — написала тя на краля. — Аз също щях да съм уплашена, ако бях на нейно място.

Кралица Алисан останала до принцесата, четяла ѝ, за да заспи, и успокоявала страховете ѝ.

— Всичко ще е наред — казала на дъщеря си сто пъти. — Ще бъде момиче, почакай и ще видиш. Знам го. Всичко ще е наред.

Била наполовина права. Ема Арин, дъщерята на лорд Родрик и принцеса Даела, дошла на света две седмици по-рано, след дълго и тревожно раждане.

— Боли — пищяла принцесата половината нощ. — Ужасно боли.

Но казват, че се усмихнала, когато положили дъщеря ѝ на гърдата ѝ.

Но нищо не било наред. Родилна треска я поразила скоро след раждането. Макар принцеса Даела отчаяно да искала да накърми детето си, нямала мляко и пратили за кърмачка. Когато треската се усилила, майстерът се разпоредил, че не може дори да държи бебето, което разплакало принцесата. Плакала, докато заспала, но в съня си ритала буйно, мятала се и се въртяла, а треската ставала все по-силна. До заранта си отишла. Била на осемнайсет години.

Лорд Родрик също плакал и помолил за разрешението на кралицата да погребе драгоценната си принцеса в Долината, но Алисан отказала.

— Тя беше кръвта на дракона. Ще бъде изгорена и пепелта ѝ ще бъде положена на Драконов камък до сестра ѝ Денерис.

Смъртта на Даела разкъсала сърцето на кралицата, но като погледнем назад, ясно се вижда, че тя била също така първият разлом, който щял да се отвори между нея и краля. Боговете държат всички ни в ръцете си и тям се полага да дават и отнемат живот, но хората в своята гордост търсят други, които да обвинят. Алисан Таргариен, в своята скръб, обвинила себе си и лорд Арин, и майстера на Орлово гнездо за ролята им в кончината на дъщеря ѝ… но най-вече обвинила Джеерис. Ако той не бил настоявал Даела да се омъжи, да избере някого преди края на годината… какво щяло да навреди, ако била останала малко момиче за още година или две, или десет?

— Не беше достатъчно голяма или достатъчно силна, за да износи дете — казала тя на Негова милост в Кралски чертог. — Изобщо не трябваше да я тласкаме към брак.

Не е записано как е отговорил кралят.

Осемдесет и третата година след Завоеванието на Егон е запомнена като годината на Четвъртата дорнска война… по-известна сред простолюдието като Лудостта на принц Морион, или Войната на Стоте свещи. Старият принц на Дорн умрял и синът му, Морион Мартел, го наследил в Слънчево копие. Безразсъден и глупав младеж, принц Морион отдавна се ядосвал на страхливостта на своя баща през Войната на лорд Рогар, когато рицари на Седемте кралства навлезли в Червените планини необезпокоявани, докато дорнските войски останали у дома и оставили Краля Лешояд на собствената му съдба. За да заличи това петно върху дорнската чест, принцът замислил свое нахлуване в Седемте кралства.

Макар и да знаел, че Дорн не може да се надява да надделее срещу мощта, която Железния трон можел да събере срещу него, принц Морион смятал, че би могъл да изненада крал Джеерис и да завладее бурните земи чак до Бурен край, или най-малкото до нос Гняв. Вместо да нападне през Принцовия проход, замислял да тръгне по море. Щял да събере воинството си при Призрачния хълм и Тор, да го натовари на кораби и да го прехвърли през Дорнското море, за да изненада мъжете на бурните земи. Ако бъдел победен или изтласкан, тъй да бъде… но преди да тръгне се заклел да изгори сто поселения и да събори сто замъка, тъй че хората на бурните земи да разберат, че никога повече няма да могат да влизат в Червените планини безнаказано. (Лудостта на този план може да се види във факта, че на нос Гняв няма нито сто селища, нито сто замъка, нито дори и една третина от този брой.)

Дорн не са се гордеели с някаква сила по море, откакто Нимерия изгорила техните десет хиляди кораба, но принц Морион имал злато и намерил готови съюзници в лицето на пиратите на Каменни стъпала, наемниците моряци на Мир и корсарите на Пиперения бряг. Макар да му отнело близо година, най-сетне корабите се дотътрили и принцът и копиеносците му били натоварени на борда. Морион бил закърмен с приказките за минала дорнска слава и като мнозина млади дорнски лордове бил виждал избелелите кости на дракона Мераксес при Хелхолт. Поради това всеки кораб от флотата му бил въоръжен с арбалети и снаряжен с масивни скорпиони от онези, които свалили Мераксес. Ако Таргариените дръзнели да пратят дракони срещу него, щял да изпълни въздуха с метални стрели и да ги избие всичките.

Глупостта на принц Морион не може да бъде преувеличена. Надеждите му да изненада Железния трон били смехотворни, първо. Джеерис не само имал шпиони в двора на самия Морион и приятели сред по-умните дорнски лордове, но и пиратите на Каменните стъпала, наемните моряци на Мир и корсарите на Пиперения бряг изобщо не били прочути с дискретността си. Нужни били само няколко монети, които да сменят собственика си. Докато Морион вдигне платната, кралят знаел за нападението му от половин година.

Боремунд Баратеон, лорд на Бурен край, също бил предупреден и чакал на нос Гняв да даде на дорнците кърваво посрещане, когато дойдат. Джеерис Таргариен и синовете му Емон и Белон също тъй чакали и щом флотата на Морион поела през Морето на Дорн, драконите Вермитор, Караксес и Вхагар се спуснали отгоре им от облаците. Заехтели викове и дорнците изпълнили небето с метални пръти от скорпиони, но стрелянето по дракон е едно, а убиването му — съвсем друго. Няколко пръта се хлъзнали по люспите на драконите, а един пронизал крилото на Вхагар, но нито един не намерил уязвими места, докато драконите кръжали, връхлитали и изригвали струи огън. Един по един корабите избухвали в пламъци. Все още горели, когато слънцето залязло, „като сто свещи, понесени по морето“. Вълните щели да изхвърлят изгорени тела на бреговете на нос Гняв половин година, но нито един жив дорнец не стъпил на бурните земи.

Четвъртата дорнска война се водила и била спечелена за един-единствен ден. Пиратите от Каменните стъпала, наемните моряци на Мир и корсарите на Пиперения бряг станали по-малко пакостливи за известно време, а Мара Мартел станала принцесата на Дорн. В Кралски чертог крал Джеерис и неговите синове получили буйно посрещане. Дори Егон Завоевателя никога не бил спечелвал война, без да загуби нито един човек.

Принц Белон имал и друг повод за празненство също така. Неговата съпруга, Алиса, отново била с дете. Този път той казал на брат си Емон, че се моли за момиче.

Принцеса Алиса отново останала на легло през 84 г. СЗ. След дълго и трудно раждане дала на принц Белон трети син, момче, което нарекли Егон, на Завоевателя.

— Наричат ме Белон Храбрия — казал той на жена си до леглото ѝ, — но ти си много по-храбра от мен.

Алиса се засмяла.

— Ти си създаден за битки, а аз съм създадена за това. Визерис, Демън и Егон са трима. Веднага щом се оправя, хайде да направим друг. Искам да ти дам двайсет сина. Твоя собствена армия!

Нямало да го бъде. Алиса Таргариен имала сърце на воин в тяло на жена, но силата ѝ изневерила. Така и не се възстановила напълно от раждането на Егон и умряла същата година, само на двайсет и четири. Принц Егон не я надживял дълго. Умрял половин година по-късно, все още далече от първия си имен ден. Макар и покрусен от загубата им, Белон намерил утеха в двамата си силни синове, които Алиса му оставила, Визерис и Демън, и никога не престанал да почита паметта на своята мила лейди със счупения нос и разноцветните очи.

А сега, за жалост, трябва да насочим вниманието си към една от най-тревожните и неприятни глави в дългото царуване на крал Джеерис и кралица Алисан: към въпроса с тяхното девето поред родено дете, принцеса Саера.

Родена през 67 г. СЗ, три години след Даела, Саера притежавала целия кураж, който липсвал на сестра ѝ, наред с ненаситен глад… за мляко, за храна, за обич, за похвала. Като бебе тя не толкова плачела, колкото пищяла, и пронизващите ѝ ухото врясъци се превърнали в ужаса за всяка слугиня в Червената цитадела. „Тя иска каквото иска и го иска веднага — написал Великият майстер Елисар за принцесата през 69 г. СЗ, когато тя била само на две. — Седемте да ни спасят дано всички, когато порасне. Пазителите на дракони най-добре да заключат драконите.“ Нямал представа колко пророчески щели да се окажат тези думи.

Септон Бард бил по-разсъдителен, когато наблюдавал принцесата на дванайсетгодишна възраст през 79 г. СЗ. „Тя е дъщеря на краля и добре го осъзнава. Слугите се стараят да удовлетворят всяка нейна потребност, макар и не винаги толкова бързо, колкото би ѝ се харесало. Велики лордове и благородни рицари ѝ оказват всякаква възможна любезност, дамите в двора се отдръпват пред нея, момичета на собствената ѝ възраст се надпреварват помежду си да ѝ бъдат приятелки. Всичко това Саера приема като нещо, което ѝ се полага. Ако беше първородната на краля, или още по-добре, единственото му дете, щеше да е напълно доволна. Вместо това открива, че е деветата поред, с шест живи братя и сестри, които са по-големи от нея и дори още по-обожавани. Емон ще бъде крал, Белон най-вероятно ще бъде неговата Ръка. Алиса би могла да е всичко, което е майка ѝ, и повече, Вегон е по-учен от нея, Меджел е по-свята, а Даела… минава ли ден, в който Даела да не се нуждае от утешение? И докато нея я утешават, Саера я пренебрегват. Такова свирепо малко същество е тя, казват, няма никаква нужда от утешение. Грешат в това, опасявам се. Всички хора имат нужда от утешение.“

Ерея Таргариен някога била смятана за буйна и своенравна, отдадена на прояви на непокорство, но спрямо принцеса Саера в детството ѝ Ерея изглеждала образец на благоприличие. Границата между невинните лудории, палавите пакости и прояви на злост не винаги биват различавани от някой толкова млад, но не може да има съмнение, че принцесата ги е преминавала свободно. Тя непрекъснато вкарвала котки в спалнята на сестра си Даела, знаейки, че тя се плаши от тях. Веднъж напълнила нощното гърне на Даела с пчели. Шмугнала се в кулата Белия меч, когато била на десет, откраднала всички бели плащове, които успяла да намери, и ги боядисала в розово. На седем се научила кога и как да се промъкне в кухнята, за да свие сладкиши, банички и други благини. Още преди да стане на единайсет вместо тях крадяла вино и ейл. На дванайсет най-често пристигала пияна, когато я повикат в септата за молитва.

Малоумният шут на краля, Том Ряпата, бил жертвата на много от шегите ѝ и неволната ѝ маша за други. Веднъж, преди един голям пир, на който щели да присъстват много лордове и дами, тя убедила Том, че ще е много по-забавно, ако се представи гол. Не било прието добре. По-късно и много по-жестоко, му казала, че ако се покатери на Железния трон, би могъл да е крал, но глупакът бил тромав в най-добрия случай и склонен към треперене и тронът нарязал ръцете и краката му.

— Тя е зло дете — казала след това септата ѝ. Принцеса Саера изредила половин дузина септи и още толкова лични прислужници, преди да навърши тринайсет.

Това не означава, че принцесата не е имала и добри качества. Майстерите ѝ потвърждават, че била много умна, интелигентна колкото брат си Вегон по свой начин. Определено е била хубава, по-висока от сестра си Даела и не толкова нежна, и силна, бърза и одухотворена като сестра си Алиса. Когато искала да очарова, било трудно да ѝ се устои. Големите ѝ братя Емон и Белон винаги се забавлявали с нейната пакостливост (макар никога да не узнали най-лошото от нея) и много преди да поотрасне, Саера научила изкуството да получава всичко, което поиска от баща си: котенце, хрътка, пони, сокол, кон (Джеерис все пак теглил твърда черта на слона). Кралица Алисан обаче не била толкова наивна и септон Барт ни съобщава, че всичките сестри на Саера изпитвали неприязън към нея в различни степени.

Девичеството ѝ прилегнало и Саера наистина станала себе си след първото си разцъфване. След всичко, което претърпели с Даела, кралят и кралицата вероятно са изпитали облекчение, като видели колко пламенно започнала Саера да харесва младите мъже в двора, а и те нея. На четиринайсет казала на краля, че смята да се омъжи за принца на Дорн или може би за Краля отвъд Вала, за да може да бъде кралица „като майка“. Същата година в двора дошъл търговец от Летните острови. Вместо да запищи, когато го видяла, както направила Даела, Саера казала, че можело да ѝ хареса и за него да се омъжи.

На петнайсет зарязала тези фриволни фантазии. Защо да мечтае за далечни монарси, когато можела да има толкова скуайъри, рицари и подходящи лордове, колкото пожелае? Десетки се въртели около нея, но скоро се откроили трима като фаворити. Джона Мутън бил наследникът на Девиче езеро, Червения Рой Конингтън бил петнайсетгодишният лорд на Грифоново гнездо, а Бракстън Бийзбъри, наричан Жилото, бил деветнайсетгодишен рицар, най-добрата пика в Предела и наследник на Хонихолт. Принцесата имала и фаворитки: Периан Муур и Алис Търнбери, две девици на нейната възраст, станали най-скъпите ѝ приятелки. Саера ги наричала Пери Хубавката и Бери Сладичката. За повече от година трите девици и тримата млади лордове били неразделни на всеки пир и бал. Излизали също така заедно на лов и лов със соколи, а веднъж преплавали през залив Черна вода до Драконов камък. Когато тримата лордове яздели на рингове или кръстосвали мечове в дворовете, трите девици били там да ги окуражават.

Крал Джеерис, който непрекъснато забавлявал гостуващи лордове или посланици оттатък Тясното море, заседавал в съвета или планирал нови пътища, бил доволен. Нямало да се налага да преравят кралството, за да намерят подходяща партия за Саера, след като трима такива обещаващи младежи били подръка. Кралица Алисан не била толкова убедена.

— Саера е умна, но не е благоразумна — казала тя на краля. Лейди Периан и лейди Алис били хубави, блудкави, празноглави малки глупачки според това, което виждала от тях, докато Конингтън и Мутън били незрели хлапета. — И не ми харесва това Жило. Чувала съм, че е баща на копеле в Предела и на друго тук в Кралски чертог.

Джеерис останал равнодушен.

— Не че Саера е оставала някога насаме с някой от тях. Винаги има хора наоколо, слуги и прислужници, коняри и войници. Каква пакост биха могли да направят при толкова очи около тях?

Не му харесал отговорът, когато дошъл.

Една от шегите на Саера ги опропастила. В една топла пролетна нощ на 84 г. СЗ викове и писъци от един бардак, наречен „Синята перла“, привлекли вниманието на Градската стража. Писъците идвали от Том Ряпата, който залитал безпомощно в кръг, опитвайки се да се измъкне от половин дузина голи курви, докато клиентите на дома се смеели гръмогласно и подвиквали на блудниците. Джона Мутън, Рой Сонингтън Червения и Бийзбъри Жилото били между клиентите, кой от кой по-пиян. Помислили били, че щяло да е забавно да видят как старата Ряпа щял да свърши работата, признал Рой Червения. После Джона Мутън се засмял и рекъл, че шегата била изцяло идея на Саера и какво забавно момиче била тя.

Стражите отървали нещастния глупак и го придружили обратно до Червената цитадела. Тримата лордове били заведени пред сир Робърт Редвин, техен командир. Сир Робърт ги завел при краля, като пренебрегнал заканите на Жилото и непохватния опит на Конингтън да го подкупи.

— Никога не е приятно да убодеш цирей — написал Великият майстер Елисар за случая. — Никога не знаеш колко гной ще излезе или колко лошо ще мирише.

Гнойта, която бликнала от „Синята перла“, щяла да замирише наистина много лошо.

Тримата пияни лордове били изтрезнели донякъде, когато се изправили пред краля горе на Железния трон, и си придали дръзка фасада. Признали, че отмъкнали Том Ряпата и го завели в „Синята перла“. Никой от тях не казал нито дума, засягаща принцеса Саера. Когато Негова милост заповядал Мутън да повтори какво е казал за принцесата, той се изчервил, запелтечил и твърдял, че стражите са чули погрешно. Накрая Джеерис заповядал трите лордчета да бъдат откарани в тъмниците.

— Нека да спят в черна килия тази нощ, може би утре заран ще разкажат друга приказка.

Кралица Алисан била тази, която, понеже знаела колко близки са лейди Периан и лейди Алис с тримата лордове, предложила те също да бъдат разпитани.

— Нека да говоря с тях, ваша милост. Ако ви видят горе на трона как ги гледате гневно, ще са толкова уплашени, че няма да кажат нито дума.

Часът бил късен и гвардейците ѝ намерили двете момичета заспали в едно легло в покоите на лейди Периан. Кралицата наредила да ги доведат пред нея в солария ѝ. Техните трима млади лордове били в тъмниците, казала им. Ако не искали да идат при тях, трябвало да кажат истината. Само това било нужно да им се каже. Бери Сладичката и Пери Хубавката се запрепъвали една през друга в нетърпението си да признаят. Много скоро и двете плачели и молели за прошка. Кралица Алисан ги оставила да се молят, без да каже нито дума. Слушала внимателно, както правела винаги. Нейна милост знаела как да слуша.

Било само игра в началото, казала Пери Хубавката.

— Саера учеше Алис как да се целува, тъй че помолих да научи и мен. Момчетата тренират бой всяка сутрин, защо ние да не се тренираме по целуване? Това се очаква да правят момичетата, нали?

Алис Търнбери се съгласила.

— Целуването беше сладко — казала тя, — и една нощ започнахме да се целуваме със смъкнати дрехи, и това беше плашещо, но възбуждащо. Редувахме се да се преструваме, че сме момчета. Изобщо не искахме да сме порочни, просто си играехме. После Саера ме предизвика да целуна истинско момче, а аз предизвиках Пера да направи същото, и двете предизвикахме Саера, но тя каза, че иска да ни надмине, щяла да целуне пораснал мъж, рицар. Така се започна с Рой и Йона, и Жилото.

Тогава лейди Периан се намесила и казала, че след това Жилото им правил тренировките и за трите.

— Той има две копелета — прошепнала тя. — Едното в Предела, а другото тука на Улицата на коприната. Майка ѝ е курва в „Синята перла“.

Това било единственото споменаване за „Синята перла“. „Нито една от двете курветини не знаела и най-малкото нещо свързано с горкия Том Ряпата, по ирония — щял да напише след това Великият майстер Елисар, — но знаели доста много за определени други неща, нито едно от които не било тяхна вина.“

— Къде бяха септите ви през всичкото това време? — попитала кралицата, след като ги изслушала. — Къде бяха прислужниците ви? И лордовете, те също трябва да са били там. Къде бяха техните коняри, техните ординарци, техните скуайъри и слуги?

Лейди Периан била объркана от въпроса.

— Казахме им да чакат отвън — казала с тон все едно обяснява, че слънцето изгрява от изток. — Те са слуги, правят каквото им кажем. Онези, които знаеха, знаеха да мълчат. Жилото каза, че щял да им изтръгне езиците, ако проговорят. А Саера е по-умна от септите.

Точно тогава Бери Сладичката се прекършила и започнала да хлипа и да къса нощницата си. Толкова съжалявала, казала на кралицата, и изобщо не искала да бъде лоша, Жилото я накарал, а Саера казала, че била страхливка, тъй че им показала, но сега била с дете и не знаела кой е бащата, и какво да прави сега?

— Единственото, което можеш да направиш тази нощ, е да си легнеш — казала ѝ кралица Алисан. — Утре ще изпратим септа при теб и можеш да изповядаш греховете си. Майката ще ти прости.

— Моята майка няма — казала Алис Търнбери, но направила както ѝ казали. Лейди Периан помогнала на хлипащата си приятелка да се прибере в стаята си.

Когато кралицата разказала на крал Джеерис какво е научила, той не можел да повярва и на една дума от него. Изпратени били стражи и низ от скуайъри, коняри и слугини били довлечени пред Железния трон за разпит. Много от тях отишли в тъмниците, след като отговорите им били чути. Утрото било дошло, когато бил отведен и последният. Чак тогава кралят и кралицата повикали принцеса Саера.

Принцесата със сигурност разбрала, че нещо не е наред, когато лорд-командирът на Кралската гвардия и Командирът на Градската стража се появили заедно, за да я отведат в тронната зала. Никога не било добре, когато кралят те приеме седнал на Железния трон. Голямата зала била почти празна, когато я въвели. Само Великият майстер Елисар и септон Барт били призовани за свидетели. Те говорели от името на Цитаделата и Звездната септа и кралят имал нужда от тяхното наставление, но имало неща, които сигурно щели да се кажат в този ден, които другите лордове не бивало изобщо да знаят.

Често се казва, че Червената цитадела няма никакви тайни, че има плъхове в стените, които чуват всичко и шепнат в ушите на спящите нощем. Може и тъй да е, защото когато принцеса Саера дошла пред баща си, като че ли знаела всичко случило се в „Синята перла“ и изобщо не била смутена.

— Аз им казах да го направят, но изобщо не мислех, че ще го направят — заявила тя безгрижно. — Щеше да е смешно — Ряпата да танцува с курвите.

— Не и за Том — казал крал Джеерис от Железния трон.

— Той е глупец — отвърнала принцеса Саера и свила рамене. — Глупците са за да им се смеят, какво толкова? Ряпата обича да му се смеят.

— Това е жестока шега — казала кралица Алисан, — но точно сега има други неща, които ме безпокоят повече. Говорих с твоите… дами. Знаеш ли, че Алис Търнбери носи дете?

Едва тогава принцесата осъзнала, че не е там, за да отговаря за Том Ряпата, а заради по-срамни грехове. За миг Саера загубила дар слово, но само за миг. После ахнала и рекла:

— Моята Сладичка Бери? Наистина ли? Тя… о, какво е направила? О, милата ми малка глупачка.

Ако може да се вярва на свидетелството на септон Барт, една сълза се търкулнала по бузата ѝ.

Майка ѝ не се трогнала.

— Знаеш много добре какво си направила. Какво сте направили всички. Ще чуем истината от теб веднага, дете.

А когато принцесата погледнала към баща си, не намерила утеха там.

— Излъжеш ли ни отново, ще стане много по-лошо за теб — казал крал Джеерис на дъщеря си. — Вашите трима лордове са в тъмницата и това, което ще кажеш сега, може да предопредели къде ще спиш тази нощ.

Тогава Саера рухнала и думите ѝ започнали да излизат една след друга на порой, порой, който оставил кралицата почти без дъх. „Тя премина от отричане през отхвърляне, извъртане, обвиняване, оправдаване до опълчване в продължение на цял час, със спирания с кикотене и плачене междувременно — щял да напише септон Барт. — Изобщо не го била направила, те лъжели, изобщо не се било случило, как можели да повярват на това, то било само игра, само шега било, не било станало точно така, всички обичат да се целуват, съжалявала, Пери го започнала, било толкова забавно, никой не бил пострадал, никой никога не ѝ бил казвал, че целуването е лошо, Бери Сладичката я предизвикала, толкова била засрамена, Белон целувал Алиса през цялото време, веднъж като започнала, не знаела как да спре, страх я било от Жилото, Майката Горе ѝ била простила, всички момичета минавали през това, първия път била пияна, изобщо не го искала, мъжете го искали това, Меджел казала, че боговете прощавали всички грехове, Джона казал, че я обичал, боговете я направили хубава, не било нейна вина, щяла да бъде добра отсега нататък, щяло да бъде все едно никога не се е случвало, не тя била с дете, тя била тяхната дъщеря, била тяхното малко момиченце, тя била принцеса, ако била кралица, щяла да прави каквото ѝ хареса, защо не искали да ѝ повярват, те никога не я били обичали, мразела ги, можели да я набият с камшик, ако искат, но никога нямало да им бъде робиня. Дъха ми отне това момиче. Никога не е имало артист по цялата земя, който да даде такова представление, но накрая беше изтощена и уплашена и маската ѝ падна.“

— Какво си направила? — попитал кралят, когато принцесата най-сетне изчерпала думите си. — Седемте да ни спасят дано, какво си направила? Дала ли си девствеността си на някое от тези момчета? Кажи ми истината.

— Истината? — казала Саера. Тъкмо в този момент, с тази дума, презрението излязло наяве. — Не. Дадох я и на тримата. И всеки от тях си мисли, че е бил първият. Момчетата са тъпи глупаци.

Джеерис бил толкова ужасѐн, че не могъл да проговори, но кралицата запазила самообладание.

— Много си горда от себе си, виждам. Пораснала жена и почти на седемнайсет. Сигурна съм, че мислиш, че си била много умна, но едно е да си умна, а друго — да си разумна. Какво си представяш, че ще се случи с теб сега, Саера?

— Ще се омъжа — казала принцесата. — Защо не? Вие сте били женени на моята възраст. Ще се венчая и ще легна в брачното ложе, но с кого? Джона и Рой ме обичат, бих могла да взема един от тях, но и двамата са глупаци. Жилото не ме обича, но ме кара да се смея и понякога ме кара да пищя. Бих могла да се омъжа и за тримата, защо не? Завоевателя е имал две жени, а Мегор — шест, че и дори осем.

С това вече прекалила. Джеерис се изправил и слязъл от Железния трон, смръщен от гняв.

— Искаш да се сравняваш с Мегор? Това ли се стремиш да станеш? — Негова милост бил чул достатъчно. — Върнете я в спалнята ѝ — казал на стражите — и я дръжте там, докато не я повикам отново.

Когато чула думите му, принцесата се втурнала към него, като викала: „Татко, татко!“, но Джеерис ѝ обърнал гръб, а Джайлс Мориген я хванал за рамото и я дръпнал назад. Тя не искала да тръгне, тъй че стражите трябвало да я извлекат от залата, а тя ревяла, хлипала и зовяла баща си.

Дори тогава, казва ни септон Барт, принцеса Саера можело да бъде опростена и да си върне благосклонността на баща си и майка си, ако била направила каквото ѝ се казало, ако била останала покорно в покоите си, размишлявайки за греховете си и молейки се за прошка. Джеерис и Алисан се срещнали на другия ден с Барт и Великия майстер Елисар и обсъдили какво да се прави с шестимата грешници и особено с принцесата. Кралят бил ядосан и неотстъпчив, защото усещал дълбоко срама си и не можел да прости на Саера дразнещите думи за жените на чичо му.

— Тя не е повече моя дъщеря — заявил той неведнъж.

Кралица Алисан обаче не могла да намери толкова суровост в сърцето си.

— Тя е наша дъщеря — казала на краля. — Трябва да бъде наказана, да, но все още е дете, а където има грях, може да има изкупление. Милорд, обич моя, ти се помири с лордовете, които се биха за твоя чичо, прости на мъжете, които яздеха със септон Месечина, помири се с Вярата и с лорд Рогар, когато той се опита да ни откъсне един от друг и да постави Ерея на трона, със сигурност можеш да намериш някакъв начин да се помириш със собствената си дъщеря.

Думите на Нейна милост били тихи и нежни и Джеерис бил трогнат от тях, казва ни септон Барт. Алисан била упорита и настойчива и умеела да накара краля да приеме нейната гледна точка, колкото и раздалечени да били отначало. С времето можела да смекчи отношението му към Саера също така.

Нямало да разполага с това време. Същата онази нощ принцеса Саера подпечатала съдбата си. Вместо да остане в стаите си, както ѝ било наредено, тя се измъкнала, докато посещавала нужника, облечена в халат на перачка, откраднала кон от конюшните и избягала от замъка. Стигнала до средата на града, до Хълма на Ренис, но когато се опитала да влезе в Драконовата яма, Драконовите пазачи я хванали и я върнали в Червената цитадела.

Алисан плакала, когато чула, защото знаела, че каузата ѝ е безнадеждна. Джеерис бил твърд като камък.

— Саера с дракон — трябвало само да каже той. — Щеше ли да е взела и Балерион, чудя се?

Този път не ѝ позволили да се върне в покоите си. Затворили я в клетка в кулата, като Джонквил Дарки я пазела денонощно, дори в нужника.

За посестримите ѝ в греха били уредени набързо бракове. Периан Муур, която не била бременна, била омъжена за Джона Мутън.

— Ти изигра роля в нейното падение, можеш да бъдеш част от нейното изкупление — казал кралят на младото лордче. Бракът се оказал успешен и след време двамата станали лордът и дамата на Девиче езеро. Алис Търнбери, която била бременна, се оказала по-труден случай, тъй като Рой Конингтън Червения отказал да се ожени за нея.

— Няма да се престоря, че копелето на Жилото е мой син, нито ще го направя наследника на Грифоново гнездо — заявил той непокорно на краля. Наместо това Бери Сладичката била пратена в Долината да роди (момиче, с яркочервена коса) в един метох в Града на гларуса, където много лордове пращали незаконните си дъщери, за да бъдат отгледани. След това била омъжена за Дънстън Приор, лорда на Камъче, малък остров край Пръстите.

На Конингтън бил даден избор между доживотна служба в Нощния страж или десет години изгнание. Неизненадващо той избрал изгнанието и потеглил през Тясното море към Пентос, а оттам към Мир, където се събрал с наемници и друга мизерна компания. Само половин година преди времето да се върне във Вестерос бил промушен смъртоносно от една курва в мирска хазартна бърлога.

Най-суровото наказание било запазено за Бракстън Бийзбъри, гордия млад рицар, наречен Жилото.

— Бих могъл да те скопя и да те пратя на Вала — казал му Джеерис. — Така постъпих със сир Лукамор, а той беше по-добър мъж от теб. Бих могъл да взема земите и замъка на баща ти, но не би имало справедливост в това. Той няма участие в това, което направи ти, както и братята ти. Но не можем да те оставим да разпространяваш приказки за моята дъщеря, тъй че смятаме да ти вземем езика. И носа ти също така, мисля, тъй че да не можеш да надушваш девиците толкова лесно, за да ги мамиш. Ти си твърде горд с умението си с меч и копие, тъй че и това ще ти вземем. Ще счупим ръцете и краката ти, а моите майстери ще се погрижат те да заздравеят изкривени. Ще преживееш остатъка от жалкия си живот като сакат…

— Освен? — Бийзбъри бил пребледнял като тебешир. — Има ли избор?

— Всеки рицар, обвинен в прегрешение, има избор — напомнил му кралят. — Можеш да докажеш своята невинност с риск за тялото ти.

— Тогава избирам съд чрез двубой — казал Жилото. Според всички описания той бил нагъл младеж и уверен в умението си с оръжия. Огледал седмината от Кралската гвардия, застанали под Железния трон с дългите си бели наметала и лъскава броня, и казал: — Кой от тези старци смятате да се бие с мен?

— Този старец — обявил Джеерис Таргариен. — Този, чиято дъщеря ти съблазни и обезчести.

Срещнали се на следващата сутрин призори. Наследникът на Хонихолт бил на деветнайсет, кралят на четирийсет и девет, но все още съвсем не старец. Бийзбъри се въоръжил с боздуган, понеже мислел, че Джеерис може би ще е по-малко привикнал да се защитава срещу това оръжие. Кралят носел Блекфайър. Двамата били добре снаряжени и носели щитове. Когато двубоят започнал, Жилото връхлетял силно към Негова милост, в стремежа си да го надвие с бързината и силата на младостта, като накара увенчаната с шипове топка да танцува и пее. Джеерис поемал всеки удар с щита си обаче, като прибегнал към отбрана, докато младият мъж се изтощи. Много скоро дошъл моментът, когато Бракстън Бийзбъри едва можел да вдига ръката си, и тогава кралят се задвижил в атака. Дори и най-добрата броня трудно може да отбие валирианска стомана, а Джеерис знаел къде може да се намери слаба точка. Жилото кървял от поне пет-шест рани, когато най-сетне паднал. Джеерис изритал настрана разбития му щит, вдигнал забралото на шлема му, поставил върха на Блекфайър срещу окото му и го забил дълбоко.

Кралица Алисан не присъствала на двубоя. Казала на краля, че не би могла да понесе мисълта, че той може да умре. Принцеса Саера наблюдавала от прозореца на килията си. Джонквил Дарки, нейната тъмничарка, се погрижила да не се обърне.

Две седмици по-късно Джеерис и Алисан предали още една от дъщерите си на Вярата. Принцеса Саера, която нямала и седемнайсет, напуснала Кралски чертог за Староград, където сестра ѝ септа Меджел щяла да поеме обучението ѝ. Щяла да бъде послушница, било обявено, с мълчаливите сестри.

Септон Барт, който познавал ума на краля по-добре от всички, щял да твърди по-късно, че присъдата била замислена като урок. Никой не можел да сбърка Саера със сестра ѝ Меджел, най-малкото баща ѝ. Тя никога нямало да бъде септа, още по-малко мълчалива сестра, но имала нужда от наказание и се сметнало, че няколко години безмълвна молитва, сурова дисциплина и размишление щели да са добри за нея, че това щяло да я изведе на пътя към изкуплението.

Не по този път обаче държала да тръгне Саера Таргариен. Принцесата търпяла мълчанието, студените бани, груботъканите халати, постните храни. Покорила се да ѝ обръснат главата и да бъде търкана с четки от конски косъм, а когато била непокорна, подлагали я и на пръчката също така. Всичко това тя търпяла година и половина… но когато дошъл шансът ѝ през 85 г. СЗ, го сграбчила, избягала от метоха посред нощ и се запътила към кейовете. Когато една по-възрастна сестра се натъкнала на нея по време на бягството ѝ, тя я съборила надолу по стълбището и я прескочила към вратата.

Когато вестта за бягството ѝ стигнала до Кралски чертог, допуснали, че Саера щяла да се крие някъде в Староград, но хората на лорд Хайтауър претършували целия град и никаква следа от нея не била намерена. Тогава се помислило, че може би се е запътила обратно към Червената цитадела, за да измоли прошка от баща си. След като и там не се появила, кралят се зачудил дали не би могло да е избягала при бившите си приятели, тъй че на Джона Мутън и жена му Периан се казало да следят за нея в Девиче езеро. Истината излязла на бял свят година по-късно, когато бившата принцеса била видяна в една градина за удоволствия в Лис, все още облечена като послушница. Кралица Алисан плакала, като го чула.

— Направили са от дъщеря ни курва — казала.

— Тя винаги си беше курва — отвърнал кралят.

Джеерис Таргариен отпразнувал петдесетия си имен ден през 84 г. СЗ. Годините взели своята дан от него и онези, които го познавали добре, казвали, че никога вече не бил същият, след като дъщеря му Саера го опозорила и след това избягала. Станал по-слаб, почти мършав, и вече имало повече сиво, отколкото златно в брадата му и в косата му. За първи път някои го наричали Стария крал, вместо Помирителя. Алисан, потресена от всички загуби, които понесли, все повече и повече се отдръпвала от управлението на кралството и вече рядко идвала на заседанията на съвета, но Джеерис все още имал своя верен септон Барт и синовете си.

— Ако има друга война — казал той на двамата, — на вас ще се пада да я водите. Аз имам пътища да довърша.

„Беше по-добър с пътищата, отколкото с дъщерите си“, щял да напише по-късно Великият майстер Елисар в обичайния си язвителен стил.

През 86 г. СЗ кралица Алисан обявила годежа на своята дъщеря Визера, петнайсетгодишна, за Теомор Мандърли, свирепия стар лорд на Бял пристан. Бракът щял да направи много и много за единението на един от великите домове на Севера с Железния трон, заявил кралят. Лорд Теомор си спечелил голяма слава като воин в младостта си и се бил доказал като вещ владетел, под чието управление Бял пристан процъфтял много. Кралица Алисан също много го обичала: помнела топлото гостоприемство, което ѝ оказал през първото ѝ гостуване в Севера.

Негово благородие обаче бил надживял четири съпруги и макар все още да бил в сърцето си боец, станал много дебел, което ни най-малко не го правело привлекателен за принцеса Визера. Друг мъж имала тя наум. Още като малко момиче Визера била най-красивата от дъщерите на кралицата. Велики лордове, прочути рицари и неоперени момчета се въртели около нея през целия ѝ живот, подхранвайки суетата ѝ, докато тя не се превърнала в бушуващ огън. Голямото забавление в живота ѝ било да насъска едно момче против друго, да ги подтиква към глупави надпревари и състезания. За да спечелят благосклонността ѝ в двубой, карала обожаващи я скуайъри да преплуват потока Черна вода, да изкатерят Кулата на Ръката или да пуснат на воля всичките гарвани в гарванарника. Веднъж отвела шест момчета до Драконовата яма и им казала, че ще отдаде девствеността си на този, който пъхне главата си в устата на дракон, но боговете били добри този ден и Драконовите пазачи сложили край на това.

Никой скуайър нямало да спечели Визера, знаела кралица Алисан.

Не и сърцето ѝ, и определено не и девствеността ѝ. Била твърде хитро дете, за да тръгне по същия път като сестра си Саера.

— Няма никакъв интерес към игри на целуване, не и с момчета — казала кралицата на Джеерис. — Играе си с тях, както си играеше с кутретата си, но би легнала с някое толкова, колкото и с куче. Много по-нависоко се цели нашата Визера. Виждала съм я как се гизди и перчи около Белон. Това е съпругът, който желае тя, и не от любов към него. Иска да бъде кралица.

Принц Белон бил с четиринайсет години по-голям от Визера, на двайсет и девет спрямо нейните петнайсет, но по-стари лордове били женени за по-млади девици, както тя добре знаела. Минали били две години, откакто умряла принцеса Алиса, но Белон не проявявал никакъв интерес към друга жена.

— Той се ожени за една сестра, защо не за друга? — казала Визера на най-близката си приятелка, Беатрис Бътъруел. — Аз съм много по-хубава, отколкото беше Алиса, ти я помниш. Тя беше със счупен нос.

Ако принцесата била решена да се омъжи за брат си, то кралицата била също толкова решена да го предотврати. Отговорът ѝ бил лорд Мандърли и Бял пристан.

— Теомор е добър човек — казала Алисан на дъщеря си, — разумен човек, с добро сърце и е умен. Хората му го обичат.

Принцесата не била убедена.

— Ако толкова много го харесваш, майко, би трябвало ти да се омъжиш за него — казала тя, преди да побегне при баща си, за да се оплаче. Джеерис не ѝ предложил утеха.

— Това е добра партия — казал ѝ, преди да обясни важността на сближаването на Севера с Железния трон. Браковете така или иначе били прерогатив на кралицата, казал ѝ; и че той никога не се месел в такива неща.

Обезсърчена, Визера след това се обърнала към брат си Белон с надежда за спасение, ако може да се вярва на дворцовата клюка. Промъкнала се покрай охраната в спалнята му, съблякла се и го зачакала, като се почерпила обилно с виното на принца, докато чакала. Когато принц Белон най-сетне се появил, я заварил пияна и гола в леглото си и я изгонил. Принцесата била толкова пияна, че ѝ потрябвала помощта на две слугини и един рицар от Кралската гвардия, за да се прибере в покоите си.

Как е могла да се разреши най-сетне битката на воли между кралица Алисан и нейната своенравна петнайсетгодишна дъщеря няма никога да се разбере. Скоро след инцидента в спалнята на Белон, докато кралицата уреждала заминаването на Визера от Кралски чертог, принцесата разменила дрехите си с една слугиня, за да избяга на стражите, поставени за да ѝ попречат да направи някоя пакост, и се измъкнала крадешком от Червената цитадела за нещо, което нарекла „една последна нощ на смях, преди да отида и да замръзна“.

Всичките ѝ придружители били мъже, двама дребни лордчета и четирима млади рицари, всички зелени като пролетна трева и жадни за благосклонността на Визера. Един от тях предложил на принцесата да ѝ покаже части от града, които никога не била виждала: таверните и плъшите ями на Квартала на бълхите, хановете по Улицата на змиорката и Речната улица, където кръчмарските слугини танцували на масите, бардаците на Улицата на коприната. Ейл, медовина и вино се леели волно във вечерната веселба и Визера участвала с охота.

В един момент, някъде към полунощ, принцесата и останалите ѝ приятели (след като няколко от рицарите станали безчувствени от пиенето) решили да се надпреварват обратно до замъка. Последвала дива езда през улиците на града: минувачите се разбягвали в паника от пътя им, за да не ги съборят и стъпчат. Смях кънтял в нощта, духовете се повишили, докато ездачите стигнали подножието на Високия хълм на Егон, където конят на Визера се сблъскал с един от конете на придружителите ѝ, кобила. Кобилата загубила равновесие, паднала и счупила крака на рицаря под себе си. Принцесата била изхвърлена от седлото с главата напред в една стена. Вратът ѝ се скършил.

Било часът на вълка, най-тъмната част на нощта, и на сир Риам Редвин от Кралската гвардия се паднало да вдигне от сън краля и кралицата, за да им каже, че дъщеря им е намерена мъртва в една уличка в подножието на Високия хълм на Егон.

Въпреки разногласията им загубата на принцеса Визера била опустошителна за кралицата. В течение на пет години боговете отнели три от дъщерите ѝ: Даела през 82 г. СЗ, Алиса през 84 г. СЗ, Визера през 87 г. СЗ. Принц Белон също бил много притеснен и се чудел дали не било трябвало да говори на сестра си не толкова грубо в нощта, когато я намерил гола в леглото си. Макар той и Емон да били утешение за краля и кралицата, както и жената на Емон, лейди Джослин, и тяхната дъщеря Ренис, Алисан се обърнала за утеха към останалите си дъщери.

Меджел, на двайсет и пет години и септа, напуснала септата си, за да остане с майка си до края на годината, а принцеса Гаел, мило свенливо седемгодишно дете, станала неизменната сянка и опора на кралицата, дори споделяла леглото ѝ нощем. Кралицата извлякла сила от присъствието им… но въпреки това все повече и повече откривала, че мислите ѝ се връщат към дъщерята, която не била с нея. Макар Джеерис да го забранил, Алисан се опълчила на повелята му и тайно наела агенти, които да следят своенравното ѝ дете оттатък Тясното море. Саера все още била в Лис, узнала тя от донесенията им, все още в градината за удоволствия. Вече на двайсет, тя често забавлявала обожателите си все така облечена като послушница на Вярата; явно имало твърде много лисенци, които извличали удоволствие в това да насилват невинни жени, дали клетва за целомъдрие, дори когато невинността била престорена.

Тъкмо скръбта по загубата на принцеса Визера най-сетне тласнала кралицата да се обърне отново към Джеерис за Саера. Взела със себе си септон Барт, за да говори за добродетелите на опрощението и целебните свойства на времето. Чак след като Барт приключил, Нейна милост споменала името на Саера.

— Моля те — замолила тя краля, — време е да я приберем у дома. Тя бе наказана достатъчно. Тя е наша дъщеря.

Джеерис не се трогнал.

— Тя е лисенска курва — отвърнал Негова милост. — Разтвори краката си за половината ми двор, хвърли една стара жена по стълбите и се опита да открадне дракон. Какво повече искаш? Помислила ли си как стигна тя до Лис? Нямаше никакви пари! Как мислиш, че е платила за превоза си?

Кралицата се присвила от суровите му думи, но все още нямало да отстъпи.

— Ако няма да върнеш Саера у дома от любов към нея, върни я у дома от любов към мен. Имам нужда от нея.

— Имаш нужда от нея колкото дорнец има нужда от пепелянка — казал Джеерис. — Съжалявам. Кралски чертог има достатъчно курви. Не желая да чувам името ѝ повече. — След тези думи станал да напусне, но на вратата спрял и се обърнал. — Били сме заедно от деца. Познавам те толкова добре, колкото ти мен. Точно сега мислиш, че не ти трябва моето разрешение, за да я върнеш у дома, че можеш да вземеш Среброкрил и да отлетиш до Лис. Какво ще направиш тогава, ще я посетиш в градината за удоволствие? Въобразяваш ли си, че ще полети в прегръдката ти и ще помоли за прошка? По-скоро ще те зашлеви. А какво ще направят лисенците, ако се опиташ да си идеш с една от курвите им? Тя има стойност за тях. Колко мислиш, че струва да легнеш с една принцеса Таргариен? В най-добрия случай ще настоят за откуп за нея. В най-лошия може да решат да задържат и теб. Какво ще направиш тогава, ще викнеш на Среброкрил да изгори града им? Би ли ме накарала да пратя Емон и Белон с армия, да видят дали могат да я изтръгнат? Искаш я, да, чувам те, нужна ти е… но тя няма нужда от теб, нито от мен, нито от Вестерос. Тя е мъртва. Погреби я.

Кралица Алисан не отлетяла до Лис, но и никога не простила напълно за думите, които изрекъл Негова милост в онзи ден. От известно време се съставяли планове двамата да направят нов обход следващата година, като се върнат в западните земи за първи път от двайсет години. Скоро след спречкването им кралицата уведомила Джеерис, че трябвало да замине сам. Тя се връщала на Драконов камък, сама, за да скърби за своите мъртви дъщери.

И станало тъй, че Джеерис Таргариен отлетял до Скалата на Кастърли и другите велики седалища на запада сам, през 88 г. СЗ. Този път дори посетил Светлия остров, тъй като омразният лорд Франклин бил безопасно в гроба си. Краля го нямало много по-дълго, отколкото възнамерявал първоначално; пътни строежи имал да инспектира, а и спирал непредвидено в по-малки градчета и замъци, за радост на дребни лордове и оземлени рицари. Принц Емон идвал с него в някои замъци, принц Белон в други, но никой от двамата не могъл да го убеди да се върне в Червената цитадела.

— От много време не бях виждал кралството си и не бях изслушвал народа си — казал им Негова милост. — Кралски чертог ще се справи съвсем добре във ваши ръце, и на майка ви.

Когато най-сетне изчерпал гостоприемството на западняците, не се върнал в Кралски чертог, а продължил направо към Предела, като прелетял на Вермитор от Крейкхол до Стар дъб, за да започне втори обход още докато първият приключвал. По това време отсъствието на кралицата било забелязано и Негова милост често се оказвал седнал до някоя чевръста девица или чаровна вдовица на пирове, или яздейки до тях, когато ловувал със сокол или с хрътки, но не обръщал внимание на никоя от тях. В Бандалон, когато най-младата дъщеря на лорд Блекбар била толкова дръзка, че да седне в скута му и да се опита да му подаде гроздово зърно в устата, той избутал ръката ѝ и рекъл:

— Простете, но аз имам кралица и нямам вкус към любовници.

През цялата 89-та СЗ кралят пътувал. В Планински рай за известно време към него се присъединила внучката му Ренис, която долетяла при него на Мелейс, Червената кралица. Заедно посетили островите Щитовете, където кралят никога не бил стъпвал. Джеерис се постарал да кацне на всичките четири Щита. На Зелен щит, в замъка на лорд Честър, принцеса Ренис му казала за плановете си да се омъжи и получила благословията му.

— Не би могла да избереш по-добър мъж — казал кралят.

Пътуването му накрая приключило в Староград, където посетил дъщеря си септа Меджел, благословен бил от Върховния септон и удостоен с пир от Конклава, и се забавлявал на турнир, устроен в негова чест от лорд Хайтауър. Сир Риам Редвин отново излязъл шампион.

Майстерите от онова време упоменават за отчуждаването между краля и кралицата като за Големия разлом. Отминаващото време и една последваща кавга, която била почти толкова горчива, му дали ново име: Първата кавга. Така е позната и до ден-днешен. Ще говорим за Втората кавга като му дойде времето.

Септа Меджел била тази, която запълнила разлома.

— Това е глупаво, татко — казала му тя. — Ренис ще се омъжи другата година и би трябвало да е голямо събитие. Ще иска всички ние да сме там, включително и ти, и майка. Архимайстерите те наричат Помирителя, чувала съм. Време е да се помирите.

Мъмренето имало желания ефект. Две седмици по-късно крал Джеерис най-сетне се върнал в Кралски чертог, а кралица Алисан се върнала от самоналоженото си изгнание на Драконов камък. Какви думи са си разменили не можем да знаем, но за дълго време след това те отново били толкова близки, колкото и преди.

В деветдесетата година след Завоеванието на Егон кралят и кралицата споделили един от най-хубавите си моменти заедно, когато отпразнували венчавката на тяхната най-голяма внучка, принцеса Ренис, за Корлис Веларион от Дрифтмарк, лорд на Приливите.

На трийсет и седем, Морската змия вече се прославил като най-великия мореплавател, когото Вестерос познавал, и след девет велики пътешествия се върнал у дома, за да се ожени и да създаде семейство.

— Само ти можеше да ме спечелиш от морето — казал на принцесата. — Върнах се от края на земята заради теб.

Ренис, шестнайсетгодишна, била безстрашна млада красавица и повече от подходяща партия за своя мореплавател. Драконова ездачка от тринайсетгодишна, тя настояла да пристигне за сватбата на Мелейс, Червената кралица, великолепната алена драконка, която носела някога леля ѝ Алиса.

— Можем да се върнем до края на земята — обещала тя на сир Корлис. — Но аз ще стигна там първа, защото ще летя.

— Това беше хубав ден — щяла да казва с тъжна усмивка кралица Алисан през годините, които ѝ оставали. Била на петдесет и четири в онази година, но за жалост нямала много хубави дни.

Не е в обхвата на тази история да описваме безконечните войни, интриги и съперничества на Свободните градове на Есос, освен когато те са влияели на съдбите на дома Таргариен и Седемте кралства. Един такъв момент възникнал през годините 90-та — 91-ва СЗ, по време на така наречената Мирска кървава баня. Няма да ви отегчаваме с подробности. Достатъчно е да кажем, че в град Мир две съперничещи си фракции се надпреварвали за превъзходство. Имало убийства, метежи, отравяния, изнасилвания, обесвания, изтезания и морски битки, преди едната страна да се наложи. Губещата фракция, прогонена от града, се опитала да се установи първо на Каменните стъпала, само че и оттам били прогонени, когато архонтът на Тирош се съюзил с една лига на пиратски крале. В отчаянието си мирците поели към остров Тарт, където десантите им изненадали Вечерната звезда. За кратко време завладели цялата източна страна на острова.

По онова време самите мирци не били нещо много повече от пирати, опърпана банда разбойници. Нито кралят, нито съветът му имали чувството, че ще е нужно много, за да бъдат изтласкани обратно в морето. Принц Емон щял да води щурма, както се решило. Мирците имали известна сила по море, тъй че Морската змия трябвало първо да откара флотата на Веларион на юг, за да защити лорд Боремунд, докато се прехвърли към Тарт, за да се съедини с войниците на Вечерната звезда. Обединената им сила щяла да бъде повече от достатъчна, за да си върнат целия Тарт от мирските пирати. А ако се окажело, че има неочаквани трудности, принц Емон щял да разполага с Караксес.

— Той обича да пали — казал принцът.

Лорд Корлис и флотата му отплавали от Дрифтмарк на деветия ден от третата луна на 92 г. СЗ. Принц Емон ги последвал няколко часа по-късно, след като се сбогувал с лейди Джослин и дъщеря им Ренис. Принцесата тъкмо научила, че очаква дете, иначе щяла да придружи баща си на Мелейс.

— В битка ли? — казал принцът. — Сякаш изобщо щях да позволя това. Ти имаш да водиш своята битка. Лорд Корлис ще очаква син, сигурен съм, а аз бих искал внук.

Това били последните думи, които щял да каже на дъщеря си. Караксес бързо надминал Морската змия и флотата му и се спуснал от небето над Тарт. Лорд Камерон, Вечерната звезда на Тарт, бил отстъпил в планинския хребет, който минава през средата на острова му, и вдигнал лагер в една скрита долина, от която можел да наблюдава движенията на мирците долу. Принц Емон се срещнал с него там и двамата почнали да съставят планове, докато Караксес изгълтал половин стадо кози.

Но лагерът на Вечерната звезда не бил толкова скрит, както се надявал, а димът от драконовите огньове привлякъл погледите на двама мирски съгледвачи, които се промъкнали през височините незабелязани. Един от тях разпознал Вечерната звезда, докато крачел през лагера привечер и разговарял с принц Емон. Мъжете на Мир са посредствени моряци и слабовати войници; оръжията им са кортик, кама и арбалет, за предпочитане намазани с отрова. Та един от мирските съгледвачи натегнал арбалета си зад скалите, където се криел. Надигнал се, прицелил се във Вечерната звезда на сто крачки надолу и пуснал стрелата. Сумракът и далечината направили прицела му не толкова сигурен и стрелата не улучила лорд Камерон… а поразила принц Емон, който стоял до него.

Желязната пръчка пробила гърлото на принца и се показала от врата. Принцът на Драконов камък паднал на колене и сграбчил стрелата, като да я изтръгне от гърлото си, но силата му си отишла. Емон Таргариен умрял, мъчейки се да проговори, удавен в собствената си кръв. Бил на трийсет и седем години.

Как могат думите ми да разкажат за скръбта, която помела Седемте кралства след това, за болката, изпитана от крал Джеерис и кралица Алисан, за празното ложе и горчивите сълзи на лейди Джослин, и как принцеса Ренис плакала, когато узнала, че баща ѝ никога няма да държи детето, което носела? Много по-лесно е да говоря за яростта на принц Белон и как се спуснал той над Тарт на Вхагар, виейки за мъст. Мирските кораби изгорели, както корабите на принц Морион изгорели девет години по-рано, а когато Вечерната звезда и лорд Боремунд връхлетели връз тях от планината, нямало накъде да бягат. Били посечени с хиляди и оставени да гният по бреговете, тъй че всяка вълна, която обливала пясъка, дни наред била обагрена в розово.

Белон Храбрия изиграл своята роля в касапницата, с Тъмна сестра в ръката. Когато се върнал в Кралски чертог с трупа на брат си, простолюдието се струпало на улиците; крещели името му и го поздравявали като герой. Но казват, че когато видял майка си, паднал в ръцете ѝ и заплакал.

— Избих хиляда от тях — казал, — но това няма да го върне.

А кралицата погалила косата му и рекла:

— Знам, знам.

Сезони идвали и си отивали в годините, които последвали. Имало горещи дни и топли дни, и дни, когато соленият вятър духал свеж от морето, имало изкласили поля напролет и изобилни жътви, и златни есенни следобеди, из цялото владение пътищата пълзели напред и нови мостове се издигали над реките. Кралят обаче не извличал наслада от всичко това, доколкото се знае.

— Всичко е зима вече — казал той на септон Барт една вечер, когато бил пил твърде много. След смъртта на Емон той винаги изпивал по чаша-три подсладено с мед вино вечер, за да му помогне да заспи.

През 93 г. СЗ шестнайсетгодишният син на принц Белон, Визерис, влязъл в Драконовата яма и поискал Балерион. Старият дракон най-сетне спрял да расте, но бил тромав и натежал и трудно се будел, и се възпротивил, когато Визерис го подкарал нагоре във въздуха. Младият принц прелетял три пъти около града преди да кацне отново. Възнамерявал да отлети до Драконов камък, казал той на баща си след това, но не мислел, че Черното страшилище имал силата за това.

След по-малко от година Балерион си отишъл. „Последното живо същество в целия свят, което видя Валирия в нейния блясък“, написал септон Барт. Самият Барт умрял четири години по-късно, през 98 г. СЗ. Великият майстер Елисар го предшествал с половин година. Лорд Редвин умрял през 89 г. СЗ, синът му сир Робърт — скоро след това. Нови хора заели местата им, но дотогава Джеерис вече наистина бил Стария крал и понякога щял да влиза в залата на съвета и да мисли: „Кои са тези хора? Познавам ли ги?“.

Негова милост тъгувал за принц Емон до края на дните си, но Стария крал не е и сънувал, че смъртта на Емон през 92 г. СЗ щяла да бъде като адските рогове от валирианската легенда, носещи смърт и унищожение на всички, които чуели техния звук.

Последните години на Алисан Таргариен били тъжни. В своята младост Добрата кралица Алисан обичала своите поданици, лордове, както и простосмъртни. Обичала своите женски дворцови съвети, да слуша, да научава и да прави каквото може, за да стане владението по-добро място. Видяла повече от Седемте кралства от всяка кралица преди или след нея, спала в сто замъка, очаровала сто лорда, уредила сто брака. Обичала музика, обичала да танцува, обичала да чете. И — о! — колко обичала да лети. Среброкрил я отнесла до Староград, до Вала и до хиляда места помежду им и Алисан ги видяла всичките така, както малцина други щели да ги видят, гледайки надолу от облаците.

Всички тези любови били изгубени за нея в последното десетилетие от живота ѝ.

— Моят чичо Мегор беше жесток — чували я да казва, — но старостта е по-жестока.

Похабена от раждания, пътувания и скръб, тя станала слаба и крехка след смъртта на Егон. Изкачването на хълмове станало изпитание за нея, а през 95 г. СЗ се подхлъзнала, паднала по витите стъпала и си счупила бедрото. Оттогава ходела с тояжка. Слухът ѝ също почнал да глъхне. Музиката била изгубена за нея, а когато се опитвала да седи на заседанията на съвета с краля, вече не разбирала и половината от това, което се казвало. Твърде нестабилна била за летене. Среброкрил я отнесла в небето за последен път през 93 г. СЗ. Когато се върнала на земята и се смъкнала с мъка от гърба на своя дракон, кралицата заплакала.

Повече от всички тези неща обичала децата си. „Никоя майка никога не е обичала повече децата си“, казал ѝ веднъж Великият майстер Бенифер, преди Тръпките да го отнесат. През последните дни от живота си кралица Алисан си спомнила думите му. „Мисля, че греши — написала тя, — защото със сигурност Майката Горе обичаше децата ми повече. Толкова много от тях ми отне.“

— Никоя майка не би трябвало никога да изгаря детето си — казала кралицата на погребалната клада на сина си Валерион, но от тринайсетте деца, които родила на крал Джеерис, само три щели да я надживеят. Егон, Гемон и Валерион умрели като бебета. Тръпките взели Денерис на шест годинки. Арбалет убил принц Емон. Алиса и Даела умрели в детското креватче, Визера — пияна на улицата. Септа Меджел, онази нежна душа, умряла през 96 г. СЗ, ръцете и краката ѝ станали на камък от сивата люспа, защото прекарала последните си години, грижейки се за поразени от ужасната болест.

Най-тъжна от всички била загубата на принцеса Гаел, Зимното дете, родена през 80 г. СЗ, когато кралица Алисан била на четирийсет и четири и мислела, че отдавна е подминала годините си за раждане. Момиче с мил нрав, но донякъде глуповато, Гаел останала с кралицата дълго след като другите ѝ деца пораснали и си заминали, но през 99 г. СЗ изчезнала от двора и скоро след това било обявено, че е умряла от лятна треска. Чак след като двамата ѝ родители си отишли, истината излязла на бял свят. Прелъстена и изоставена от странстващ певец, принцесата родила мъртъв син, а след това, смазана от скръб, нагазила във водите на залив Черна вода и се удавила.

Някои казват, че Алисан така и не се съвзела от тази загуба, защото само нейното Зимно дете ѝ било истинска приятелка в заника на живота ѝ. Саера все още била жива, някъде във Волантис (напуснала Лис няколко години преди това, жена с позорна слава, но богата), но тя била мъртва за Джеерис и всички писма, които Алисан ѝ пращала тайно от време на време, оставали без отговор. Вегон бил архимайстер в Цитаделата. Хладен и отчужден син, той израснал като хладен и отчужден човек. Пишел, както се полага на син. Думите му били почтителни, но нямало топлина в тях, и от много години Алисан не го била виждала.

Само Белон Храбрия останал близо до нея до края. Нейният Пролетен принц я навестявал толкова често, колкото можел, и винаги спечелвал усмивка от нея, но Белон бил принцът на Драконов камък, Ръка на краля, вечно в движение, седял до баща си на съвета, разисквал с лордовете.

— Ти ще бъдеш велик крал, по-велик дори от баща си — казала му Алисан последния път, когато били заедно. Не знаела. Как е могла да знае?

След смъртта на принцеса Гаел Кралски чертог и Червената цитадела станали непоносими за Алисан. Тя не можела повече като някога да е партньорка на краля в неговите усилия, а дворът бил пълен с непознати, чиито имена Алисан не можела да си спомни. Търсейки мир, тя се върнала на Драконов камък, където била прекарала най-щастливите дни от живота си с Джеерис, между първия и втория им брак. Старият крал щял да се събере с нея когато можел.

— Как става така, че аз вече съм Стария крал, а ти все още си Добрата кралица? — попитал я той веднъж.

Алисан се засмяла.

— Аз също съм стара, но все пак съм по-млада от теб.

Алисан Таргариен умряла на Драконов камък на първия ден от седмата луна на стотната година СЗ, цял век след Завоеванието на Егон. Била на шейсет и четири години.

Наследници на Дракона

Въпрос на наследство

Семената на войната често биват посявани във времена на мир.

Така било и във Вестерос. Кървавата борба за Железния трон, позната като Танца на драконите, водена 129-131 г. СЗ, имала своите корени половин столетие по-рано, през най-дългото и най-мирно царуване, на каквото потомците на Завоевателя се радвали някога, това на Джеерис Първи Таргариен Помирителя.

Стария крал и Добрата кралица управлявали заедно до нейната смърт през 100 г. СЗ (освен двата периода на отчуждение, познати като Първата и Втората кавга) и родили тринайсет деца. Четири от тях — двама синове и две дъщери — отраснали до зрялост, оженили се и родили свои деца. Никога преди или след това Седемте кралства не били благословени (или прокълнати, според гледището на някои) с толкова много принцове и принцеси Таргариен. От чреслата на Стария крал и утробата на неговата възлюбена кралица се пръкнала такава бъркотия от претенции и претенденти, че мнозина майстери мислели, че Танцът на драконите или някоя подобна борба е неизбежна.

Това не било явно в ранните години от царуването на Джеерис, защото в лицето на принц Емон и принц Белон Негова милост имал пословичното „наследник и отгоре“, а рядко владението е било благословено с двама по-способни принцове. През 62 г. СЗ, на седем години, Емон официално бил помазан за Принц на Драконов камък и наследник на Железния трон. Посветен в рицарски сан на седемнайсет, турнирен шампион на двайсет, той станал правният съветник на баща си и управител на законите на двайсет и шест. Макар и никога да не служел като Ръка на краля, това било само защото този пост бил зает от септон Барт, най-доверения приятел на Стария крал и „съучастник на моите усилия“. Нито пък Белон Таргариен бил по-малко успешен. По-младият принц спечелил рицарството си на шестнайсет, а го оженили на осемнайсет. Макар двамата с Емон да са се радвали на здравословно съперничество, никой не се съмнявал в обичта, която ги свързвала. Наследството изглеждало стабилно като камък.

Но камъкът започнал да се пропуква през 92 г. СЗ, когато Емон, принц на Драконов камък, бил убит на Тарт от стрела на мирски арбалет, прицелена в мъжа до него. Кралят и кралицата скърбели за загубата, и кралството с тях, но никой не бил по-наскърбен от принц Белон, който веднага отишъл на Тарт и отмъстил за брат си, като изтласкал мирците в морето. При завръщането си в Кралски чертог Белон бил поздравен като герой от ликуващите тълпи и прегърнат от баща си краля, който го провъзгласил за принц на Драконов камък и наследник на Железния трон. Декретът се радвал на широка подкрепа. Простолюдието обичало Белон Храбрия, а лордовете на кралството го виждали като очевиден наследник на брат му.

Но принц Емон имал дете: неговата дъщеря, Ренис, родена през 74 г. СЗ, вече била умна, способна и красива млада жена. През 90 г. СЗ, на шестнайсет години, тя се омъжила за кралския адмирал и управител на корабите Корлис от дома Веларион, лорд на Приливите, известен като Морската змия, на името на най-прочутия от многото му кораби. Нещо повече, принцеса Ренис носела дете, когато баща ѝ умрял. Като подарил Драконов камък на принц Белон, крал Джеерис не само подминавал Ренис, но също (вероятно) неродения ѝ син.

Кралското решение било съгласувано с една добре установена практика. Егон Завоевателя бил първият владетел на Седемте кралства, не неговата сестра Висения, две години по-стара от него. Самият Джеерис дошъл на Железния трон след чичо си узурпатор Мегор, въпреки че ако е бил в сила само редът на раждане, сестра му Рена имала по-добро основание за претенция. Джеерис не е взел решението си лесно; знае се, че е обсъждал въпроса с малкия си съвет. Несъмнено се е съветвал със септон Барт, както и по всички важни въпроси, а и на вижданията на Великия майстер Елисар била дадена голяма тежест. Всички били в съгласие. Белон, смел рицар на трийсет и пет, бил по-подходящ за управление от осемнайсетгодишната принцеса Ренис или нейното неродено бебе (което можело да е или да не е син, докато принц Белон вече имал двама здрави сина, Визерис и Демън). Обичта на поданиците към Белон Храбрия също била приведена като аргумент.

Някои не били съгласни. Самата Ренис първа възразила.

— Искаш да лишиш моя син от рожденото му право — казала тя на краля с ръка на издутия си корем.

Съпругът ѝ, Корлис Веларион, бил толкова разгневен, че се отказал от адмиралския пост и мястото си в малкия съвет и прибрал съпругата си в Дрифтмарк. Лейди Джослин от дома Баратеон, майката на Ренис, също се разгневила, както и нейният страховит брат Боремунд, лорд на Бурен край.

Най-несъгласна била Добрата кралица Алисан, която помагала на съпруга си в управлението на Седемте кралства в течение на много години, а сега видяла, че дъщерята на сина ѝ я подминават заради пола ѝ.

— Един владетел се нуждае от добра глава и вярно сърце — са прословутите ѝ думи към краля. — Мъжкият член е несъществен. Ако ваша милост наистина вярва, че на жените им липсва ум да управляват, явно нямате повече нужда от мен.

И така кралица Алисан напуснала Кралски чертог и отлетяла до Драконов камък на своя дракон Среброкрил. Двамата с крал Джеерис останали разделени две години, периодът на отчуждение е записан в историите като Втората кавга.

Стария крал и Добрата кралица отново се помирили благодарение на доброто съдействие на тяхната дъщеря септа Меджел, но изобщо не стигнали до съгласие по наследството. Кралицата умряла от изтощителна болест през 100 г. СЗ, на възраст шейсет и четири, като все още настоявала, че внучката ѝ Ренис и нейните деца са били нечестно измамени и лишени от правата им. „Момчето в корема“, нероденото дете, което било предмет на толкова много дебати, се оказало момиче: родило се през 93-та СЗ. Майка ѝ я нарекла Лена. Следващата година Ренис дала брат, Ленор. Дотогава принц Белон твърдо се укрепил като безспорен наследник, но въпреки това домът Веларион и домът Баратеон се вкопчили в убеждението, че малкият Ленор има по-основателна претенция за Железния трон, а неколцина дори привеждали доводи за правата на по-голямата му сестра и тяхната майка, Ренис.

През последните години от живота на кралица Алисан боговете ѝ нанесли много жестоки удари, както бе изредено преди. Нейна милост обаче познала и радости, както и скърби през същите тези години, главни между които били внуците. Имало и сватби също така. През 93 г. СЗ тя присъствала на сватбата на най-големия син на принц Белон, Визерис, за лейди Ема от дома Арин, единайсетгодишното дете на покойната принцеса Даела (бракът им не бил консумиран, докато невястата не разцъфтяла две години по-късно). През 97 г. Добрата кралица видяла втория син на Белон, Демън, да взима за съпруга лейди Рея от дома Ройс, наследничка на замъка Писан камък в Долината.

Големият турнир, проведен в Кралски чертог през 98 г. СЗ за отпразнуване на петдесетата година от царуването на крал Джеерис, със сигурност зарадвал сърцето на кралицата също така, защото повечето от оцелелите ѝ деца, внуци и правнуци се върнали, за да участват в пиршествата и празненствата. Никога от Ориста на Валирия не били виждани толкова много дракони на едно място и по едно време, казано е вярно. Последният сблъсък, в който рицарите от Кралската гвардия сир Риам Редвин и сир Клемент Краб счупили трийсет пики един срещу друг, преди крал Джеерис да ги обяви за съшампиони, бил обявен за най-доброто представяне на двубой, виждано някога във Вестерос.

Две седмици след края на турнира обаче старият приятел на краля септон Барт умрял кротко в съня си, след като служил вещо като Ръка на краля в течение на четирийсет и една години. Джеерис избрал лорд-командира на своята Кралска гвардия да заеме мястото му, но сир Риам Редвин не бил септон Барт, а несъмнената му сила с пика не се оказала много полезна за него като Ръка. „Някои проблеми не могат да се решат, като ги удариш с пръчка“, отлично отбелязал Великият майстер Алар. Негова милост нямал друг избор освен да отстрани сир Риам след само една година на поста. Обърнал се към сина си Белон да го замести и през 99 г. СЗ принцът на Драконов камък станал и Ръка на краля също така. Изпълнявал задълженията си възхитително; макар и не толкова учен като септон Барт, принцът се оказал добър в преценката си за хората и се обкръжил с верни подчинени и съветници. Владението щяло да се управлява добре, когато Белон Таргариен седнел на Железния трон, единодушни били и лордове, и простолюдие.

Нямало да го бъде. През 101 г. СЗ принц Белон се оплакал от бодеж в хълбока, докато ловувал в кралския лес. Болката се влошила, когато се върнал града. Коремът му се подул и втвърдил, а болката станала толкова силна, че го съборила на легло. Рунсайтър, новият Велик майстер, едва наскоро пристигнал от Цитаделата след като Алар починал от удар, успял да смъкне донякъде треската на принца и да му даде малко облекчение от агонията с млякото на мака, но състоянието му продължило да се влошава. На петия ден от болестта принц Белон умрял в спалнята си в Кулата на Ръката, като баща му седял до него и държал ръката му. След като отворил трупа, Великият майстер Рунсайтър описал причината като „спукан корем“.

Всичките Седем кралства плакали за Белон Храбрия и никой — повече от крал Джеерис. Този път, когато запалил погребалната клада на сина си, нямал дори утехата с любимата му съпруга до него. Старият крал никога не бил толкова сам. И ето, че отново Негова милост се изправил пред пареща дилема, защото отново наследството било под съмнение. След като и двамата безспорни наследници били мъртви и изгорени, вече нямало ясен наследник за Железния трон… но това не означавало, че липсвали претенденти.

Белон бил баща на трима синове от сестра си Алиса. Двама, Визерис и Демън, все още били живи. Ако Белон бил взел Железния трон, Визерис би го последвал без спорове, но трагичната смърт на принца на Короната на четирийсет и четири размътила наследяването. Претенциите на принцеса Ренис и нейната дъщеря, Лена Веларион, отново били поставени на дневен ред… а дори и те да бъдели подминати заради пола им, пред сина на Ренис, Ленор, не стояла такава пречка. Ленор Веларион бил мъж и можел да претендира за произход от по-големия син на Джеерис, докато момчетата на Белон произхождали от по-малкия.

Нещо повече, крал Джеерис все още имал един жив син: Вегон, архимайстер в Цитаделата, носител на пръстена и пръчка и маска от жълто злато. Известен бил като Вегон Бездраконовия и самото му съществуване до голяма степен било забравено от повечето в Седемте кралства. Макар и само на четирийсет, Вегон бил бледен и крехък, отдаден на алхимия, астрономия, математика и други тайнствени изкуства. Още като момче той не бил харесван много. Малцина го смятали за възможен избор да седи на Железния трон.

И все пак тъкмо към архимайстер Вегон се обърнал кралят и призовал последния си син в Кралски чертог. Какво са си казали остава предмет на спор. Според някои кралят предложил на Вегон трона, но той отказал. Други твърдят, че кралят само потърсил съвета му. До двора стигнали донесения, че Корлис Веларион трупал кораби и мъже на Дрифтмарк, за да „защити правата“ на сина си, Ленор, докато Демън Таргариен, сприхав и избухлив младеж на двайсет години, събрал своя шайка наемници в подкрепа на брат си Визерис. Жестоката борба за наследството била вероятна независимо кого щял да обяви Стария крал за свой наследник. Няма съмнение, че точно заради това Негова милост страстно се вкопчил в решението, предложено от архимайстер Вегон.

Крал Джеерис оповестил намерението си да свика Велик съвет, който да разгледа, обсъди и в крайна сметка да реши проблема за наследството. Всички велики и по-низши лордове на Вестерос щели да бъдат поканени да присъстват, заедно с майстери от Цитаделата на Староград и септи и септони, които да говорят от името на Вярата. Нека претендентите изложат своите основания пред събраните лордове, постановил Негова милост. Той щял да се подчини на решението на съвета, когото и да избере.

Решено било съветът да бъде проведен в Харънхъл, най-големия замък във владението. Никой не знаел колко лордове ще дойдат, тъй като такъв съвет никога не бил провеждан преди, но се сметнало за разумно да има място поне за петстотин лорда и техните свити. Присъствали над хиляда лордове. Половин година им отнело, докато се съберат (няколко дори дошли, когато съветът вече се разтурвал). Дори Харънхъл не могъл да побере такова множество, защото всеки лорд бил придружен от свита от рицари, скуайъри, коняри, готвачи и слуги. Тимънд Ланистър, лорд на Скалата на Кастърли, довел със себе си триста души. За да не падне по-долу, лорд Матос Тирел от Планински рай довел петстотин.

Лордове дошли от всяко кътче на владението, от Дорнските погранични земи до сянката на Вала, от Трите сестри до Железните острови. Вечерната звезда на Тарт бил там и лордът на Самотния фар. От Зимен хребет дошъл лорд Едард Старк, от Речен пад лорд Гроувър Тъли, от Долината Йорбърт Ройс, регент и защитник на младата Джейн Арин, господарка на Орлово гнездо. Дори дорнците били представени: принцът на Дорн изпратил дъщеря си и двайсет дорнски рицари в Харънхъл като наблюдатели. Върховният септон дошъл от Староград да благослови събранието. Едри и дребни търговци се стекли към Харънхъл със стотици. Странстващи рицари и наемници дошли с надеждата да намерят работа за своите мечове, джебчии дошли да дебнат за пари, стари жени и млади момичета дошли да си търсят съпрузи. Крадци и курви, перачки и препитаващи се от войнишки лагери, певци и пантомимисти, стичали се от изток и от запад, от север и от юг. Цял град от шатри изникнал извън стените на Харънхъл и покрай езерния бряг на левги във всяка посока. За известно време Харънхъл станал четвъртият град във владението; само Староград, Кралски чертог и Ланиспорт били по-големи.

Не по-малко от четиринайсет претенции били грижливо разгледани и обсъдени от събралите се лордове. От Есос дошли трима съперници претенденти, внуци на крал Джеерис посредством дъщеря му Саера, всеки от различен баща. За едного казвали, че бил самото копие на дядо си на младини. Друг, копеле, родено от триарх на Стар Волантис, пристигнал с торби злато и миниатюрен слон. Щедрите дарове, които разпределил между по-дребни лордове, несъмнено подпомогнали каузата му. Слонът не се оказал толкова полезен. (Самата принцеса Саера все още била жива и здрава във Волантис, и само на трийсет и четири години; собствената ѝ претенция очевидно превъзхождала тези на незаконните ѝ синове, но тя решила да не настоява. „Имам си своето кралство тук“, казала тя, когато я попитали дали смята да се върне във Вестерос.) Друг съперник за трона извадил сноп пергаменти, който показвал, че е потомък на Гемон Славния, най-великия от лордовете Таргариен на Драконов камък преди Завоеванието, по линия на една по-млада дъщеря и дребен лорд, за когото тя се омъжила, и на седем поколения след това. Имало и един едър мускулест войник, който твърдял, че бил незаконен син на Мегор Жестокия. За доказателство бил довел майка си, престаряла щерка на ханджия, която заявила, че някога била изнасилена от Мегор. (Лордовете били готови да повярват за изнасилването, но не и че актът ѝ е докарал дете.)

Великият съвет обсъждал тринайсет дни. Слабите основания на деветима по-дребни претенденти били преценени и отхвърлени (един такъв, странстващ рицар, който се представил като незаконен син на самия крал Джеерис, бил задържан и хвърлен в тъмниците, след като кралят го изобличил като лъжец). Архимайстер Вегон бил изключен заради клетвите му, а принцеса Ренис и нейната дъщеря заради пола им, при което останали двама претенденти с най-голяма поддръжка: Визерис Таргариен, най-големият син на принц Белон и принцеса Алиса, и Ленор Веларион, синът на принцеса Ренис и внук на принц Емон. Визерис бил внук на Стария крал, Ленор — негов правнук. Принципът на първородството облагодетелствал Ленор, принципът на кръвната близост — Визерис. Визерис също така бил последният Таргариен, яздил Балерион… макар че след смъртта на Черното страшилище през 94 г. СЗ той никога повече не се качил на дракон, докато на момчето Ленор тепърва му предстояло да направи първия си полет на своя млад дракон, великолепен сиво-бял звяр, който нарекъл Морски дим.

Но претенцията на Визерис произтичала от баща му, тази на Ленор от майка му, а повечето лордове чувствали, че мъжката линия трябва да има предимство пред женската. Нещо повече, Визерис бил мъж на двайсет и четири, Ленор — момче на седем. Заради всички тези причини претенцията на Ленор била смятана като цяло за по-слаба, но майката и бащата на момчето били такива могъщи и влиятелни фигури, че не можела да се пренебрегне изцяло.

Може би тук е добро място да добавим още няколко думи за неговия баща, Корлис от дома Веларион, лорд на Приливите и Господар на Дрифтмарк, прославен в песен и разказ като Морската змия, и определено една от най-необикновените фигури на века. Благороден дом с легендарно валирианско родословие, Веларионите дошли във Вестерос още преди Таргариените, ако може да се вярва на фамилните им истории, установили се в Гърлото на ниския и плодороден остров Дрифтмарк (наречен така заради плавея, който приливите ежедневно донасяли на брега), вместо на каменния му димящ съсед Драконов камък. Макар и никога да не били драконови ездачи, Веларионите в течение на столетия останали най-старите и най-близките съюзници на Таргариените. Тяхната стихия била морето, не небето. По време на Завоеванието тъкмо корабите на Веларион пренесли войниците на Егон през залив Черна вода, а по-късно формирали по-голямата част от кралската флота. През първото столетие от управлението на Таргариен толкова много лордове на Приливите служили в малкия съвет като управители на корабите, че службата се възприемала като почти наследствена.

Но дори с такива предтечи Корлис Веларион бил сам за себе си, мъж колкото гениален, толкова и неуморен, колкото авантюристичен, толкова и амбициозен. На синовете на морското конче (герба на дома Веларион) било традиционно да им се дава да опитат живота на мореплавателя, но никой Веларион преди или след това не се заемал с живота на корабния борд толкова жадно, колкото момчето, което щяло да стане Морската змия. За пръв път прекосил Тясното море на шест години, като плавал до Пентос с чичо си. Оттогава правел такива пътувания всяка година. И не пътувал като пасажер: катерел се по мачтите, връзвал възли, търкал палуби, гребял, запушвал течове, вдигал и спускал платна, дежурел на вранското гнездо, научил се на навигация. Капитаните му казвали, че никога не били виждали такъв роден моряк.

На шестнайсет самият той станал капитан, като с една рибарска лодка, наречена „Треска кралица“, преплавал от Дрифтмарк до Драконов камък и обратно. През следващите години корабите му ставали все по-големи и по-бързи, пътуванията му — по-дълги и по-опасни. Повел кораби покрай долната страна на Вестерос, за да посети Староград, Ланиспорт и Лордспорт на Пайк. Плавал до Лис, Тирош, Пентос и Мир. Отвел „Лятната дева“ до Волантис и Летните острови, а „Леденият вълк“ — на север до Браавос, Източен крайморски страж и Хардхоум, преди да завие в Тръпнещото море към Лорат и Пристана на Ибин. На едно по-късно пътуване с „Леденият вълк“ се отправил отново на север, но намерил само замръзнали води и айсберги, големи колкото планини.

Най-прочутите му пътешествия били онези, които направил на кораба, който лично конструирал и построил, „Морската змия“. Търговци от Староград и Арбор често плавали чак до Карт в търсене на подправки, коприна и други съкровища, но Корлис Веларион и „Морската змия“ били първите, които отишли отвъд Карт, минавайки през Нефритените порти до Юай Тай и остров Ленг, за да се върнат с толкова богат товар коприна и подправки, че те удвоили богатството на дома Веларион. При второто си пътуване с „Морската змия“ стигнал дори още по-далече, до Асшаи край Сянката; при третото опитал през Тръпнещото море, като станал първият вестерос, проврял се през Хилядата острова и посетил голите студени брегове на Н’гхаи и Мосови.

В крайна сметка „Морската змия“ направил девет пътувания. На деветото сир Корлис го върнал до Карт, натоварен с достатъчно злато, за да купи още двайсет кораба и да ги натовари всички с шафран, пипер, мускатово орехче, слонове и топове най-фина коприна. Само четиринайсет от флотата пристигнали безопасно в Дрифтмарк, а всички слонове умрели в морето, но въпреки това приходите от това пътуване били толкова огромни, че Веларионите станали най-богатия дом в Седемте кралства, надминавайки дори Хайтауър и Ланистър, макар и за кратко.

Богатството на сир Корлис свършило добра работа, когато състареният му дядо умрял на възраст осемдесет и осем и Морската змия станал лорд на Приливите. Седалището на дома Веларион бил замъкът Дрифтмарк, тъмно, мрачно място, винаги влажно и често пъти наводнено. Лорд Корлис вдигнал нов замък на другата страна на острова. Висок прилив бил построен от същия светъл камък като Орлово гнездо, тънките му кули били увенчани с покриви от ковано сребро, които блестели на слънцето. Когато идвали утринните и вечерните приливи, замъкът бил обкръжен от морето, свързан със същинския Дрифтмарк само с една издигната пътека. В този нов замък лорд Корлис преместил древния Трон от плавей (дар от краля Мерлинг според легендата).

Морската змия строил кораби също тъй. Царската флота се утроила през годините, в които служил на Стария крал като управител на корабите. Дори след като изоставил този пост, той продължил да строи, замествайки бойни кораби с търговски галери. Под тъмните зацапани със сол стени на замък Дрифтмарк три скромни рибарски селца се слели в процъфтяващо градче, наречено Корпуса, заради редиците корабни корпуси, които винаги можело да се видят под замъка. На другата страна на острова, близо до Висок прилив, друго село било преобразено в Градчето на подправките, чиито пристани и кейове гъмжали от корали от Свободните градове и отвъд тях. Разположен пряко на Гърлото, Дрифтмарк бил по-близо до Тясното море от Дъскъндейл или Кралски чертог, тъй че Градчето на подправките скоро започнало да изземва много от превоза, който иначе щял да продължава към тези пристанища, и домът Веларион ставал още по-богат и по-могъщ.

Лорд Корлис бил амбициозен човек. През своите девет пътувания на „Морската змия“ той непрекъснато искал да продължи напред, да стигне там, където никой не е стигал преди, и да види какво се простира отвъд картите. Макар да постигнал много и много в живота си, рядко бивал удовлетворен, казвали хората, които го познавали най-добре. В Ренис Таргариен, дъщеря на най-големия син и наследник на Стария крал, той намерил съвършената си партньорка, една от най-одухотворените, красиви и горди жени във владението, и драконов ездач също така. Синовете и дъщерите им щели да се реят из небесата, очаквал лорд Корлис, и един ден един от тях щял да седне на Железния трон.

Не е изненадващо, че Морската змия бил горчиво разочарован, когато принц Емон умрял и крал Джеерис подминал дъщерята на Емон, Ренис, в полза на неговия брат, Белон Пролетния принц. Но сега изглеждало, че колелото отново се е завъртяло и погрешното можело да се изправи. Така лорд Корлис и неговата съпруга принцеса Ренис пристигнали в Харънхъл във високо положение, използвайки богатството и влиянието на дома Веларион, за да убедят събраните лордове, че техният син, Ленор, трябва да бъде припознат като наследник на Железния трон. В тези усилия били подкрепени от лорда на Бурен край Боремунд Баратеон (дядо на Ренис и прадядо на момчето Ленор), от лорд Старк на Зимен хребет, лорд Мандърли на Бял пристан, лорд Дъстин на Бароутън, лорд Блекууд на Гарваново дърво, лорд Бар Емън на Острия нос, лорд Селтигар от Острова на Нокътя и други.

Но това не било достатъчно. Макар лорд и лейди Веларион да били красноречиви и щедри в усилията си в полза на своя син, решението на Великия съвет изобщо не било под съмнение. С голяма разлика събраните лордове избрали Визерис Таргариен като законен наследник на Железния трон. Въпреки че майстерите, които броили гласовете, изобщо не разкрили истинските числа, след това се говорело, че гласовете били в съотношение повече от двайсет към едно.

Крал Джеерис не присъствал на съвета, но когато вестта за решението стигнала до него, Негова милост благодарил на лордовете за службата им и с благодарност връчил титлата принц на Драконов камък на своя внук Визерис. Бурен край и Дрифтмарк приели решението, макар и с неохота; вотът бил толкова съкрушителен, че дори бащата и майката на Ленор разбрали, че не могат да се надяват да победят. В очите на мнозина Великият съвет от 101 г. СЗ по този начин установил един железен прецедент по въпросите за наследяването — независимост от старшинството: Железният трон на Вестерос не можело да мине в ръцете на жена, нито през жена на нейните мъжки потомци.

За последните години на царуването на крал Джеерис няма много за разказване. Принц Белон служил на баща си и като Ръка на краля, и като принц на Драконов камък, но след смъртта му Негова милост избрал да раздели тези почести. За своя нова Ръка поканил сир Ото Хайтауър, по-млад брат на лорд Хайтауър от Староград. Сир Ото довел жена си и децата си в двора със себе си и служил на крал Джеерис вярно през годините, които му оставали. Тъй като силата и умът на Стария крал започнали да гаснат, той често оставал прикован на легло. Развитата не за възрастта си петнайсетгодишна дъщеря на Ото, Алисент, станала негова неизменна придружителка, приготвяла ястията на Негова милост, четяла му, помагала му да се изкъпе и облече. Старият крал я бъркал понякога с някоя от дъщерите си, като я наричал с техните имена; към края станал убеден, че е неговата дъщеря Саера, върнала се при него от другия край на Тясното море.

През 103 г. СЗ крал Джеерис умрял в леглото си, докато Алисент му четяла от „Неестествена история“ на септон Барт. Негова милост бил на деветдесет и шест години и властвал над Седемте кралства, откакто седнал на Железния трон на четиринайсет. Останките му били изгорени в Драконовата яма, пепелта му погребана с тази на Добрата кралица Алисан на Драконов камък. Цял Вестерос скърбял. Дори в Дорн, където не се простирала неговата власт, мъже плачели, а жени си дерели дрехите.

В съответствие със собствените му желания и решението на Великия съвет от 101 г. неговият внук Визерис го наследил и се качил на Железния трон като крал Визерис I Таргариен. По време на неговото въздигане крал Визерис бил на двайсет и шест години. Бил женен от десетилетие за братовчедка, лейди Ема от дома Арин, самата тя внучка на Стария крал и Добрата кралица Алисан чрез майка ѝ, покойната принцеса Даела (поч. 82 г. СЗ). Лейди Ема претърпяла няколко помятания и смъртта на един син в люлката през брака си (някои майстери твърдели, че се е оженила и легнала с мъж твърде рано), но също тъй родила една здрава дъщеря, Ренира (род. 97 г. СЗ). Новият крал, както и неговата кралица, обичали до безумие момичето, единственото им живо дете.

Мнозина смятат царуването на крал Визерис Първи за върха на мощта на Таргариен във Вестерос. Извън всякакво съмнение имало повече лордове и принцове, претендиращи, че носят кръвта на дракона, отколкото в който и да е период преди или след това. Макар Таргариените да продължили своята традиционна практика да се женят брат за сестра, чичо за племенничка и братовчед за братовчедка при всяка възможност, имало е също така важни брачни съюзи извън кралската фамилия, чиито плодове щели да изиграят важни роли във войната, която предстояла. Имало също така повече дракони от когато и да било преди, а няколко от драконките редовно снасяли купчини яйца. Не всички тези яйца се излюпили, но много от тях — да, и станало обичайно за бащите и майките на новородени принцчета да поставят драконово яйце в люлките им, съгласно традиция, чието начало поставила принцеса Рена много години преди това; така благословените деца неизменно се привързвали към новоизлюпените и ставали драконови ездачи.

Визерис I Таргариен имал щедър, ведър нрав и бил много обичан от лордовете си, както и от простолюдието. Царуването на Младия крал, както го нарекло простолюдието при въздигането му, било мирно и благоденстващо. Щедростта на Негова милост била легендарна и Червената цитадела се превърнала в място на песен и бляскав разкош. Крал Визерис и кралица Ема били домакини на много пирове и турнири и обсипвали със злато, постове и почести своите фаворити.

В центъра на веселието, обичано и обожавано от всички, било единственото им оцеляло дете, принцеса Ренира, малкото момиченце, на което дворцовите певци дали прозвището Радостта на владението. Макар да била само на шест, когато баща ѝ седнал на Железния трон, Ренира Таргариен била преждевременно развито дете, умна, дръзка и красива, както може да е красив само човек с драконова кръв. На седем станала драконов ездач, понасяла се в небето на младия дракон, който нарекла Сиракс, на една богиня на Стара Валирия. На осем на принцесата ѝ възложили службата на виночерпка… но само на нейния баща, краля. На маса, на турнир и на дворцов съвет оттогава насетне крал Визерис рядко бил виждан без дъщеря му до него.

Междувременно досадата на управлението била оставена главно на малкия съвет на краля и неговата Ръка. Сир Ото Хайтауър продължил на този пост, като служел на внука така, както някога служел на дядото; способен мъж, съгласни били всички, въпреки че някои го намирали за горд, груб и високомерен. Колкото по-дълго служел, толкова по-властен ставал сир Ото, казвали, и много велики лордове и принцове почнали да недоволстват от държането му и да завиждат за достъпа му до Железния трон.

Най-големият му съперник бил Демън Таргариен, амбициозният буен и раздразнителен по-млад брат на краля. Принц Демън спечелил рицарските си шпори на шестнайсет и Стария крал лично му връчил Тъмна сестра в признание за юначеството му. Оженил се за Господарката на Писан камък през 97 г. СЗ, при управлението на Стария крал, но бракът не бил успешен. Принц Демън намирал Долината на Арин за скучна („В Долината мъжете ебат овце — написал той. — Човек не може да ги вини. Техните овце са по-хубави от жените им.“) и скоро започнал да изпитва неприязън към лейди съпругата си, която наричал „моята бронзова кучка“ заради руническата бронзова броня, носена от лордовете на дома Ройс. При въздигането на брат му на Железния трон принцът помолил бракът му да бъде отменен. Визерис отхвърлил молбата, но позволил на Демън да се върне в двора, където той заседавал в малкия съвет и служил като управител на хазната през 103-104 г. и управител на законите за половин година, през 104-та.

Управлението обаче отегчило принца воин. По-добре се справил, когато крал Визерис го назначил за командир на Градската стража. Като открил, че стражите са зле въоръжени и облечени с парцали и дрипи, Демън ги въоръжил всичките с кортик, къс меч и тояга и ги бронирал с плетена ризница (с нагръдници за офицерите), и им дал дълги наметала в златист цвят, за да могат да ги носят с гордост. Оттогава мъжете на Градската стража станали известни като „златните плащове“.

Принц Демън се захванал страстно с работата на златните плащове и често обикалял по улиците на Кралски чертог с мъжете си. В това, че направил града по-подреден, никой не може да се съмнява, но дисциплината му била жестока. Режел ръцете на джебчиите, скопявал изнасилвачите и кълцал носовете на крадци, и убил трима в улична свада през първата година като командир. Скоро принцът станал добре познат във всички упадъчни места в Кралски чертог. Станал позната гледка в долнопробни винарни (където пиел без пари) и бърлоги за хазарт (които винаги напускал с повече пари, отколкото на влизане). Макар да лягал с безброй курви в градските бардаци и да разправяли, че особено обичал да дефлорира девици, една млада танцьорка от Лис скоро станала негова фаворитка. Казвала се Мизария, но съперничките и враговете ѝ я наричали Мизерия Белия червей.

Тъй като крал Визерис нямал жив син, Демън смятал себе си за законния наследник на Железния трон и се домогвал до титлата Принц на Драконов камък, която Негова милост отказал да му даде… но към края на 105 г. СЗ бил известен на приятелите си като Принца на града, а на простолюдието като лорд Квартала на бълхите. Въпреки че кралят не желаел Демън да го наследи, запазил обичта си към по-младия си брат и бързо му прощавал многобройните прегрешения.

Принцеса Ренира също обичала чичо си, тъй като Демън бил много грижовен към нея. Всеки път, щом прехвърлял Тясното море на своя дракон, ѝ носел на връщане по някой екзотичен дар. Кралят омекнал и надебелял с годините. Визерис така и не взел друг дракон след смъртта на Балерион, нито си падал много по рицарски двубои, лов или упражнения с меча, докато принц Демън го превъзхождал в тези сфери и като че ли бил всичко, което брат му не бил: стегнат и строен, прочут воин, буен, дързък и наистина опасен.

И тук трябва да се отклоним, за да кажем дума за нашите извори, защото много от станалото през следващите години станало зад затворени врати, в усамотението на заседателни зали и спални, и пълната истина за него вероятно никога няма да се узнае. Разполагаме, разбира се, с хрониките, изложени от Великия майстер Рунсайтър и тези след него, както и с много дворцови документи, всички кралски декрети и прокламации, но те съобщават само малка част от историята. За останалото трябва да гледаме в описания, написани десетилетия по-късно от децата и внуците на замесените в събитията от тези времена: лордове и рицари, съобщаващи за събития, свидетели на които са били техните предци, възпоминания от трета ръка на застарели слуги, разказващи за скандалите от тяхната младост. Макар те да са несъмнено от полза, толкова много време е минало между събитията и записването им, че неизбежно са се промъкнали много обърквания и противоречия. Нито пък тези възпоминания се съгласуват винаги.

За съжаление това е вярно също и за двете описания от наблюдатели от първа ръка, които са стигнали до нас. Септон Юстас, който е служил в кралската септа в Червената цитадела през повечето от това време, а по-късно се е издигнал до ранговете на Най-верните, е съставил най-подробната история на този период. Доверено лице и изповедник на крал Визерис и неговите кралици, Юстас бил в положение да знае много и за ставащото. Нито е бил сдържан в записването дори на най-стъписващите и пикантни слухове и обвинения, въпреки че ядрото на „Царуването на крал Визерис, Първия с това име, и дошлия след това Танц на драконите“ си остава една трезва и донякъде скучна история.

За да балансираме Юстас, разполагаме със „Свидетелството на Гъбата“, основано на устния разказ на дворцовия шут (изложено от един писар, който забравил да добави името си), който в различни времена правел щуротии за забавление на крал Визерис, принцеса Ренира и двамата Егони, Втория и Третия. Три стъпки високо джудже, надарено с огромна глава (както добавя той неохотно, още по-огромен член), Гъбата го смятали за малоумен, тъй че крале, лордове и принцеси не криели тайните си от него. Докато септон Юстас записва тайните на спалнята и бардака в приглушени, обвинителни тонове, то Гъбата се наслаждава на същите и неговата „Свидетелството“ не включва почти нищо друго освен мръснишки истории и клюки, трупайки едно върху друго убийства с кинжал, отравяния, измени, съблазнявания и разврат. На колко от това може да се вярва е въпрос, на който честният историк не може да се надява да отговори, но си заслужава да се отбележи, че крал Белор Блажения постановил всяко едно копие от хрониката на Гъбата да бъде изгорено. За наш късмет няколко били спасени от огъня.

Септон Юстас и Гъбата не винаги се съгласуват в подробностите, а на моменти описанията им значително се различават едно от друго, както и от дворцовите записи и хрониките на Великия майстер Рунсайтър и служилите след него. Но разказите им все пак обясняват много и много неща, които иначе бяха изглеждали озадачаващи, а по-късни описания потвърждават достатъчно от тях, за да се предположи, че съдържат поне определена част истина. Въпросът на кое да вярваме и в кое да се усъмним остава да си го реши всеки изследовател.

По един пункт Гъбата, септон Юстас, Великият майстер Рунсайтър и всички други наши извори си съвпадат: сир Ото Хайтауър, Ръката на краля, изпитвал голяма неприязън към брата на краля. Тъкмо сир Ото убедил Визерис да махне принц Демън от поста управител на хазната, а след това — и като управител на законите, действия, за които Ръката скоро щял да съжали. Като командир на Градската стража, с две хиляди души под неговата команда, Демън придобил повече власт от всякога. „По никакъв начин не може да се допусне принц Демън да се качи на Железния трон — написал Ръката на брат си, лорда на Староград. — Той ще е вторият Мегор Жестокия, ако не и по-лошо.“ Желанието (тогава) на сир Ото било принцеса Ренира да наследи баща си. „По-добре Радостта на владението, отколкото лорда на Квартала на бълхите“, написал той. И не бил единственият с това мнение. Но партията му се изправила пред трудно преодолимо препятствие. Ако прецедентът, създаден от Великия съвет през 101 г., се спазел, то мъж претендент трябвало да надделее над жена. При липсата на законен син братът на краля щял да дойде преди дъщерята на краля, както Белон дошъл преди Ренис през 92 г. СЗ.

Колкото до възгледите на самия крал, всички хроники са единодушни, че крал Визерис мразел раздорите. Макар изобщо да не бил сляп за недостатъците на брат си, ценял спомените си за волното авантюристично момче, какъвто Демън бил някога. Дъщеря му била най-голямата радост в живота му, казвал той често, но братът си е брат. Непрекъснато се стремял да помири принц Демън и сир Ото, но враждебността между двамата мъже тлеела непрестанно под фалшивите усмихнати маски, които носели в двора. Когато го притискали по въпроса, крал Визерис казвал само, че бил сигурен, че кралицата му скоро ще му дари син. А през 105 г. СЗ обявил пред двора и малкия съвет, че кралица Ема отново носи дете.

През същата тази съдбовна година сир Кристън Коул бил назначен в Кралската гвардия, за да запълни мястото, отворено със смъртта на легендарния сир Риам Редвин. Роден като син на стюард в служба на лорд Дондарион от Черен пристан, сир Кристън бил чаровен млад рицар на двайсет и три години. За първи път привлякъл вниманието на двора, когато спечелил груповия бой, проведен при Девиче езеро в чест на въздигането на крал Визерис. В последните моменти на боя сир Кристън избил Тъмна сестра от ръката на принц Демън с боздугана си, за радост на Негова милост и за гняв на принца. След това дал на седемгодишната принцеса Ренира лавровия венец на победителя и я помолил за брошката ѝ, за да я носи по време на единичните двубои. В двубоите отново надвил принц Демън и свалил от конете и двамата прочути близнаци Каргил, сир Арик и сир Ерик от Кралската гвардия, преди да падне от лорд Лимънд Малистър.

Със светлозелените си очи, въгленовочерната си коса и естествения си чар Коул скоро станал фаворит на всички дами в двора… не на последно място сред които и самата Ренира Таргариен. Толкова прехласната била тя от чаровете на мъжа, когото наричала „моя бял принц“, че помолила баща си да обяви сир Кристън за неин личен щит и защитник. Оттогава насетне сир Кристън винаги носел брошката ѝ в двубоите и бил неизменно до нея по време на пирове и веселби.

Скоро след като сир Кристън навлякъл белия плащ, крал Визерис поканил Лайънъл Стронг, лорд на Харънхъл, да се включи в малкия съвет като управител на законите. Едър мъж, здравеняк и оплешивяващ, лорд Стронг се радвал на страховитата слава на бияч. Тези, които не го познавали, често го взимали за звяр, бъркайки мълчанието му и бавното му говорене с глупост. Това било далече от истината. Лорд Лайънъл учил в Цитаделата като младеж и спечелил шест брънки на веригата си преди да реши, че животът на майстер не е за него. Бил образован и начетен, знанието му на законите на Седемте кралства било изчерпателно. Трижди женен и трижди овдовял, лордът на Харънхъл довел две дъщери девици и двама сина със себе си в двора. Момичетата станали лични слугини на принцеса Ренира, докато по-големия им брат, сир Харвин Стронг, наричан Троши кости, го направили капитан в златните плащове. По-младото момче, Ларис Кривото стъпало, станал един от кралските изповедници.

Така стояли нещата в Кралски чертог в края на 105 г. СЗ, когато кралица Ема била поставена на легло в Твърдината на Мегор и умряла, докато раждала сина, когото Визерис Таргариен желаел от толкова дълго. Момчето (наречено Белон, на бащата на краля) я надживяло само един ден, потапяйки краля и двора в скръб… освен може би принц Демън, когото видели в един бардак на Улицата на коприната да си прави пиянски шеги със знатните си приятели за „наследника за ден“. Когато новината за това стигнала до краля (според легендата курвата, която седяла в скута на Демън, го осведомила, но свидетелството подсказва, че всъщност е бил един от пияните му приятели, капитан от златните плащове, домогвал се до повишение), Визерис се вбесил. На Негова милост най-сетне му дошло до гуша от неблагодарния му брат и неговите амбиции.

След като траурът за неговите съпруга и син изтекъл, кралят бързо се задвижил да разреши отдавна тлеещият проблем с наследството. Пренебрегвайки прецедентите, наложени от крал Джеерис през 92-ра и Великия съвет през 101-ва, Визерис обявил дъщеря си, Ренира, за своя законна наследничка и я провъзгласил за Принцеса на Драконов камък. В пищна церемония в Кралски чертог стотици лордове се поклонили на Радостта на владението, докато тя седяла в нозете на баща си в подножието на Железния трон, и се заклели да зачетат и защитят правото ѝ на наследство.

Принц Демън обаче не бил сред тях. Разгневен от декрета на краля, принцът напуснал Кралски чертог, като напуснал и Градската стража. Отишъл първо до Драконов камък, като взел със себе любовницата си Мизария на гърба на своя дракон Караксес, тънкия червен звяр, който простолюдието наричало Кървавия чръв. Там останал за половин година, през което време направил дете на Мизария.

Когато научил, че конкубинката му е бременна, принц Демън ѝ подарил драконово яйце, но с това също прекалил и събудил гнева на брат си. Крал Визерис му заповядвал да върне яйцето, да изгони курвата си и да се върне при законната си жена, иначе ще бъде осъден като изменник. Принцът се подчинил, макар и неохотно, отпратил Мизария (без яйце) обратно в Лис, докато той самият отлетял до Писан камък в Долината и неприятната компания на своята „бронзова кучка“. Но Мизария загубила детето си по време на буря по Тясното море. Когато вестта стигнала до принц Демън, той не изрекъл нито сричка на скръб, но сърцето му се вкоравило срещу краля, неговия брат. Оттам насетне говорел за крал Визерис само с презрение и размишлявал ден и нощ над наследяването.

Въпреки че принцеса Ренира била обявена за наследничка на баща си, имало много хора във владението, в двора и извън него, които все още се надявали, че Визерис би могъл да стане баща на мъжки наследник, защото Младия крал все още не бил и на трийсет. Великият майстер Рунсайтър първи подканил Негова милост да се ожени отново, дори предложил подходящ избор: лейди Лена Веларион, която току-що навършила дванайсет. Пламенна млада девица, едва наскоро разцъфтяла, лейди Лена била наследила красотата на истински Таргариен от майка си Ренис и храбър приключенски дух от своя баща, Морската змия. Докато лорд Корлис обичал да плава, Лена обичала да лети и си взела за свой носач не кой да е, а могъщия Вхагар, най-стария от драконите на Таргариен след кончината на Черното страшилище през 94 г. СЗ. Взимайки момичето за своя съпруга, кралят можел да запълни разлома, който се задълбочил между Железния трон и Дрифтмарк, изтъкнал Рунсайтър. А от Лена със сигурност щяло да се получи великолепна кралица.

Визерис Таргариен не бил крал със силна воля, трябва да се каже. Винаги любезен и стараещ се да угоди, той до голяма степен разчитал на съвета на хората около него и най-често правел каквото те кажат. В този случай обаче Негова милост имал свое виждане и никакви аргументи нямало да го отклонят от курса му. Щял да се ожени отново, да… но не за дванайсетгодишно момиче и от държавни съображения. Друга жена била привлякла окото му. Обявил намерението си да се ожени за лейди Алисент от дома Хайтауър, умната и прелестна осемнайсетгодишна дъщеря на Ръката на краля, момичето, което четяло на крал Джеерис на смъртния му одър.

Хайтауърите от Староград били древна и благородна фамилия с безукорно родословие; не можело да има никакво възможно възражение за кралския избор на съпруга. Все пак някои мърморели, че Ръката на краля е надскочил себе си, че довел дъщеря си в двора точно с това наум. Някои дори хвърлили сянка на съмнение за добродетелността на лейди Алисент, подмятайки, че тя е поканила крал Визерис в леглото си още преди смъртта на кралица Ема. (Тези злословия така и не са доказани, въпреки че Гъбата често ги повтаря в своето „Свидетелство“ и стига дотам да твърди, че четенето не било единствената служба, която лейди Алисент изпълнявала за Стария крал в спалнята му.) В долината принц Демън според слуховете пребил с камшик почти до смърт слугата, който му донесъл вестта. Морската змия също не останал доволен, когато новината стигнала в Дрифтмарк. Домът Веларион бил подминат отново, неговата дъщеря, Лена, презряна също както бил подминат с презрение неговият син Ленор от Великия съвет, и жена му от Стария крал през 92 г. СЗ. Единствено самата лейди Лена изглеждала равнодушна. „Нейно благородие проявява много повече интерес към летенето, отколкото към момчета“, написал майстерът на Висок прилив до Цитаделата.

Когато през 106 г. СЗ крал Визерис взел Алисент Хайтауър за съпруга, домът Веларион бил забележим с отсъствието си. Принцеса Ренира наляла за своята мащеха на пира, а кралица Алисент я целунала и я нарекла своя „дъщеря“. Принцесата била между жените, които съблекли краля и го завели до спалнята на невястата му. Смях и любов царували в Червената цитадела онази нощ… докато оттатък залива Черна вода лорд Корлис Морската змия приел братя на краля, принц Демън, на военен съвет. Принцът изтърпял всичко, което могъл да понесе от Долината на Арин и неговата лейди съпруга.

— Тъмна сестра е направена за по-благородни задачи от клане на овце — казал той според слуховете на лорда на Приливите. — Тя е жадна за кръв.

Но принцът нямал предвид бунт; друг път към властта виждал той.

Каменни стъпала, веригата от скалисти острови между Дорн и Спорните земи на Есос, отдавна били обитавани от престъпници, изгнаници, плячкаджии и пирати. Сами по себе си островите нямали особено висока стойност, но с местоположението си контролирали морските трасета към и от Тясното море и търговските кораби, минаващи през онези води, често ставали плячка на техните обитатели. Все пак в продължение на столетия такива грабежи все още си оставали нищо повече от една досадна неприятност.

Десет години по-рано обаче Свободните градове Лис, Мир и Тирош зарязали старите си вражди и се съюзили във война срещу Волантис. След като съкрушили волантинцте в Битката на Граничната земя, трите града победители влезли във „вечен съюз“ и оформили мощна нова сила: Триархията, по-известна във Вестерос като Кралството на Трите дъщери (тъй като всеки от свободните градове се смятал за дъщерен на Стара Валирия), или по-грубо, Кралството на Трите курви (макар че това „кралство“ било без крал, тъй като се управлявало от съвет от трийсет и трима магистри. След като Волантис помолил за мир и се изтеглил от Спорните земи, Трите дъщери извърнали погледа си на запад, изсипвайки се от Каменните стъпала с техните общи войски и флоти под командването на мирския принц адмирал Крагас Драхар, който си спечелил прозвището Крагас Хранещия раците, когато набучил на кол сто пленени пирати на мокрите пясъци, за да се удавят под вдигащия се прилив.).

Завоюването и анексирането на Каменните стъпала отначало било посрещнато само с одобрение от лордовете на Вестерос. Ред заменил хаоса и ако Трите дъщери настоявали за налог за всеки кораб, минаващ през водите им, то това било малка цена, която трябвало да платят, за да се отърват от пиратите.

Алчността на Крагас Хранещия раците и неговите партньори в завоеванието обаче скоро обърнала чувствата им срещу тях; налогът отново бил вдигнат, после още веднъж и скоро станал толкова разорителен, че търговците, които преди плащали с охота, сега се стремели да се промъкват покрай галерите на Триархията, както някога с пиратите. Драхар и неговите лисенски и тирошки съадмирали като че ли се надпреварвали помежду си да видят кой е най-алчният, оплаквали се хората. Лисенците станали особено омразни, защото прибирали не само пари от преминаващи кораби, а отмъквали и жени, момичета и хубави момчета, за да служат в техните градини за удоволствия и къщи с възглавнички. (Между поробените по този начин била и лейди Джоана Суан, петнайсетгодишна племенничка на лорда на Каменен шлем. Когато нейният позорно стиснат чичо отказал да плати откупа, тя била продадена на къща с възглавнички, където се издигнала и станала прочутата куртизанка, известна като Черния лебед, господарката на Лис във всичко освен по име. Уви, нейната биография, колкото и да е очарователна, няма отношение към настоящата история.)

От всички лордове на Вестерос никой не пострадал толкова от тези практики, колкото Корлис Веларион, лорд на Приливите, чиито флоти го направили един от най-богатите и могъщи мъже в Седемте кралства. Морската змия бил решен да сложи край на властта на Триархията над Каменните стъпала, а в лицето на Демън Таргариен намерил изпълнен с желание партньор, жаден за злато и слава, които победа в една такава война щели да му донесат. Зарязали кралската сватба и обсъдили плановете си във Висок прилив на острова Дрифтмарк. Лорд Веларион щял да командва флотата, принц Демън — армията. Щели да бъдат многократно превъзхождани от силите на Трите дъщери… но принцът също така щял да вкара в битката огньовете на своя дракон Караксес, Кървавия чръв.

Целта ни тук не е да изреждаме подробностите от частната война, която Демън Таргариен и Корлис Веларион водили на Каменните стъпала. Достатъчно е да кажем, че боевете започнали през 106 г. СЗ. Принц Демън без особени трудности събрал армия от безимотни авантюристи и втори синове и спечелил много битки през първите две години на конфликта. През 108 г. СЗ, когато най-сетне се озовал срещу Крагас Хранещия раци, го убил лично и отсякъл главата му с Тъмна сестра.

Крал Визерис, несъмнено доволен, че се е отървал от досадния си брат, подкупил усилията му с редовни наливания на злато и към 109 г. СЗ Демън Таргариен и неговата армия наемни мечове и главорези контролирали всички освен два от островите, а флотилиите на Морската змия наложили твърд контрол над водите между тях. През този кратък победоносен период принц Демън се провъзгласил за крал на Каменните стъпала и Тясното море, а лорд Корлис поставил корона на главата му… но тяхното „кралство“ съвсем не било сигурно. На следващата година Кралството на Трите сестри изпратило нова нашественическа сила под командването на един фалшив тирошки капитан на име Ракалио Риндун, определено един от най-любопитните и претенциозни мошеници в аналите на историята, а Дорн се включил във войната в съюз с Триархията. Боевете се подновили.

Въпреки че Каменните стъпала затънали в кръв и огън, крал Визерис и неговият двор останали невъзмутими. „Нека Демън си играе на война — записано е, че е казвал Негова милост, — това го държи настрана от белята.“ Визерис бил човек на мира и през тези години Кралски чертог представлявал един безкраен низ от пиршества, балове и турнири, където пантомимисти и певци възвестявали раждането на всяко ново принцче Таргариен. Кралица Алисент скоро се оказала толкова плодовита, колкото била и красива. През 107 г. СЗ тя родила на краля здрав син, който нарекли Егон, на Завоевателя. Две години по-късно родила на краля дъщеря, Хелена; през 110-та СЗ му донесла втори син, Емонд, за когото казват, че бил наполовина по-дребен от по-големия си брат, но два пъти по-свиреп.

И все пак принцеса Ренира продължавала да седи в подножието на Железния трон, когато баща ѝ раздавал правосъдие, а Негова милост започнал да я води и на заседанията на малкия съвет също така. Макар много лордове и рицари да търсели благоволението ѝ, принцесата гледала само към сър Кристън Коул, младия шампион на Кралската гвардия и неин неизменен спътник.

— Сир Кристън пази принцесата от враговете ѝ, но кой пази принцесата от сир Кристън? — попитала един ден кралица Алисент на дворцовия съвет. Разбирателството между Нейна милост и нейната заварена дъщеря се оказало краткотрайно, защото и Ренира, и Алисент се стремели да бъдат първата дама на владението… и макар кралицата да дала на краля не един, а двама мъжки наследници, Визерис не направил нищо, за да промени реда на наследяването. Принцесата на Драконов камък си оставала неговата призната наследничка, с половината лордове на Вестерос заклели се да защитят правата ѝ. Онези, които питали: „Ами постановеното от Великия съвет от 101-ва?“, откривали, че думите им падат в глухи уши. Проблемът бил решен, от гледна точка на крал Визерис; не било тема, която Негова милост държал да бъде поставена отново на дневен ред.

Все пак въпросите се поставяли упорито, не на последно място от страна на самата кралица Алисент. Най-гласовитият между поддръжниците ѝ бил нейният баща, сир Ото Хайтауър, Ръка на краля. След като търпението му се изчерпало, през 109 г. СЗ Визерис му отнел златната верига на поста и назначил на негово място мълчаливия лорд на Харънхъл Лайънъл Стронг.

— Тази Ръка няма да ме тормози — заявил Негова милост.

Дори след като сир Ото се върнал в Староград, в двора все още съществувала „партия на кралицата“ — група от влиятелни лордове, приятелски настроени към кралица Алисент и подкрепящи правата на синовете ѝ. Срещу тях била изправена „партията на принцесата“. Крал Визерис обичал еднакво и съпругата си, и дъщеря си, и мразел конфликти и раздори. Стремял се през всичките си дни да опази мира между жените си и да удовлетвори и двете с подаръци, злато и почести. Докато той бил жив, управлявал и поддържал равновесието, пировете и турнирите продължавали както преди и мирът властвал из кралството… макар да имало някои, с по-остър поглед, които забелязвали как драконите на едната партия щракат със зъби и храчат пламък по драконите на другата партия всеки път, щом се случи да минат близо един покрай друг.

През 111 г. СЗ в Кралски чертог се провел голям турнир, на петата годишнина от брака на краля за кралица Алисент. На пира за откриването му кралицата носела зелена рокля, докато принцесата се облякла драматично в червеното и черното на Таргариен. Отбелязало се, а след това станало обичайно да се говори за „зелени“ и „черни“, когато станело въпрос за партията на кралицата и партията на принцесата съответно. На самия турнир черните до голяма степен надделели, когато сир Кристън Коул, носещ брошката на принцеса Ренира, свалил от конете всичките поборници на кралицата, включително двама нейни братовчеди и по-младия ѝ брат сир Гвейн Хайтауър.

Имало обаче един, който не носел нито зелено, нито черно, а по-скоро златно и сребърно. Принц Демън най-сетне се завърнал в двора. С корона на главата и самозван „крал на Тясното море“, той се появил непредизвестено в небесата над Кралски чертог на своя дракон, направил три кръга над терена на турнира… но когато най-сетне се спуснал на земята, коленичил пред своя брат и му поднесъл короната си като знак за своята любов и вярност. Визерис върнал короната и целунал Демън по двете страни, посрещайки го радушно у дома, а лордовете и простолюдието изригнали в гръмогласен възторг, след като синовете на Пролетния принц се помирили. Сред тези, които най-шумно ликували, била принцеса Ренира, която била силно развълнувана от завръщането на любимия ѝ чичо и го помолила да поостане за повече.

Толкова е известно. Колкото до случилото се след това, тук трябва отново да погледнем към нашите по-съмнителни хроникьори. Принц Демън наистина останал в Кралски чертог за половин година, това е безспорно. Дори заел отново мястото си в малкия съвет, според Великия майстер Рунсайтър, но нито възрастта, нито изгнанието били променили нрава му. Демън скоро тръгнал отново със старите си приятели от златните плащове и се върнал към заведенията по Улицата на коприната, където преди бил толкова ценен гост. Макар да се отнасял към кралица Алисент с цялата вежливост, дължима на положението ѝ, нямало топлина помежду им и хората казвали, че принцът бил забележимо хладен към децата ѝ, особено към племенниците му Егон и Емонд, чието раждане го изтласкало още по-надолу в реда на наследяването.

Принцеса Ренира била друга работа. Демън прекарвал дълги часове в компанията ѝ, увличайки я с разкази за своите пътешествия и битки. Давал ѝ перли и коприни, и книги, и нефритена диадема, за която казвали, че някога принадлежала на кралицата на Ленг, четял ѝ поеми, вечерял с нея, ходел на лов със соколи с нея, плавал с нея, забавлявал я, като се подигравал със зелените в двора, „блюдолизците“, умилкващи се на кралица Алисент и децата ѝ. Хвалел красотата ѝ, като заявявал, че е най-красивата девица във всичките Седем кралства. Чичо и племенничка започнали да летят заедно почти всеки ден, карайки Сиракс и Караксес да се надпреварват до Драконов камък и обратно.

Точно тук нашите извори се разминават. Великият майстер Рунсайтър казва само, че братята се скарали отново и принц Демън напуснал Кралски чертог, за да се върне на Каменните стъпала и към своите войни. За причината за скарването не говори. Други твърдят, че по настояване на кралица Алисент Визерис отпратил Демън. Но септон Юстас и Гъбата ни разказват друга история… или по-скоро две такива истории, всяка различна от другата. Юстас, по-малко пикантният от двамата, пише, че принц Демън изкусил племенничката си и отнел девствеността ѝ. Когато любовниците били открити в ложе заедно от сир Арик Каргил от Кралската гвардия и доведени пред краля, Ренира настояла, че била влюбена в принц Демън, и умолявала баща си да разреши да се омъжи за него. Крал Визерис обаче не искал и да чуе за това и напомнил на дъщеря си, че принцът вече си има жена. В гнева си затворил дъщеря си в покоите ѝ, казал на брат си да напусне и заповядал и на двамата никога да не проговарят за случилото се.

Историята, както е разказана от Гъбата, е много по-извратена, какъвто често е случаят с неговото „Свидетелство“. Според джуджето този, за когото копнеела принцесата, бил сир Кристън Коул, а не принц Демън, но сир Кристън бил истински рицар, благороден, целомъдрен и не забравял клетвите си, и макар да бил в компанията ѝ ден и нощ, никога не я бил целувал дори, нито бил заявявал любовта си.

— Когато той те гледа, вижда малкото момиче, което беше ти, а не жената, която си станала — казал Демън на принцесата си, — но аз мога да те науча как да го накараш да те види като жена.

Започнал, като ѝ давал уроци по целуване, ако може да се вярва на Гъбата. Оттам принцът продължил, като показвал на племенничката си как най-добре да докосва мъж, за да му достави удоволствие, упражнение, което понякога включвало самата Гъба и неговия, както се твърди, огромен член. Демън учел момичето как да се съблича възбуждащо, смучел зърната на гърдите ѝ, за да ги направи по-големи и по-чувствителни, и летял с нея на драконов гръб до самотни скали в залив Черна вода, където можели да се забавляват голи по цял ден, без никой да ги види, и принцесата можела да упражнява изкуството да задоволява мъж с устата си. Нощем я измъквал от покоите ѝ преоблечен като млад паж и я отвеждал тайно в бардаци на Улицата на коприната, където принцесата можела да наблюдава мъже и жени в любовен акт и да научи повече за тези „женски изкуства“ от блудниците на Кралски чертог.

Колко точно са продължили тези уроци Гъбата не казва, но за разлика от септон Юстас настоява, че принцеса Ренира останала девица, защото желаела да запази невинността си като дар за своя възлюбен. Но когато най-сетне се домогнала до своя бял рицар, прилагайки всичко, което била научила, сир Кристън бил ужасѐн и я отблъснал. Цялата история скоро излязла наяве, в не малка степен благодарение на Гъбата. Крал Визерис отпървом отказал да повярва и на една дума от нея, докато принц Демън не потвърдил, че било вярно.

— Дай ми момичето за съпруга — казал уж той на брат си. — Кой друг би я взел сега?

Наместо това крал Визерис го пратил в изгнание, да не се връща никога повече в Седемте кралства под страх от смъртно наказание. (Лорд Стронг, Ръката на краля, възразил, че принцът би трябвало да бъде екзекутиран веднага като изменник, но септон Юстас напомнил на Негова милост, че никой не е толкова прокълнат, колкото един родоубиец.)

От последствията, следните неща са сигурни. Демън Таргариен се върнал на Каменни стъпала, за да поднови борбата си за онези голи пометени от бурите скали. Великия майстер Рунсайтър и сир Харолд Уестърлинг умрели през 112 г. СЗ. Сир Кристън Коул бил назначен за лорд-командир на Кралската гвардия на мястото на сир Харолд, а архимайстерите на Цитаделата пратили майстер Мелос в Червената цитадела да поеме веригата и задълженията на Великия майстер. Иначе Кралски чертог се върнал към обичайното си спокойствие за по-голямата част от две години… до 113 г. СЗ, когато принцеса Ренира станала на шестнайсет, заела Драконов камък като свое собствено седалище и се омъжила.

Много преди някой мъж да има основание да се усъмни в нейната невинност, въпрос за избора на подходящ съпруг е бил грижа за крал Визерис и неговия съвет. Велики принцове и елегантни рицари пърхали около нея като нощни пеперуди около пламък, съперничейки си за нейната благосклонност. Когато Ренира посетила Тризъбеца през 112 г., синовете на лорд Бракън и лорд Блекууд се били на дуел заради нея, а един по-млад син на дома Фрей се одързостил дотолкова, че открито да ѝ поиска ръката (Фрей Глупака го нарекли след това). В Запада сир Джейсън Ланистър и неговият близнак сир Тиланд съперничели за нея на един пир в Скалата на Кастърли. Синовете на лорд Тъли от Речен пад, лорд Тирел от Планински рай, лорд Оукхарт от Стар дъб и лорд Тарли от Рогов хълм ухажвали принцесата, както и най-големият син на Ръката, сир Харвин Стронг. Троши кости, както го наричали, бил наследник на Харънхъл и казвали, че бил най-силният мъж в Седемте кралства. Визерис дори говорил за брак на Ренира с принца на Дорн, начин да бъдат привлечени дорнците във владението.

Кралица Алисент имала своя кандидат: най-големия ѝ син, принц Егон, брат на Ренира. Но Егон бил момче, принцесата — с десет години по-голяма от него. Нещо повече, двамата открай време не се спогаждали.

— Още една причина да ги обвържем в брак — твърдяла кралицата.

Визерис не се съгласил.

— Момчето е от кръвта на самата Алисент — казал на лорд Стронг. — Тя го иска на трона.

Най-добрият избор, съгласили се накрая кралят и малкият съвет, щял да бъде братовчедът на Ренис Ленор Веларион. Макар Великият съвет от 101 г. да гласувал против неговата претенция, момчето Веларион оставало внук на принц Емон Таргариен на святата памет, правнук на самия Стар крал. Такава партия щяла да обедини и подсили кралската кръвна линия, и да възвърне на Железния трон приятелството на Морската змия с неговата могъща флота.

Едно възражение било повдигнато: Ленор Веларион бил вече на деветнайсет, но изобщо не проявявал някакъв интерес към жените. Наместо това се обградил с чаровни скуайъри на собствената му възраст и разправяли, че предпочитал тяхната компания. Но Великият майстер Мелос веднага отхвърлил това притеснение.

— Какво от това? — казал той. — Аз не обичам риба, но когато ми се сервира риба, я ям.

Така бракът бил решен.

Кралят и съветът обаче пропуснали да се съобразят с принцесата, със собствените ѝ идеи за кого желае да се омъжи. Принцесата знаела доста много за Ленор Веларион и нямала никакво желание да бъде негова невяста. „Моите полубратя щяха да са повече за неговия вкус“, казала тя на краля. (Принцесата винаги държала да нарича синовете на кралица Алисент свои полубратя, никога братя.) И въпреки че Негова милост я вразумявал, умолявал я, викал ѝ и я наричал неблагодарна дъщеря, никакви негови думи не могли да я накарат да помръдне… докато кралят не повдигнал въпроса за наследството. Каквото един крал е направил, един крал можел и да го отмени, изтъкнал Визерис. Тя щяла да се омъжи както той ѝ заповяда или щял да направи полубрат ѝ Егон свой наследник на нейно място. Тук волята на принцесата отстъпила. Септон Юстас казва, че паднала на колене пред баща си и го помолила за прошка, Гъбата — че заплюла баща си в лицето, но и двамата са единодушни, че накрая се съгласила да я омъжат.

И тук изворите ни отново се разминават. Същата нощ, съобщава септон Юстас, сир Кристън Коул се промъкнал в спалнята на принцесата, за да изповяда любовта си към нея. Казал на Ренира, че имал кораб, чакащ в залива, и я помолил да избяга с него отвъд Тясното море. Щели да ги венчаят в Тирош или Стар Волантис, докъдето властта на краля не стигала и където никой нямало да го е грижа, че сир Кристън е изменил на клетвите си като член на Кралската гвардия. Силата му с меч и боздуган била такава, че изобщо не се съмнявал, че ще може да намери някой търговски принц, който да го вземе на служба. Но Ренира му отказала. Била кръвта на дракона, напомнила му, и била предназначена за нещо повече от това да изживее живота си като жена на обикновен наемник. А щом той можел да изостави клетвите си като кралски гвардеец, защо брачните клетви щели да означават нещо повече за него?

Гъбата ни разказва съвсем друга история. В неговата версия тъкмо принцеса Ренира отишла при сир Кристън, а не той при нея. Намерила го сам в кулата Белия меч, заключила вратата и смъкнала наметалото си, показвайки голотата си под него.

— Спасих девствеността си за теб — казала му. — Вземи я сега, като доказателство за моята любов. Тя нищо няма да означава за годеника ми и може би когато научи, че не съм целомъдрена, ще се откаже от мен.

Но въпреки цялата ѝ красота увещанията ѝ попаднали на глухи уши, тъй като сир Кристън бил човек на честта и верен на клетвите си. Дори когато Ренира прибягнала към изкуствата, които научила от чичо си Демън, Коул пак не бил склонен. Презряна и разгневена, принцесата си сложила наметалото и излязла в нощта… където случайно се натъкнала на сир Харвин Стронг, връщащ се от нощен гуляй из вертепите на града. Троши кости отдавна желаел страстно принцесата и не страдал от скрупулите на сир Кристън. Тъкмо той отнел невинността на Ренира, проливайки девичата ѝ кръв на меча на своето мъжество… според Гъбата, който твърди, че ги открил заспали на разсъмване.

Както и да е станало, дали принцесата е презряла рицаря или той нея, от онзи ден насетне любовта, която сир Кристън Коул изпитвал преди към Ренира Таргариен, преминала в омраза и пренебрежение, и мъжът, който дотогава бил постоянният спътник и защитник на принцесата, станал нейният най-жесток враг.

Скоро след това Ренира отплавала за Дрифтмарк на „Морската змия“, придружена от своите лични слугини (две от които дъщерите на Ръката и сестри на сир Харвин), шута Гъбата и своя нов защитник, не кой да е, а самият Троши кости. През 114 г. СЗ Ренира Таргариен, принцеса на Драконов камък, взема за съпруг сир Ленор Веларион (посветен в рицарски сан две седмици преди сватбата, тъй като се сметнало за необходимо принцът консорт да бъде рицар). Невястата била на седемнайсет години, младоженецът на двайсет и всички били съгласни, че са очарователна двойка. Венчавката била отпразнувана със седем дни пирове и рицарски двубои, най-големият турнир от много години. Между състезателите били братята на кралица Алисент, петима Заклети братя от Кралската гвардия, Троши кости и фаворитът на младоженеца сир Джофри Лонмаут, известен като Рицаря на целувките. Когато Ренира подарила жартиерата си на сир Харвин, новият ѝ съпруг се засмял и дал една от своите на сир Джофри.

След като благосклонността на Ренира му била отказана, Кристън Коул се обърнал към кралица Алисент. Понесъл нейния символ на гърдите си, младият лорд-командир на Кралската гвардия надвил всичките си противници; биел се с ожесточение. Оставил Троши кости със счупена ключица и счупен лакът (което подтикнало Гъбата да го нарече „Строшени кости“ след това), но Рицаря на целувките бил този, който усетил в най-пълна мяра гнева му. Любимото оръжие на Коул бил боздуганът и ударите, с които засипал шампиона на сир Ленор, пропукали шлема му и го оставили в несвяст в калта. Отнесен плувнал в кръв от полето на турнира, сир Джофри умрял, без да се съвземе шест дни по-късно. Гъбата ни казва, че сир Ленор прекарал всеки час от онези дни до леглото му и плакал горчиво, когато Странника го взел.

Крал Визерис също бил крайно ядосан: едно радостно празненство станало повод за скръб и обвинения. Казват обаче, че кралица Алисент не споделяла неговото негодувание; скоро след това помолила сир Кристън Коул да стане неин личен защитник. Студенината между съпругата на краля и дъщерята на краля била ясно видима за всички; дори пратеници от Свободните градове го отбелязали в писма, пращани до Пентос, Браавос и Стар Волантис.

Сир Ленор след това се върнал в Дрифтмарк, карайки мнозина да се чудят дали бракът му изобщо е бил консумиран. Принцесата останала в двора, обкръжена от свои приятели и обожатели. Сир Кристън Коул не бил сред тях, след като минал изцяло към партията на кралицата, зелените, но грамадният и опасен Троши кости (или Строшени кости, по израза на Гъбата) запълнил мястото му и станал най-челният от черните, винаги до Ренира на пир и на бал, и на лов. Нейният съпруг не повдигнал никакви възражения. Сир Ленор предпочел удобствата на Висок прилив, където скоро намерил нов фаворит в лицето на един домашен рицар на име сир Карл Корей.

Оттогава насетне, макар да се събирал с жена си за важни дворцови събития, където присъствието му се очаквало, сир Ленор прекарвал повечето си дни разделен от принцесата. Септон Юстас казва, че споделили ложе не повече от дванайсет пъти. Гъбата е съгласен с това, но добавя, че Карл Корей често също споделял това ложе; принцесата се възбуждала да гледа как двамата мъже се забавлявали един с друг, а от време на време двамата включвали и нея в удоволствията си. Все пак Гъбата си противоречи, защото другаде в своето „Свидетелство“ твърди, че в такива нощи принцесата оставяла своя съпруг с любовника му и търсела своята си утеха в прегръдките на Харвин Стронг.

Каквато и да е истината в тези приказки, скоро било обявено, че принцесата носи дете. Родено в сетните дни на 114 г. СЗ, момчето било едър здрав юнак с кафяви очи и месест нос. (Сир Ленор имал орлов нос, сребристобяла коса и лилави очи, които издавали валирианската му кръв.) Желанието на Ленор да нарече детето Джофри било отхвърлено от баща му, лорд Корлис. Вместо това на детето било дадено традиционно за дома Веларион име: Джейсерис (приятели и братя щели да го наричат Джейс).

Дворът все още празнувал раждането на детето на принцесата, когато нейната мащеха, кралица Алисент, също била споходена от родилни мъки и донесла на Визерис неговия трети син, Дерон… чиито цветове на кожата, косата и очите, за разлика от Джейс, свидетелствали за драконовата му кръв. По кралска заповед двете бебета Джейсерис Веларион и Дерон Таргариен имали обща кърмачка, докато бъдат отбити. Казвали, че кралят се надявал да предотврати всякаква вражда между двете момчета, като ги отгледа като млечни братя. Ако е така, надеждите му за жалост се оказали напразни.

Година по-късно, през 115-та СЗ, станала една трагична злополука, от тези, които формират съдбата на цели кралства: „бронзовата кучка“ на Писан камък, лейди Рея Ройс, паднала от коня си, докато ловувала със соколи, и си пукнала черепа на камък. Задържала се на легло за девет дни, докато накрая се почувствала достатъчно добре, за да стане… но рухнала и умряла час след ставането. Гарван бил надлежно изпратен до Бурен край и лорд Баратеон пратил вестоносец с кораб до Кървав камък, където принц Демън все още се борел да защити жалкото си кралство срещу мъжете на Триархията и дорнските им съюзници. Демън веднага отлетял за Долината. „Да успокоя жена си“, казал, макар че по-вероятно е било с надеждата да сложи ръка на земите, замъците и приходите ѝ. В това не успял: Писан камък минал в ръцете на племенника на лейди Рея, а когато Демън се обърнал към Орлово гнездо, претенцията му не само че била отхвърлена, но лейди Джейни го предупредила, че присъствието му в Долината е нежелано.

След това принц Демън отлетял обратно за Каменните стъпала, но кацнал в Дрифтмарк, за да почете някогашния си партньор в завоеванието, Морската змия, и неговата съпруга принцеса Ренис. Висок прилив бил едно от малкото места в Седемте кралства, откъдето братът на краля бил уверен, че няма да го отпратят. Там погледът му се спрял на дъщерята на лорд Корлис, Лена, девица на двайсет и две, висока, стройна и изключително хубава (дори Гъбата бил запленен от красотата ѝ, за да напише, че тя „беше почти толкова хубавичка колкото брат си“), с грива от сребристозлатни къдрици, които се изсипвали чак до под кръста ѝ. Лена била сгодена от дванайсетгодишна за син на Морския лорд на Браавос… но бащата умрял преди да могат да бъдат оженени, а синът скоро се оказал разсипник и глупак и пропилявал богатството и силата на фамилията си, преди да се появи на Дрифтмарк. След като не разполагал с елегантен начин да се измъкне от неловкото положение, лорд Корлис отлагал многократно бракосъчетанието.

Принц Демън се влюбил в Лена, искат да ни накарат да повярваме певците. Хора с по-цинична нагласа вярват, че принцът видял в нея начин да спре собственото си пропадане. Приеман някога като наследник на брат си, той се смъкнал много надолу в реда на наследяването, а нито зелените, нито черните имали място за него… но домът Веларион бил достатъчно могъщ, за да се опълчи безнаказано и на двете партии. Уморен от Каменните стъпала и най-сетне освободен от „бронзовата кучка“, Демън Таргариен поискал от лорд Корлис ръката на неговата дъщеря.

Браавоският годеник си оставал препятствие, но не за дълго; Демън му се подиграл в лицето толкова дивашки, че момчето нямало никакъв избор, освен да го призове да защити думите си със стомана. Въоръжен с Тъмна сестра, принцът набързо приключил със съперника си и се оженил за лейди Лена Веларион две седмици по-късно, изоставяйки трудно изчопленото си кралство на Каменните стъпала. (Петима други мъже го последвали като крале на Тясното море, докато кратката и кървава история на онова дивашко наемническо „кралство“ не приключила веднъж и завинаги.)

Принц Демън знаел, че брат му нямало да е доволен, когато чуе за брака му. Благоразумно принцът и новата му невяста отплавали далече от Вестерос скоро след сватбата, като прехвърлили Тясното море на драконите си. Според някои отлетели до Валирия, напук на проклятието, което висяло над онази димяща пустош, за да издирят тайните на господарите на дракони от старото Свободно владение. Гъбата съобщава това като факт в неговото „Свидетелство“, но имаме изобилни доказателства, че истината не е била толкова романтична. Принц Демън и лейди Лена отлетели първо до Пентос, където били посрещнати радушно от принца на града. Пентошецът се боял от нарастващата сила на Триархията на юг и виждал в Демън ценен съюзник срещу Трите дъщери. Оттам прехвърлили Спорните земи до Стар Волантис, където се радвали на подобно топло посрещане. После отлетели нагоре по Ройн, за да посетят Кохор и Норвос. В онези градове, много отдалечени от Вестерос и властта на Триархията, посрещането им не било толкова възторжено. Където и да отидели обаче, трупали се огромни тълпи, за да зърнат Вхагар и Караксес.

Драконовите ездачи отново били в Пентос, когато лейди Лена научила, че носи дете. Въздържайки се от повече летене, принц Демън и съпругата му отседнали в едно имение извън градските стени като гости на магистъра на Пентос, докато се роди бебето.

Междувременно във Вестерос принцеса Ренира родила втори син в края на 115-та година СЗ. Детето било наречено Люцерис (Люк за по-кратко). Септон Юстас ни казва, че и сир Ленор, и сир Харвин били до леглото на Ренира за раждането му. Също като своя брат Джейс Люк имал кафяви очи и здрава глава с кафява коса, вместо сребристо-златистата коса на принцчетата Таргариен, но бил едро и лакомо момче и крал Визерис му се зарадвал, когато детето било представено в двора.

Тези чувства обаче не се споделяли от кралицата му.

— Продължавай да се опитваш — казала кралица Алисент на сир Ленор според Гъбата. — Рано или късно току-виж си получил едно, което да прилича на теб.

А съперничеството между зелените и черните се задълбочавало, докато накрая стигнало до точката, откъдето кралицата и принцесата едва можели да се търпят. Оттам насетне кралица Алисент се задържала в Червената цитадела, докато принцесата прекарвала дните си на Драконов камък в компанията на своите дами, Гъбата и защитника ѝ сир Харвин Стронг. Съпругът ѝ, сир Ленор, както казват, я посещавал „често“.

През 116 г. СЗ в Свободния град Пентос лейди Лена родила две дъщери близначки, първите законородени деца на принц Демън. Принц Демън нарекъл момичетата Бела (на баща си) и Рена (на майка си). Бебетата били малки и болнави, уви, но и двете имали фини черти, сребристобяла коса и лилави очи. Когато станали на половин годинка и позаякнали, момичетата и майка им отплавали за Дрифтмарк, докато Демън отлетял напред с драконите. От Висок прилив изпратил гарван на брат си, за да уведоми Негова милост за раждането на племенничките му и да помоли за разрешение да представи момичетата в двора и да получи кралската му благословия. Въпреки че Ръката и малкият съвет възразили разгорещено на това, Визерис се съгласил, защото кралят все още обичал брат си, неизменния спътник през младостта му.

— Демън вече е баща — казал той на Великия майстер Мелос. — Би трябвало да се е променил.

Така синовете на Белон Таргариен се помирили за втори път.

През 117 г. СЗ, на Драконов камък, принцеса Ренира родила още един син. На сир Ленор най-сетне било разрешено да нарече детето на падналия си приятел сир Джофри Лонмаут. Джофри Веларион бил също толкова едър, със зачервено лице и здрав като братята си, но и като тях имал кафяви очи, кафява коса и черти, които някои в двора нарекли „простовати“. Шепненето почнало отново. Между зелените се ширело убеждението, че бащата на синовете на Ренира не бил съпругът ѝ Ленор, а защитникът ѝ Харвин Стронг. Гъбата го казва в своето „Свидетелство“ и Великият майстер Мелос намеква за същото, докато септон Юстас упоменава за слуховете само за да ги опровергае.

Каквато и да е истината за тези твърдения, никога не е имало съмнение, че крал Визерис все още възнамерявал дъщеря му да го последва на Железния трон, а синовете ѝ на своя ред да последват нея. Съгласно кралския декрет на всяко от децата на Веларион било подарено драконово яйце още докато били в люлката. Тези, които се съмнявали в бащинството на синовете на Ренира, шепнели, че яйцата никога нямало да се излюпят, но раждането на три дракона поред опровергало думите им като лъжа. Новоизлюпените били наречени Вермакс, Аракс и Тираксес. А септон Юстас ни съобщава, че Негова милост взимал Джейс да седне на коляното му на Железния трон, докато провеждал дворцов съвет, и го чули да казва: „Един ден ще седиш тук, момко“.

Ражданията наложили своя отпечатък върху принцесата: Ренира така и не се отървала повече от тежината, която натрупала по време на бременностите си; когато се родило най-малкото ѝ момче, тя вече била станала дебела и много широка в кръста, красотата от детството ѝ се превърнала в гаснещ спомен, макар да била едва на двайсет години. Според Гъбата това само задълбочило негодуванието към мащехата ѝ, кралица Алисент, която си оставала тънка и изящна на два пъти по-голяма възраст от нейната.

Греховете на бащите често се прехвърлят на синовете, казали са някои мъдри хора; същото е и с греховете на майките. Враждебността между кралица Алисент и принцеса Ренира се прехвърлила върху синовете им и трите момчета на кралицата, принцовете Егон, Емонд и Дерон станали по-жестоки съперници на племенниците си Велариони, възмутени от тях затова, че са им откраднали нещо, което те смятали за свое рождено право: самия Железен трон. Въпреки че всичките шест момчета присъствали на едни и същи пирове, балове и празненства и понякога тренирали заедно в двора под надзора на един и същ майстор оръжейник и учели при едни и същи майстери, тази наложена близост само подхранвала взаимната им неприязън, вместо да ги свърже като братя.

Принцеса Ренира изпитвала неприязън към мащехата си кралица Алисент, но в същото време обикнала и повече от обикнала своята етърва лейди Лена. След като Дрифтмарк и Драконов камък били толкова близо, Демън и Лена често гостували на принцесата, и тя на тях. Много пъти отлитали заедно на драконите си и драконката на принцесата, Сиракс, снесла няколко люпила яйца. През 118 г. СЗ, с благословията на крал Визерис, Ренира обявила годежа на двамата си най-големи синове за дъщерите на принц Демън и лейди Лена. Джейсерис бил на четири, а Люцерис на три, момичетата на две. А през 119 г. СЗ, когато Лена разбрала, че отново носи дете, Ренира отлетяла до Дрифтмарк, за да е с нея при раждането.

И станало тъй, че принцесата била до своята етърва на третия Ден от онази прокълната 120 г. СЗ, Годината на Червената пролет. Лена Веларион станала бледа и изтощена след един ден и една нощ родилни мъки, но накрая родила сина, който принц Демън толкова дълго желаел… но бебето било гърчаво и уродливо и умряло след час. Майка му не го надживяла дълго. Изнурителните мъки изчерпали цялата сила на лейди Лена, а скръбта още повече я изтощила и я направила безпомощна пред атаката на следродилна треска. Тъй като състоянието ѝ се влошавало въпреки усилията на младия майстер на Дрифтмарк, принц Демън отлетял до Драконов камък и довел оттам майстера на принцеса Ренира, по-стар и по-опитен мъж, прочут с уменията си като лечител. За жалост майстер Джерардис дошъл твърде късно. След три дни в делириум лейди Лена си отишла от тленната суета. Била едва на двайсет и седем. Разправят, че в сетния си час лейди Лена се надигнала от леглото си, избутала настрани септите, молещи се над нея, и излязла от стаята, решена да стигне до Вхагар, за да може да полети още един последен път, преди да умре. Силата ѝ обаче изневерила на стъпалата на кулата и тя рухнала и издъхнала. Съпругът ѝ, принц Демън, я отнесъл обратно до леглото ѝ. След това, казва ни Гъбата, принцеса Ренира останала с него в нощното бдение над трупа на лейди Лена и го утешавала в скръбта му.

Смъртта на лейди Лена била първата трагедия през 120 г. СЗ, но нямало да бъде последната. Защото това щяло да се окаже година, когато много от дълго тлеещите напрежения и ревности, тормозили Седемте кралства, най-сетне стигнали до точката на кипене, година, когато много и много щели да имат основание да ридаят и скърбят, и да раздират дрехите си… макар и никой повече от Морската змия, лорд Корлис Веларион и неговата благородна съпруга, принцеса Ренис, тя, която можело да стане кралица.

Лордът на Приливите и неговата лейди все още били в траур за тяхната възлюбена дъщеря, когато Странника дошъл отново, за да отнесе сина им. Сир Ленор Веларион, съпруг на принцесата Ренира и предполагаем баща на децата ѝ, бил убит, докато присъствал на панаир в Града на подправките, промушен смъртоносно от своя приятел и спътник сир Карл Корей. Двамата се карали гръмогласно, преди да бъдат извадени оръжията, казали търговци на панаира на лорд Веларион, когато той дошъл да прибере тялото на сина си. Корей през това време избягал, като ранил няколко души, опитали се да го задържат. Някои твърдели, че край брега го чакал кораб. Повече никой не го видял.

Обстоятелствата около убийството остават загадка до ден-днешен. Великият майстер Мелос пише само, че сир Ленор бил убит от един от своите домашни рицари след скарване. Септон Юстас ни осигурява името на убиеца и заявява, че ревност била мотивът за убийството: Ленор Веларион се отегчил от компанията на сир Карл и заобичал нов фаворит, чаровен млад скуайър на шестнайсет. Гъбата, както винаги, поддържа най-зловещата теория, като намеква, че принц Демън платил на Карл Корей, за да премахне съпруга на принцеса Ренира, уредил кораб да го откара от мястото на престъплението, а след това му прерязал гърлото и го хвърлил за храна на рибите. Корей бил рицар със сравнително низко потекло и се знаело, че имал вкусовете на лорд и кесията на селяк, и освен това си падал по екстравагантни залагания, което придава определена достоверност на версията на шута за събитията. Все пак нямало и троха доказателство, тогава или сега, макар Морската змия да предложил награда от десет хиляди златни дракона за всеки, които би могъл да го заведе до сир Карл Корей или да предаде убиеца за бащина мъст.

Дори и това не било краят на трагедиите, които щели да бележат онази ужасна година. Следващата станала във Висок прилив след погребението на сир Ленор, когато кралят и дворът направили пътуването до Дрифтмарк, за да бъдат свидетели на погребалната му клада, мнозина — на гърбовете на своите дракони. (Толкова много дракони се събрали, че септон Юстас написал, че Дрифтмарк станал новата Валирия.)

Жестокостта на децата е позната на всички. Принц Егон Таргариен бил на тринайсет, принцеса Хелена на единайсет, принц Емонд на десет, а принц Дерон на шест. И Егон, и Хелена били драконови ездачи. Хелена вече летяла на Сънеплам, драконката, която някога носела Рена, Черната невяста на Мегор Жестокия, докато за младия Слънцеплам на нейния брат Егон казвали, че бил най-красивият дракон, виждан някога на земята. Дори принц Дерон имал дракон, красива синя драконка на име Тесарион, макар че тепърва щял да я яхне. Само средният син принц Емонд останал без дракон, но Негова милост се надявал да поправи това и предложил идеята, че вероятно дворът би могъл да пребивава известно време на Драконов камък след погребението. Цяло съкровище драконови яйца можело да се намери под Драконовата планина, както и няколко млади новоизлюпени. Принц Емонд можел да има своя избор, „стига момчето да е достатъчно смело“.

Макар да бил само на десет, Емонд Таргариен бил смел. Кралската насмешка го ужилила и той бил решен да не чака за Драконов камък. За какво му било някакво си жалко новоизлюпено или някакво тъпо яйце? Точно там, на Висок прилив, имало дракон, достоен за него: Вхагар, най-старият, най-големият, най-ужасният дракон на света.

Дори за син на дома Таргариен винаги има опасности в доближаването до дракон, особено стар свадлив дракон, наскоро изгубил ездача си. Баща му и майка му никога нямало да му позволят да се доближи до Вхагар, знаел Емонд, още по-малко да се опита да я яхне. Тъй че се постарал те да не узнаят, измъкнал се от леглото си, докато те все още спели, и се промъкнал долу във външния двор, където Вхагар и другите дракони били приютени и хранени. Принцът се надявал да яхне Вхагар тайно, но докато се промъквал дебнешком към дракона, чул момчешки глас.

— Стой далече от нея!

Гласът бил на най-младия от неговите племенници, Джофри Веларион, тригодишно момче. Винаги ранобудник, Джоф станал и се промъкнал долу, за да види своя млад дракон, Тираксес. Уплашен, че момчето ще вдигне тревога, принц Емонд му викнал да мълчи, после го бутнал назад в купчина драконови изпражнения. Когато Джоф започнал да врещи, Емонд затичал към Вхагар и се покатерил на гърба ѝ. По-късно щял да каже, че бил толкова уплашен да не го хванат, че забравил да го е страх, че ще го изгорят до смърт и изядат.

Наречете го дързост, наречете го лудост, наречете го късмет или волята на боговете, или каприза на драконите. Кой може да разбере ума на такъв звяр? Знаем следното: Вхагар изревала, скочила на крака, разтърсила се буйно… после откъснала веригите си и полетяла. И момчето принц Емонд Таргариен станал драконов ездач: направил два кръга около кулите на Висок прилив и отново се спуснал долу.

Но когато кацнал, синовете на Ренира го чакали.

Джофри изтичал да доведе братята си, когато Емонд се издигнал в небето, и Джейс и Люк се отзовали на призива му. Принцчетата Веларион били по-малки от Емонд — Джейс на шест, Люк на пет, Джоф само на три — но били трима и се въоръжили с дървени мечове от двора за упражнения. И връхлетели срещу Емонд с ярост. Той се отбранявал, счупил с юмрук носа на Люк, после изтръгнал меча от ръцете на Джоф, изпердашил го с него по тила и го смъкнал на колене. Докато по-малките момчета изпълзявали настрана от него, разкървавени и натъртени, принцът започнал да им се подиграва, като се смеел и ги наричал „Силните“[10]. Джейс поне бил достатъчно голям, за да схване обидата. Налетял отново на Емонд, но по-голямото момче започнало да го пердаши жестоко… докато Люк не дошъл да спаси брат си: извадил камата си, посякъл Емонд през лицето и избол дясното му око. Докато конярчетата най-сетне притичат да разтърват биещите се, принцът се гърчел на земята, виел от болка, а Вхагар също ревяла.

След това крал Визерис се опитал да ги помири, като настоял всяко от момчетата да се извини на съперниците си от другата страна, но тези вежливости не усмирили отмъстителните им майки. Кралица Алисент настояла, че едно от очите на Люцерис Веларион също трябва да бъде извадено, заради окото, което той избол на Емонд. Принцеса Ренира не давала и дума да става за това, но настояла принц Емонд да бъде разпитан „строго“, докато не разкрие къде е чул синовете ѝ да бъдат наричани „Силните“. Да бъдат наричани така било равносилно да се каже, че са копелета, без никакво право на наследство… и че самата тя е виновна във върховна измяна. Притиснат от краля, принц Емонд разкрил, че брат му Егон му казал, че били Стронг, тоест „Силните“, а принц Егон казал само: „Всички го знаят. Само ги погледнете“.

Накрая крал Визерис сложил край на разпита, като заявил, че не иска да слуша повече. Никакви очи нямало да се вадят, постановил той… но ако някой — „мъж или жена, или дете, благороден или простосмъртен, или от кралски род“ — се подиграе на внуците му, наричайки ги „Силните“ отново, езикът му щял да бъде изтръгнат с нажежени клещи. Негова милост след това заповядал на жена си и дъщеря си да се целунат и да си дадат клетви за любов и привързаност. Но фалшивите им усмивки и празни думи не заблудили никого освен краля. Колкото до момчетата, принц Емонд казвал по-късно, че е загубил око и спечелил дракон в онзи ден, и го смятал за честна размяна.

За да предотврати бъдещ конфликт и да сложи край на тези „злобни слухове и долни клевети“, крал Визерис постановил, че кралица Алисент и синовете ѝ ще се върнат с него в двора, а принцеса Ренира ще пребивава на Драконов камък със синовете си. Оттук насетне сир Ерик Каргил от Кралската гвардия щял да служи като неин заклет щит, докато Троши кости се върне в Харънхъл.

Тези наредби не зарадвали никого, пише септон Юстас. Гъбата му възразява: поне един мъж бил приятно възбуден от декретите, защото Драконов камък и Дрифтмарк били доста близо и тази близост щяла да даде на Демън Таргариен изобилна възможност да утешава племенничката си, принцеса Ренира, без знанието на краля.

Въпреки че Визерис I щял да управлява още девет години, кървавите семена на Танца на драконите вече били посети и 120-та СЗ била годината, в която започнали да никнат. Следващите, които щели да загинат, били по-големите Силни. Лайънъл Стронг, лорд на Харънхъл и Ръка на краля, придружил своя син и наследник сир Харвин на връщане към неговия голям полуразрушен замък на езерния бряг. Скоро след пристигането им избухнал пожар в кулата, където спели, и баща и син били убити, заедно с трима от свитата им и дванайсет слуги.

Причината за пожара така и не била разкрита. Някои го отдавали на проста случайност, докато други мърморели, че седалището на Харън Черния било прокълнато и носело само гибел на всеки, който го владеел. Мнозина подозирали, че пожарът бил предумишлен. Гъбата намеква, че Морската змия стоял зад него, като акт на отмъщение над мъжа, който направил сина му рогоносец. Септон Юстас, по-правдоподобно, подозира принц Демън, че е премахнал съперник за сърцето на принцеса Ренира. Други са изказвали идеята, че Ларис Кривото стъпало може да е бил виновникът: след като баща му и по-големият му брат умрели, той станал господарят на Харънхъл. Най-смущаващата възможност била изтъкната не от кого да е, а от Великия майстер Мелос, който размишлява, че самият крал може да е издал заповедта. Ако Визерис е стигнал до приемането, че слуховете за бащинството на децата на Ренира са верни, напълно е възможно да е пожелал да премахне мъжа, който е опозорил дъщеря му, за да не би по някакъв начин да разкрие незаконността на синовете ѝ. Ако е било така, то смъртта на Лайънъл Стронг е била нещастна злополука, тъй като решението на негово благородие да види сина си отново в Харънхъл не е било предвидено.

Лорд Стронг бил Ръката на краля и Визерис бил свикнал да разчита на неговата сила и съвет. Негова милост стигнал до трийсет и четири годишна възраст и станал доста дебел. Не притежавал вече жизнеността на млад мъж и страдал от подагра, болки в ставите, болка в гърба и стягане в гърдите, които периодично го измъчвали и го оставяли със зачервено лице и задъхан. Управлението на кралството било плашеща задача; кралят се нуждаел от силна, способна Ръка, която да поеме на плещите си част от бремето му. За кратко помислил да повика принцеса Ренира. Кой по-добре щял да управлява с него от дъщерята, която той смятал да го наследи на Железния трон? Но това щяло да означава да върне принцесата и синовете ѝ в Кралски чертог, където конфликтът с кралицата и нейната челяд щял да бъде неизбежен. Помислил също така за брат си, докато не си спомнил за предишните прояви на принц Демън на малкия съвет. Великият майстер Мелос предложил да се доведе някой по-млад мъж и изредил няколко имена, но Негова милост предпочел близостта и повикал в двора сир Ото Хайтауър, бащата на кралицата, който заемал поста преди, както за Визерис, така и за Стария крал.

Но сир Ото едва-що пристигнал в Червената цитадела, за да поеме задълженията на Ръката, когато до двора стигнала вестта, че принцеса Ренира се омъжила повторно, взимайки за съпруг своя чичо, принц Демън Таргариен. Принцесата била на двайсет и три, принц Демън на трийсет и девет.

Крал, двор и простолюдие били разгневени от новината. Не била изтекла и половин година от кончината на съпругата на Демън и от съпруга на Ренира; да се оженят отново толкова скоро било оскърбление към паметта им, заявил ядосано Негова милост. Бракосъчетанието било извършено на Драконов камък, внезапно и тайно. Септон Юстас твърди, че Ренира знаела, че баща ѝ никога нямало да одобри партията, тъй че се омъжила набързо, за да е сигурна, че никой няма да осуети брака. Гъбата изтъква различна причина: принцесата отново била бременна и не желаела да роди копеле.

И така, тази ужасна 120-та година СЗ завършила, както започнала, с жена в родилни мъки. Бременността на принцеса Ренира имала по-щастлив изход от тази на лейди Лена. В заника на годината тя родила мъничък, но здрав син, белокожо принцче с тъмнолилави очи и светлосребриста коса. Нарекла го Егон. Принц Демън най-сетне имал жив син от собствената му кръв… и този нов принц, за разлика от тримата му братя, бил явно Таргариен.

В Кралски чертог обаче кралица Алисент била крайно разгневена, когато научила, че бебето било наречено Егон: приела го като пренебрежение към собствения ѝ син Егон… каквото, според „Свидетелството на Гъбата“, то определено е било[11].

Във всяко отношение годината 122-ра СЗ трябва да е била радостна за дома Таргариен. Принцеса Ренира отново се озовала на родилното легло и дала на своя чичо Демън втори син, наречен Визерис на своя дядо. Детето било по-дребно и по-малко здраво от своя брат Егон и своите полубратя Велариони, но се оказало изключително бързо развиващо се дете… макар че, донякъде злокобно, драконовото яйце, поставено в люлката му, изобщо не се излюпило. Зелените взели това за лоша поличба и не се посвенили да го кажат.

По-късно същата година Кралски чертог отпразнувал и сватба. Следвайки древната традиция на дома Таргариен, крал Визерис оженил своя син Егон Старшия за своята дъщеря Хелена. Младоженецът бил петнайсетгодишен; лениво и донякъде мудно момче, казва ни септон Юстас, но обладано от повече от здравословни апетити, чревоугодник на маса, отдаден на наливане с ейл и силно вино и щипане и опипване на всяко слугинче, задържало се близо до него. Невястата, неговата сестра, била едва на тринайсет. Макар и пълничка и не толкова възхитителна като повечето Таргариени, Хелена била приятно щастливо момиче и всички били съгласни, че от нея щяло да стане чудесна майка.

И тя станала, при това бързо. Едва година по-късно, през 123-та СЗ, четиринайсетгодишната принцеса родила близнаци, момче, на което дала името Джеерис и момиче, наречено Джеера. Принц Егон вече имал свои собствени наследници, прогласили щастливи зелените в двора. Драконови яйца били поставени в люлките на двете деца и скоро на бял свят дошли две новоизлюпени. Но не всичко било добре с тези двама близнаци. Джеера била мъничка и растяла бавно. Не плачела, не се усмихвала, не правела нищо от нещата, които се очаква да прави едно бебе. Брат ѝ, макар и по-едър и здрав, също така не бил толкова съвършен, колкото се очаквало от едно принцче Таргариен, с шестте си пръста на лявата ръка и по толкова на всяко стъпало.

Жена и деца с нищо не обуздали плътските апетити на принц Егон Старшия. Ако може да се вярва на Гъбата, той станал баща на две копелета същата година като близнаците: момче от момиче, чиято девственост спечелил на търг на Улицата на коприната, и момиче от една от слугините на майка си. А през 127-ма СЗ Хелена му родила втори син, комуто дали драконово яйце и името Мелор.

Другите синове на Алисент също така израствали. Принц Емонд, въпреки загубата на окото си, станал изкусен и опасен фехтовач под наставничеството на сир Кристън Коул, но си останал буйно и своенравно дете, избухливо и непримиримо. Малкият му брат, принц Дерон, бил най-популярният от синовете на кралицата, толкова умен, колкото бил вежлив, и най-миловиден също така. Когато навършил дванайсет през 126 г. СЗ, Дерон бил пратен в Староград, за да служи като виночерпец и скуайър на лорд Хайтауър.

Същата година, оттатък залива Черна вода, Морската змия бил поразен от внезапна треска. Докато лежал болен, заобиколен от майстери, бил повдигнат въпросът кой би трябвало да го наследи като лорд на Приливите и господар на Дрифтмарк в случай, че болестта му отнеме живота. След като двете му законни деца били мъртви, по закон земите и титлите му трябвало да преминат към неговия най-голям внук, Джейсерис… но тъй като Джейс щял евентуално да се възкачи на Железния трон след своята майка, принцеса Ренира подканила своя свекър вместо това да посочи нейния втори син, Люцерис. Лорд Корлис обаче имал също така шестима племенници и най-големият от тях, сир Вемонд Веларион, възразил, че наследството по право трябва да премине към него на основанието, че синовете на Ренира били копелета, от баща Харвин Стронг. Принцесата не понесла това и пратила принц Демън да плени сир Вемонд, заповядала да му отрежат главата и нахранила с леша му дракона си Сиракс.

Дори това обаче не сложило край на проблема. По-младите братовчеди на сир Вемонд избягали в Кралски чертог с жена му и синовете, за да плачат там за справедливост и да поставят претенциите си пред краля и кралицата. Крал Визерис бил станал изключително дебел и червендалест и едва имал сили да изкачи стъпалата до Железния трон. Негова милост ги изслушал мълчаливо, след което заповядал да им отрежат езиците, на всички.

— Бяхте предупредени — заявил той, докато ги извличали от залата. — Няма да слушам повече тези лъжи.

Но докато слизал, Негова милост залитнал и се пресегнал да се укрепи, и срязал лявата си длан до кокала на едно нащърбено острие, стърчащо от трона. Въпреки че Великият майстер Мелос промил срязаното с кипнало вино и превързал ръката с ивици лен, накиснати в целебни мехлеми, скоро последвала треска и мнозина се уплашили, че кралят може да умре. Само пристигането на принцеса Ренира оправило нещата, защото с нея дошъл собственият ѝ лечител майстер Жерардис, който се задействал бързо и отрязал два пръста от ръката на Негова милост, за да спаси живота му.

Макар и много отслабнал от претърпяното, крал Визерис скоро поел отново управлението. За да се отпразнува оздравяването му, бил устроен пир на първия ден от 127 г. СЗ. На принцесата и на кралицата било заповядано да присъстват, с всички техни деца. В израз на разбирателство всяка жена носела цвета на другата и много декларации на обич били направени, за огромно удоволствие на краля. Принц Демън вдигнал чаша за сир Ото Хайтауър и му благодарил за вярната му служба като Ръка. Сир Ото, от своя страна, говорил за куража на принца, а децата на Алисент и Ренира се поздравили взаимно с целувки и заедно разчупили хляб на трапезата. Или така поне е записано в дворцовите хроники.

Но по-късно вечерта, след като крал Визерис напуснал (защото Негова милост все още лесно се изморявал), Гъбата ни казва, че Емонд Едноокия станал и вдигнал тост за своите племенници Велариони, като говорел с подигравателно възхищение за тяхната кафява коса, кафяви очи… и сила.

— Никога не съм познавал някой толкова силен като моите мили племенници — завършил той. — Тъй че нека вдигнем наздравица за тези три силни момчета.

Още по-късно, съобщава шутът, Егон Старшия се обидил, когато Джейсерис поканил съпругата му, Хелена, на танц. Разменили си гневни думи и двамата принцове можели да стигнат до удари, ако не се била намесила Кралската гвардия. Дали крал Визерис изобщо е бил уведомен за тези инциденти не знаем, но принцеса Ренира и синовете ѝ се върнали в седалището си на Драконов камък на следващата сутрин.

След загубата на пръстите си Визерис никога повече не седнал на Железния трон. Оттогава насетне отбягвал тронната зала: предпочитал да води дворцовия съвет в солария си, а по-късно в спалнята си, обкръжен от майстери, септони и неговия верен шут Гъбата, единствения човек, който все още можел да го накара да се засмее (според Гъбата).

Скоро след това смърт отново сполетяла двора, когато Великият майстер Мелос рухнал една нощ, докато изкачвал виещите се стъпала. Винаги бил сдържащ глас в съвета, вечно приканвал към спокойствие и компромис, когато възниквали проблеми между черните и зелените. За беда на краля обаче кончината на човека, когото той наричал „моят доверен приятел“, послужила само за да предизвика нов спор между фракциите.

Принцеса Ренира искала майстер Жерардис, който от дълго време служил на Драконов камък, да бъде издигнат на мястото на Мелос; само лечебните му умения спасили живота на краля, когато Визерис порязал ръката си на трона, твърдяла тя. Кралица Алисент обаче настоявала, че принцесата и нейният майстер ненужно са осакатили Негова милост. Ако те не се били намесили, твърдяла тя, Великият майстер Мелос със сигурност щял да спаси пръстите на краля, както и живота му. Увещавала да бъде назначен някой си майстер Алфадор, към момента на служба в Хайтауър. Визерис, атакуван и от двете страни, не избрал нито единия, нито другия, като напомнил на принцесата и на кралицата, че не на него се пада да направи избора. Цитаделата на Староград избирала Великия майстер, не Короната. В надлежния момент Цитаделата връчила веригата на поста на архимайстер Орвил, един от техните.

Крал Визерис, изглежда, отчасти възстановил старата си жизненост, след като новият Велик майстер пристигнал в двора. Септон Юстас ни казва, че това било резултат от молитва, но повечето вярвали, че отварите и тинктурите на Орвил били по-ефикасни от пусканията на кръв с пиявици, които Мелос предпочитал. Но тези възстановявания се оказали краткотрайни и подагра, гръдни болки и задух продължили да измъчват краля. През последните години на царуването си Визерис все повече оставял управлението на своята Ръка и малкия съвет. По необходимост се налага да погледнем членовете на малкия съвет в навечерието на големите събития от 129 г. СЗ, защото те щели да изиграят важна роля във всичко, което последвало.

Ръката на краля останал сир Ото Хайтауър, баща на кралицата и чичо на лорда на Староград. Великият майстер Орвил бил най-новият член на съвета и се смятало, че не подкрепя нито черни, нито зелени. Лорд-командир на Кралската гвардия обаче останал сир Кристън Коул, а в негово лице Ренира имала жесток противник. Състареният лорд Лиман Бийзбъри бил управител на хазната, на който пост служел почти без прекъсване още от времето на Стария крал. Най-младите съветници били лорд-адмиралът и управител на корабите сир Тиланд Ланистър, брат на лорда на Скалата на Кастърли, и лорд-изповедникът и господар на шепнещите Ларис Стронг, лорд на Харънхъл. Лорд Джаспър Вайлд, управител на законите, познат сред простолюдието като Желязната пръчка, допълвал съвета. (Непреклонните позиции на лорд Вайлд по въпроси на закона му спечелили това прозвище, казва септон Юстас. Но Гъбата заявява, че Желязната пръчка бил наречен така заради твърдостта на члена му, след като направил двайсет и девет деца на четири жени преди последната да умре от изтощение.)

Докато Седемте кралства приветствали 129-тата година след Завоеванието на Егон с празнични огньове, пиршества и вакханалии, крал Визерис Първи Таргариен все повече отслабвал. Болките в гърдите станали толкова силни, че не можел да изкачи и едно крило стъпала и трябвало да го разнасят из Червената цитадела в стол. Към втората луна на годината Негова милост загубил всякакъв апетит и управлявал кралството от леглото си… когато се чувствал достатъчно силен, за да управлява изобщо. Повечето дни предпочитал да оставя държавните дела на своята Ръка сир Ото Хайтауър. На Драконов камък, междувременно, принцеса Ренира отново наедряла с дете. Тя също се задържала на легло.

На третия ден от третата луна на 129 г. СЗ принцеса Хелена взела трите си деца да навестят краля в покоите му. Близнаците, Джеерис и Джеера, били шестгодишни, брат им Мелор — само на две. Негова милост дал на бебето перлен пръстен от пръста си, за да си поиграе с него, и разказал на близнаците историята как отлетял на дракона си на север от Вала, за да съкруши огромна орда диваци, великани и варги. Въпреки че били чували историята много пъти, децата слушали внимателно. След това кралят ги отпратил, оплаквайки се от умора и стягане в гърдите. След това Визерис от дома Таргариен, Първия с това име, Крал на андалите, на ройнарите и на Първите хора, Владетел на Седемте кралства и Защитник на Владението, затворил очи и заспал.

Повече не се събудил. Бил на петдесет и две години и властвал над повечето от Вестерос двайсет и шест години.

А после избухнала бурята и драконите затанцували.

Смъртта на Драконите

Черните и Зелените

Танца на драконите е цветистото име, дадено на свирепата кръвопролитна борба за Железния трон на Вестерос, водена между съперничещите си клонове на дома Таргариен през годините от 129-та до 131-ва СЗ. Характеризирането на тъмните, необуздани, кървави деяния от този период като „танц“ ни се струва гротескно неподходящо. Несъмнено фразата е въведена първоначално от някой певец. „Смъртта на драконите“ общо взето би било по-уместно, но традицията, времето и Великият майстер Мункун са жигосали по-поетичната употреба в страниците на историята, тъй че трябва да танцуваме с останалите.

Имало двама основни претенденти за Железния трон след смъртта на крал Визерис I Таргариен: неговата дъщеря Ренира, единственото оцеляло дете от първия му брак, и Егон, най-големия син от втората му съпруга. Сред хаоса и кръвопролитието, породени от тяхното съперничество, други кандидати за крале щели също да изявяват претенции, перчейки се като мимове на сцена за две седмици или един лунен кръг, за да паднат толкова бързо, колкото са се вдигнали.

Танца разцепил Седемте кралства на две, след като лордове, рицари и простолюдие заявили подкрепата си за едната страна или за другата и вдигнали оръжие едни срещу други. Дори самият дом Таргариен бил разделен, когато родственици, близки и деца на всеки от претендентите се въвлекли в борбата. През двете години вражда великите лордове на Вестерос, наедно с техните знаменосци, рицари и простолюдие, платили ужасно висока цена. Макар династията да оцеляла, в края на борбите мощта на Таргариените спаднала драматично, а броят на последните дракони на света бил силно смален.

Танца представлявал война, несравнима с никоя друга, водена в дългата история на Седемте кралства. Макар войски да тръгвали на поход и да се сблъсквали в свирепи битки, повечето сражения били по вода — и особено във въздуха, когато дракон се биел с дракон със зъби, нокти и пламъци. Било война, белязана от коварство, убийства и измяна също тъй, война, водена в сенки и по вити стълбища на кули, в съветнически зали и в дворове на замъци, с ножове и лъжи, и отрова.

Тлеещ от дълго време, конфликтът избухнал открито на третия ден от третата луна на 129 г. СЗ, когато болният, прикован на легло крал Визерис I Таргариен притворил очи за дрямка в Червената цитадела на Кралски чертог и умрял, без да се събуди. Тялото му било открито от един слуга в часа на прилепа, когато кралят имал навика да вземе чаша хипокрас[12]. Слугата изтичал да уведоми кралица Алисент, чиито покои били на етажа под тези на краля.

Септон Юстас, писал за тези събития няколко години по-късно, изтъква, че слугата поднесъл ужасната вест пряко на кралицата и само на нея, без да вдига обща тревога. Юстас не вярва, че това е било напълно случайно; смъртта на краля била очаквана от известно време, твърди той, и кралица Алисент и нейната партия, тъй наречените зелени, се постарали да укажат на всички стражи и слуги на Визерис какво да правят, когато дойде денят.

(Джуджето Гъбата намеква за по-зловещ сценарий, според който кралица Алисент ускорила кончината на крал Визерис с щипка отрова в хипокраса му. Трябва да се отбележи, че Гъбата не е бил в Кралски чертог в нощта, когато кралят умрял, а по-скоро на Драконов камък, в служба на принцеса Ренира.)

Кралица Алисент отишла веднага в спалнята на краля, придружена от сир Кристън Коул, лорд-командира на Кралската гвардия. След като потвърдили, че Визерис е мъртъв, Нейна милост заповядала стаята му да бъде запечатана и поставена под охрана. Слугата, който намерил мъртвото тяло на краля, бил задържан под арест като гаранция, че няма да разпространи вестта. Сир Кристън се върнал в кулата Белия меч и изпратил братята си от Кралската гвардия да повикат членовете на кралския малък съвет. Било часът на совата.

Тогава, както и сега, заклетото братство на Кралската гвардия било съставено от седем рицари, мъже с доказана вярност и неоспоримо мъжество, положили тържествени клетви да посветят живота си в защита на кралската особа и фамилия. Само петима от белите плащове били в Кралски чертог по време на смъртта на Визерис: самият сир Кристън, сир Арик Каргил, сир Рикард Торн, сир Стефон Дарклин и сир Уилис Фел. Сир Ерик Каргил (близнак на сир Арик) и сир Лорент Марбранд, с принцеса Ренира на Драконов камък, останали в неведение, когато братята им по оръжие тръгнали в нощта да вдигат членовете на малкия съвет от леглата им.

Съветът се събрал в покоите на кралицата в Твърдината на Мегор. Много описания са стигнали до нас за казаното и стореното в онази нощ. Най-подробното и най-авторитетно от тях е „Танцът на драконите, истинно сказание“ на Великия майстер Мункун. Макар изчерпателната история на Мункун да била написана едно поколение по-късно и да е черпила сведения от много и различни видове материал, включително хроники на майстери, възпоминания, записи на стюарди и разговори със сто четирийсет и седем оцелели свидетели на големите събития от тези времена, неговото описание на вътрешните дела на двора разчита на изповедите на Великия майстер Орвил, както са изложени преди неговата екзекуция. За разлика от Гъбата и септон Юстас, чиито версии произтичат от слухове, чуто недочуто и фамилна легенда, Великият майстер присъствал на заседанието и взел участие в обсъжданията и решенията на съвета… въпреки че трябва да се вземе под внимание, че по времето, когато е писал, Орвил бил изключително загрижен да покаже себе си в благоприятна светлина и да се освободи от всякаква вина за онова, което щяло да последва. „Истинното сказание“ на Мункун поради това обрисува неговия предшественик в твърде благоприятна светлина.

Събралите се в покоите на кралицата, докато тялото на лорд съпруга ѝ изстивало горе, били самата кралица Алисент, нейният баща, сир Ото Хайтауър, Ръка на краля, сир Кристън Коул, лорд-командир на Кралската гвардия, Великият майстер Орвил, лорд Лиман Бийзбъри, управител на хазната, осемдесетгодишен, сир Тиланд Ланистър, управител на корабите, брат на лорда на Скалата на Кастърли, Ларис Стронг, наричан Ларис Кривото стъпало, управител на законите. Великият майстер Мункун нарича това събиране Зеления съвет в своето „Истинно сказание“.

Великият майстер Орвил открил заседанието, като изредил обичайните задачи и процедури, изисквани при смъртта на крал. Казал:

— Септон Юстас трябва да бъде повикан да изпълни последните ритуали и да се моли за душата на краля. Гарван трябва обезателно да се прати веднага до Драконов камък, за да се уведоми принцеса Ренира за кончината на нейния баща. Може би нейна милост кралицата би се погрижила да напише посланието, за да смекчи тази тъжна вест с няколко съчувствени слова? Камбаните винаги бият, за да възвестят смъртта на крал, някой трябва да се погрижи за това, и разбира се, трябва да започнем своите приготовления за коронацията на кралица Ренира…

Сир Ото Хайтауър го прекъснал.

— Всичко това се налага да почака — заявил той, — докато не бъде решен въпросът за наследството.

Като Ръката на краля, той бил овластен да говори с гласа на краля, дори да седи на Железния трон в отсъствието на краля. Визерис му дал властта да управлява Седемте кралства и „докато нашият нов крал бъде коронясан“, това управление щяло да продължи.

— Докато нашата нова кралица бъде коронясана — казал някой. В описанието на майстер Мункун думите са на Орвил, изречени тихо, не повече от увъртане. Но Гъбата и септон Юстас настояват, че ги е изговорил лорд Бийзбъри, и то с раздразнен тон.

— Крал — настояла кралица Алисент. — Железният трон по право трябва да премине на най-големия законен син на Негова милост.

Дискусията, която последвала, продължила чак до разсъмване, съобщава ни Великият майстер Мункун. Гъбата и септон Юстас го потвърждават. В техните описания само лорд Бийзбъри говорил в защита на принцеса Ренира. Престарелият управител на хазната, който служил на крал Визерис през по-голямата част от царуването му и на неговия дядо, Джеерис Стария крал преди него, напомнил на съвета, че Ренира била по-голяма от братята си и имала повече таргариенска кръв, че покойният крал е избрал нея за своя наследница, че многократно е отказвал да промени наследяването въпреки пледиранията на кралица Алисент и нейните зелени, че стотици лордове и оземлени рицари са отдали почитание на принцесата през 105 г. СЗ и са положили тържествени клетви да защитят правата ѝ. (Описанието на майстер Орвил се различава само в това, че той поставя много от тези аргументи в собствената си уста, вместо в тази на Бийзбъри, но последвалите събития предполагат, че не е било така, както ще видим.)

Но тези думи попаднали в глухи уши. Сир Тиланд изтъкнал, че много от лордовете, заклели се да защитят наследяването на принцеса Ренира, отдавна били мъртви.

— Минаха двайсет и четири години — казал той. — Аз лично не съм давал такава клетва. Бях дете тогава. — Желязната пръчка, управителят на законите, цитирал Великия съвет от 101 г. и избора на Стария крал на Белон вместо на Ренис през 92 г., след това разсъждавал надълго и широко за Егон Завоевателя и неговите сестри, и за святата традиция на андалите, според която правата на един законен син винаги предхождат правата на някаква си дъщеря. Сир Ото им напомнил, че съпругът на Ренира бил не друг, а принц Демън, а „всички знаем характера му. Не правете грешка. Ако Ренира изобщо седне на Железния трон, ще ни управлява лорд Квартала на бълхите, крал консорт, толкова жесток и безсърдечен, колкото беше Мегор. Моята глава първа ще хвръкне, не се съмнявам, но вашата кралица, моята дъщеря, скоро ще ме последва“.

Кралица Алисент му пригласяла.

— Нито ще пощадят децата ми — заявила тя. — Егон и братята му са законните синове на краля и с повече право за трона от нейното котило от копелета. Демън ще намери някакъв претекст да ги осъди всички на смърт. Дори Хелена и малките ѝ. Един от тези Силни извади око на Емонд, не забравяйте. Беше момче, да, но момчето е какъвто е бащата, а копелетата са чудовищни по природа.

Сир Кристън Коул заговорил. Ако принцесата се възцари, напомнил им той, Джейсерис Таргариен щял да управлява след нея.

— Седемте да спасят това владение, ако поставим копеле на Железния трон. — Говорил за разпуснатия нрав на Ренира и за позора на нейния съпруг. — Те ще превърнат Червената цитадела в бардак. Ничия дъщеря няма да е в безопасност, и ничия съпруга. Дори момчетата… знаем какво беше Ленор.

Не е записано дали лорд Ларис Стронг е изрекъл и дума по време на дебата, но това не било необичайно. Макар и нелишен от дар слово, когато се наложело, господарят на шепнещите пестял думите си както скъперник пести монети и предпочитал да слуша вместо да приказва.

— Ако направим това — предупредил майстер Орвил съвета според „Истинното сказание“, — със сигурност ще има война. Принцесата няма да стои кротко, а тя има дракони.

— И приятели — заявил лорд Бийзбъри. — Мъже на честта, които няма да забравят клетвите, които дадоха на нея и на баща ѝ. Стар човек съм, но не толкова стар, че да седя тук кротко, докато такива като вас кроят да ѝ откраднат короната.

И с тези думи станал да си отиде.

Източниците ни се различават относно станалото след това.

Великият майстер Орвил ни казва, че лорд Бийзбъри бил задържан на вратата по заповед на сир Ото Хайтауър и отведен в тъмниците и затворен в килия, в която след време щял да загине от студ, докато чакал съд.

Септон Юстас ни казва друго. В неговото описание сир Кристън Коул принудил лорд Бийзбъри да седне отново на стола си и го пробол в гърлото с кама. Гъбата също обвинява сир Кристън за смъртта на негово благородие, но в неговата версия Коул сграбчил стареца отзад за яката и го запокитил през един прозорец, за да умре нанизан на железните шипове в сухия ров долу.

И трите хроники си съвпадат в едно: първата кръв, пролята в Танца на драконите, била на лорд Лиман Бийзбъри, управител на хазната и кралски ковчежник на Седемте кралства.

Не се чули повече несъгласия след смъртта на лорд Бийзбъри. Остатъкът от нощта минал в съставяне на планове за коронацията на новия крал (трябвало да се направи бързо, съгласни били всички) и на списъци на възможни съюзници и потенциални врагове в случай, че принцеса Ренира откаже да приеме въздигането на крал Егон. След като принцесата била в Драконов камък в очакване всеки момент да роди, зелените на кралица Алисент се радвали на предимство: колкото по-дълго Ренира останела в неведение за смъртта на краля, толкова по-бавно щяла да се задейства. „Може пък курвата да умре при раждането“, съобщава се, че казала кралица Алисент (според Гъбата).

Никакви гарвани не отлетели в онази нощ. Никакви камбани не зазвънели. Слугите, които знаели за кончината на краля, били пратени в тъмниците. На сир Кристън Коул било възложено да арестува колкото черни останали в двора, онези лордове и рицари, които биха били склонни да подкрепят принцеса Ренира.

— Не прилагайте никакво насилие над тях, освен ако не се съпротивляват — заповядал сир Ото Хайтауър. — Тези, които прегънат коляно и се закълнат във вярност на крал Егон, няма да пострадат.

— А тези, които не го направят? — попитал Великият майстер Орвил.

— Ще са изменници — заявил Желязната пръчка, — и трябва да умрат като изменници.

Тогава лорд Ларис Стронг, господарят на шепнещите, проговорил за първи и единствен път.

— Нека ние бъдем първите, които ще се закълнат — рекъл той, — за да няма изменници тук между нас. — Кривото стъпало извадил камата си и я прокарал през дланта си. — Кървава клетва — настоял той, — да ни обвърже всички, братя до смърт.

И така всеки от заговорниците порязал дланта си и си стиснали ръцете, заклевайки се в кърваво братство. Единствено кралица Алисент била освободена от клетвата на основание, че е жена.

Над града се разсъмвало, преди кралица Алисент да прати Кралската гвардия да доведат синовете ѝ Егон и Емонд на съвета. (Принц Дерон, най-малкият и най-кроткият от децата ѝ, бил в Староград, където служел като скуайър на лорд Хайтауър.)

Едноокия принц Емонд, деветнайсетгодишен, го намерили в оръжейната, докато навличал ризница за сутрешното си упражнение в двора на замъка.

— Егон ли е крал? — попитал той сир Уилис Фел, — или трябва да коленичим и да целунем шундата на дъртата курва?

Принцеса Хелена закусвала с децата си, когато Кралската гвардия дошла при нея… но когато я запитали за местонахождението на принца, неин брат и съпруг, казала само:

— Не е в леглото ми, можете да сте сигурни. Чувствайте се свободни да претърсите под завивките ми.

Принц Егон бил „по своите развлечения“, подхвърля смътно Мункун в своето „Истинно сказание“. „Свидетелството на Гъбата“ твърди, че сир Кристън намерил кандидат-краля пиян и гол в една плъша дупка в Квартала на бълхите, където две улични хлапета с наточени зъби се хапели и дерели едно друго за негова забава, докато момиче, което не би могло да е било на повече от дванайсет, задоволявало члена му с уста. Нека обаче оставим тази грозна картина на Гъбата, какъвто си е той, и да обсъдим думите на септон Юстас.

Макар да признава, че принц Егон е бил с любовница, когато го намерили, септонът твърди, че момичето било дъщеря на богат търговец и добре гледано при това. Нещо повече, принцът отпървом отказал да съучастничи на плановете на майка си.

— Моята сестра е наследник, не аз — казва той в описанието на Юстас. — Що за брат би откраднал рожденото право на сестра си?

Едва когато сир Кристън го убедил, че принцесата трябвало неизбежно да екзекутира него и брат му в случай, че си постави короната, Егон се разколебал.

— Докато има жив законороден Таргариен, никой Стронг не може изобщо да се надява да седне на Железния трон — казал Коул. — Ренира няма друг избор, освен да вземе главите ви, ако желае нейните копелета да управляват след нея.

Тъкмо това и само това убедило Егон да приеме короната, която малкият съвет му предлагал, настоява нашият смирен септон.

Докато рицарите на Кралската гвардия издирвали синовете на кралица Алисент, други пратеници повикали командира на Градската стража и капитаните му (те били седем, като всеки командвал една от градските порти) в Червената цитадела. Петима били преценени като съчувстващи на каузата на принц Егон, след като били разпитани. Другите двама, заедно с техния командир, били сметнати за неблагонадеждни и се озовали във вериги. Сир Лутор Ларжент, най-страховитият от „верните петима“, бил назначен за нов командир на златните плащове. Бил як като бик, близо седем стъпки висок, и се носела мълвата, че веднъж убил боен кон с един удар с юмрук в главата. Сир Ото обаче, като благоразумен човек, се постарал да назначи собствения си син сир Гвейн Хайтауър за първи помощник-командир на Ларжент, като му наредил да си отваря очите за всякакъв признак за вероломство от страна на сир Лутор.

Сир Тиланд Ланистър бил назначен за управител на хазната на мястото на покойния лорд Бийзбъри и веднага се задействал да конфискува кралската съкровищница. Златото на Короната било разделено на четири части. Една част била поверена на грижата на Желязната банка на Браавос за съхранение, друга била изпратена под силна охрана в Скалата на Кастърли, трета — в Староград. Останалото богатство щяло да се използва за подкупи, подаръци и за наемане на свободни мечове, ако се наложи. За човек, който да заеме мястото на сир Тиланд като управител на корабите, сир Ото погледнал към Железните острови, като изпратил гарван до Далтон Грейджой, Червения кракен, дръзкия и кръвожаден шестнайсетгодишен лорд Жътваря на Пайк, като му предложил адмиралския пост и място в съвета за неговата вярност.

Изминал ден, после друг. Нито септони, нито мълчаливи сестри били повикани в спалнята, където лежало тялото на крал Визерис, подпухнало и гниещо. Никакви камбани не звъннали. Гарвани летели, но не до Драконов камък. Вместо това поели към Староград, към Скалата на Кастърли, към Речен пад, към Планински рай и към много други лордове и рицари, за които кралица Алисент имала основание да мисли, че биха могли да подкрепят нейния син.

Аналите на Великия съвет от 101 г. били донесени и проучени и било отбелязано кои лордове са се изказали в подкрепа на Визерис и кои за Ренис, Лена или Ленор. Събраните тогава лордове предпочели мъжкия кандидат пред женските в съотношение двайсет към едно, но имало и несъгласни и същите тези домове най-вероятно щели да окажат подкрепа на принцеса Ренира в случай, че се стигне до война. Принцесата щяла да разполага с Морската змия и неговите флотилии, преценил сир Ото, и най-вероятно с другите лордове на източните брегове също тъй: лордовете Бар Емън, Масей, Селтигар и Краб най-вероятно, може би дори Вечерната звезда на Тарт. Всички те били нищожни сили, освен Веларионите. Северняците били по-голяма грижа: Зимен хребет се изказал за Ренис в Харънхъл, както и знаменосците на лорд Старк, Дъстин от Бароутън и Мандърли от Бял пристан. Не можело да се разчита и на дома Арин, защото Орлово гнездо в момента се управлявало от жена, лейди Джейн, Девата на Долината, чиито собствени права можело да се поставят под въпрос в случай, че принцеса Ренира бъде отстранена.

За най-голяма опасност бил преценен Бурен край, защото домът Баратеон бил винаги твърдо в подкрепа на претенциите на принцеса Ренира и нейните деца. Макар старият Боремунд да бил вече покойник, неговият син Борос бил дори още по-войнствен от баща си, а по-дребните владетели на бурните земи щели със сигурност да го последват накъдето ги поведе.

— Тогава трябва да се погрижим да ги доведе при нашия крал — заявила кралица Алисент. При което повикала втория си син.

Така в онзи ден за Бурен край полетял не гарван, а Вхагар, най-старият и най-големият от драконите на Вестерос. На гърба ѝ яздел принц Емонд Таргариен, със сапфир на мястото на липсващото му око.

— Целта ти е да спечелиш ръката на една от дъщерите на лорд Баратеон — казал му дядото сир Ото, преди да отлети. — Която и да е от четирите ще свърши работа. Ухажвай я и се ожени за нея, и лорд Борос ще осигури бурните земи за брат ти. Провалиш ли се…

— Няма да се проваля — наежил се Емонд. — Егон ще има Бурен край, а аз ще имам това момиче.

Докато принц Емонд замине, вонята от спалнята на мъртвия крал се разнесла из цялата Твърдина на Мегор и много необуздани приказки и слухове плъзнали из двора и замъка. Тъмниците под Червената цитадела погълнали толкова много хора, заподозрени във вероломство, че дори Върховният септон започнал да се чуди на тяхното изчезване и се обадил от Звездната септа на Староград да пита за някои от липсващите. Сир Ото Хайтауър, един от най-методичните мъже, служили някога като Ръка, искал повече време, за да направи приготовленията, но кралица Алисент знаела, че не могат да протакат повече. Потайността започнала да омръзва на принц Егон.

— Аз крал ли съм, или не съм? — запитал той ядосано майка си. — Ако съм крал, тогава ме коронясайте.

Камбаните започнали да бият на десетия ден от третата луна на 129 г. СЗ, възвестявайки края на едно царуване. На Великия майстер Орвил най-сетне било позволено да изпрати гарваните си и черните птици се понесли във въздуха стотици, за да разпръснат вестта за възкачването на Егон до най-далечното кътче на владението. Мълчаливите сестри били повикани, за да подготвят трупа за изгаряне, и ездачи препуснали на бели коне да разнесат вестта на народа на Кралски чертог, викайки: „Крал Визерис е мъртъв, да живее крал Егон“. Като чували виковете им, пише Мункун, някои плачели, а други викали възторжено, но повечето хора от простолюдието зяпвали смълчани, смутени и разтревожени, а тук-там по някой глас извиквал: „Да живее кралицата“.

Междувременно се извършвали припрени приготовления за коронацията. За място на церемонията била избрана Драконовата яма. Под величествения ѝ купол имало каменни скамейки, достатъчно, за да поберат осемдесет хиляди души, а дебелите стени на ямата, здравият покрив и извисяващите се бронзови порти я правели защитима в случай, че предатели се опитат да разстроят церемонията.

В нарочения ден сир Кристън Коул поставил короната от желязо и рубини на Егон Завоевателя на челото на най-големия син на крал Визерис и кралица Алисент и го провъзгласил за Егон от дома Таргариен, Втори с това име, крал на андалите, на ройнарите и на Първите хора, Владетел на Седемте кралства и Защитник на Владението. Майка му, кралица Алисент, обичана от простолюдието, поставила своята корона на главата на своята дъщеря Хелена, съпруга и сестра на Егон. След като я целунала по бузите, майката коленичила пред дъщеря си, свела глава и казала:

— Моя кралице.

Колко са дошли на коронацията остава предмет на спор. Великият майстер Мункун, черпейки от Орвил, ни казва за над сто хиляди души простолюдие, натикани в Драконовата яма, чиито възгласи били толкова силни, че разтърсили самите стени, докато според Гъбата каменните скамейки били полупразни. След като Върховният септон останал в Староград, твърде стар и немощен, за да пътува до Кралски чертог, паднало се на септон Юстас да помаже челото на крал Егон със свети мазила и да го благослови в седемте имена на бога.

Неколцина от присъствалите, тези с по-остро зрение от повечето, може би са забелязали, че на церемонията около новия крал присъствали само четири бели плаща, а не петима, както дотогава. Предната нощ Егон Втори понесъл първото отстъпничество, когато сир Стефон Дарклин от Кралската гвардия се измъкнал от града със своя скуайър, двама стюарди и четирима стражи. Под покрова на тъмнината те се промушили навън през слугинска вратичка, където ги очаквала рибарска лодка, за да ги пренесе до Драконов камък. Със себе си донесли една открадната корона: ивица от жълто злато, украсена със седем скъпоценни камъка в различни цветове. Това била короната, която носел крал Визерис, и Стария крал Джеерис преди него. Когато принц Егон решил да носи короната от желязо с рубини на своя съименник, Завоевателя, кралица Алисент заповядала короната на Визерис да бъде заключена, но стюардът, комуто поверили задачата, избягал с нея.

След коронацията останалите от Кралската гвардия придружили Егон до неговия дракон, великолепно създание с блестящи златни люспи и светлорозови крила. Слънцеплам било името, дадено на този дракон на златната зора. Мункун ни казва, че кралят прелетял три пъти около града преди да кацне в Червената цитадела. Сир Арик Каргил отвел Негова милост в осветената с факли тронна зала, където Егон II изкачил стъпалата на Железния трон пред хиляда лордове и рицари. Викове прокънтели из залата.

На Драконов камък не били чути радостни възгласи. Вместо тях писъци отеквали из коридорите и стълбищата на Кулата на Морския дракон, от покоите на кралицата долу, където Ренира Таргариен се напрягала и тръпнела в третия си ден на родилни мъки. Детето трябвало да дойде на бял свят след още един лунен кръг, но вестта от Кралски чертог хвърлила принцесата в черна ярост и гневът ѝ, изглежда, ускорил раждането, все едно бебето вътре също било разгневено и се борело да излезе навън. Принцесата крещяла проклятия през цялото раждане, призовавала яростта на боговете над своите братя и майка им, кралицата, и изреждала подробно изтезанията, на които щяла да ги подложи преди да им позволи да умрат. Проклинала и детето вътре в утробата си също тъй, казва ни Гъбата, дращела с нокти издутия си корем, докато майстер Жерардис и акушерката ѝ се опитвали да я удържат, и викала:

— Чудовище, чудовище, излез, излез, ИЗЛЕЗ!

Когато бебето най-сетне дошло на белия свят, се оказало наистина чудовище: мъртвородено момиче, сгърчено и уродливо, с дупка в гръдния кош, където трябвало да е сърцето, и с къса люспеста опашка. Или така поне я описва Гъбата. Джуджето ни казва, че тъкмо той отнесъл малкото същество на двора за изгаряне. Мъртвото момиче било наречено Висения, обявила принцеса Ренира на другия ден, когато млякото на мака притъпило остротата на болката ѝ.

— Тя беше моята единствена дъщеря и те я убиха. Откраднаха короната ми и убиха дъщеря ми, и ще отговарят за това.

И тъй започнал Танца, щом принцесата свикала свой съвет. „Черния съвет“ нарича „Истинното сказание“ това събиране на Драконов камък, противопоставяйки го на „зеления съвет“ на Кралски чертог. Водела го самата Ренира, седнала между своя чичо и съпруг принц Демън и своя доверен съветник майстер Жерардис. Тримата ѝ синове също присъствали, макар все още да не били достигнали пълнолетие (Джейс бил на четиринайсет, Люк на тринайсет, Джофри на единайсет). С тях били двама от Кралската гвардия: сир Ерик Каргил, близнак на сир Арик, и западнякът сир Лорент Марбранд.

Трийсет рицари, сто стрелци с арбалети и триста войници съставяли останалото от гарнизона на Драконов камък. Толкова състав винаги бил смятан за достатъчен за такава здрава крепост.

— Но като за инструмент за завоевание още много има да се желае от армията ни — отбелязал с горчивина принц Демън.

Десетина по-дребни лордове, знаменосци и васали на Драконов камък също участвали в черния съвет: Селтигар от острова Птичи нокът, Стонтън от Врански приют, Масей от Стоунденс, Бар Емън от Остри нос и Дарклин от Дъскъндейл между тях. Но най-могъщият лорд, врекъл своята сила на принцесата, бил Корлис Веларион от Дрифтмарк. Макар Морската змия да бил остарял, обичал да казва, че се е вкопчил в живота като „давещ се моряк, вкопчен в отломките на потънал кораб. Дано Седемте да ме съхранят за тази последна битка“. С лорд Корлис дошла съпругата му, принцеса Ренис, на петдесет и пет, с изпито и набръчкано лице, черната ѝ коса прошарена с бяло, но все още пламенна и безстрашна, каквато била на двайсет и две. „Кралицата, която никога не беше“, нарича я Гъбата. („Какво изобщо имаше Визерис, което тя да нямаше? Една малка наденичка? Това ли се иска, за да бъдеш крал? Нека да властва Гъбата тогава. Моята наденица е три пъти по-голяма от неговата.“)

Заседаващите в черния съвет смятали себе си за лоялисти, макар да знаели много добре, че крал Егон II ще ги нарече изменници. Всеки от тях вече бил получил писмо, в което се настоявало да се представят в Червената цитадела, за да положат клетва за вярност пред новия крал. Всичките им войски, взети заедно, не можели да се сравнят със силата, която Хайтауър можели да изкарат на бойното поле. Зелените на Егон се радвали и на други предимства също така. Староград, Кралски чертог и Ланиспорт били най-големите и най-богати градове в кралството; и трите града се владеели от зелени. Всеки видим символ на легитимност принадлежал на Егон. Той седял на Железния трон. Живеел в Червената цитадела. Носел короната на Завоевателя, владеел меча на Завоевателя и бил помазан от септон на Вярата пред очите на десетки хиляди. Великият майстер Орвил заседавал в неговите съвети и лорд-командирът на Кралската гвардия поставил короната на главата на принца. И бил мъж, което в очите на мнозина го правело законен крал, а неговата сестра — узурпаторка.

Срещу всичко това предимствата на Ренира били малко. Някои по-стари лордове може все още да са помнели клетвите, които положили, когато била направена принцеса на Драконов камък и обявена за наследничка на баща си. Имало време, когато била обичана и от знатни, и от простолюдие, когато я поздравявали като Радостта на владението. Мнозина млади лордове и благородни рицари се домогвали до нейното благоразположение тогава… макар че колко от тях все още щели да се бият за нея сега, когато вече била омъжена жена, с тяло състарено и похабено от шест раждания, било въпрос, на който никой не можел да отговори. Макар нейният брат да плячкосал съкровищницата на баща им, принцесата имала на разположение богатството на дома Веларион, а флотилиите на Морската змия ѝ давали превъзходство по море. И нейният съпруг, принц Демън, изпитан и закален в Каменните стъпала, имал повече опит във военното дело от всичките им противници взети заедно. Най-сетне, но не и най-незначителното — Ренира имала своите дракони.

— Както и Егон — изтъкнал майстер Жерардис.

— Ние имаме повече — казала принцеса Ренис, Кралицата, която никога не била, която била драконов ездач по-дълго от всички тях. — И нашите са по-големи и по-силни, ако изключим Вхагар. Драконите виреят най-добре тук, на Драконов камък — И тя изброила за съвета. Крал Егон имал своя Слънцеплам. Великолепен звяр, но млад. Емонд Едноокия яздел Вхагар; опасността, която представлявал носачът на кралица Висения, не можела да се отрече. Носачът на кралица Хелена бил Сънеплам, драконката, която някога носела сестрата на Стария крал Рена през облаците. Драконът на принц Дерон бил Тесарион, крилете ѝ — тъмни като кобалт и ноктите ѝ, гребенът и коремните люспи — бляскави като кована мед. — Това прави четири дракона с големина подходяща за бой — казала Ренис. Близнаците на Хелена също имали своите дракони, но те не били нещо повече от новоизлюпени; най-малкият син на узурпатора, Мелор, имал още само яйце.

Срещу това принц Демън разполагал с Караксес, а принцеса Ренира със Сиракс, и двата — огромни и застрашителни. Караксес бил особено страховит и не бил чужд на огън и кръв след Каменните стъпала. Тримата сина на Ренира от Ленор Веларион били до един драконови ездачи; Вермакс, Аракс и Тираксес се развивали добре и ставали все по-големи с всяка година. Егон Младшия, най-големият от двамата синове на Ренира от принц Демън, командвал младия дракон Буреносец, макар че все още не го яхвал; малкият му брат, Визерис, ходел навсякъде с яйцето си. Драконката на самата Ренис, Мелейс Червената кралица, станала ленива, но била все така страховита, когато се разгневи. Близнаците на принц Демън от Лена Веларион също така можели тепърва да станат драконови ездачи. Драконът на Бела, тънката бледозелена Лунна танцьорка, скоро щяла да стане достатъчно голяма, за да носи момичето на гърба си… и макар от яйцето на сестра ѝ Рена да се излюпило сакато същество, което умряло часове след като се показало от яйцето, Сиракс наскоро снесла ново люпило. Едно от яйцата ѝ било дадено на Рена и разправяли, че момичето спяло с него всяка нощ и се молело за дракон, който да не отстъпва на този на сестра ѝ.

Нещо повече, други шест дракона си направили леговища в опушените пещери на Драконов камък над замъка. Имало го също така Среброкрил, стария носач на Добрата кралица Алисан; Морски дим, бледосивия звяр, който бил гордостта и страстта на сир Ленор Веларион; посивелия стар Вермитор, неяхван от смъртта на крал Джеерис. А зад планината обитавали три диви дракона, никога неяхвани от човек. Простолюдието ги нарекло Крадеца на овце, Сивия призрак и Канибала.

— Намерете ездачи, които да овладеят Среброкрил, Вермитор и Морски дим, и ще имаме девет дракона срещу четирите на Егон. Яхнете и подкарайте в небесата дивите им родственици и ще имаме дванайсет, дори и без Буреносец — казала принцеса Ренис. — Така ще спечелим тази война.

Лорд Селтигар и Стонтън се съгласили. Егон Завоевателя и неговите сестри били доказали, че рицари и войски не могат да устоят срещу огън и кръв. Селтигар подканил принцесата да полети срещу Кралски чертог веднага и да направи града на пепел и кости.

— И как ще ни послужи това, милорд? — попитал го Морската змия. — Искаме да владеем града, не да го сринем до основи.

— Никога няма да се стигне до това — настоял Селтигар. — Узурпаторът няма да има друг избор, освен да ни се противопостави със своите дракони. Нашите девет със сигурност ще надвият неговите четири.

— На каква цена? — зачудила се принцеса Ренира. — Моите синове ще яздят три от тези дракони, напомням ви. И няма да са девет срещу четири. Аз няма да съм достатъчно силна да летя за още доста време. А кой ще язди Среброкрил, Вермитор и Морски дим? Вие ли, милорд? Едва ли. Ще са пет срещу четири, а един от техните четири ще е Вхагар. Това не е никакво предимство.

Изненадващо, принц Демън се съгласил с жена си.

— В Каменните стъпала моите врагове се научиха да бягат и да се крият, когато видят крилете на Караксес и чуят нейния рев… но те нямаха свои дракони. Не е лесно да си драконов ездач. Но дракони могат да убиват дракони и са го правили. Всеки майстер, който е изучавал историята на Валирия, може да ви каже това. Няма да хвърля нашите дракони срещу тези на узурпатора, освен ако нямаме друг избор. Има други начини да ги използваме, по-добри начини.

Тогава принцът изложил собствените си стратегии пред черния съвет. Ренира трябвало да има своя коронация, в отговор на тази на Егон. След това щели да разпратят гарвани, призовавайки лордовете на Седемте кралства да заявят васалната си вярност към своята законна кралица.

— Трябва да поведем тази война с думи, преди да тръгнем на битка — заявил принцът.

Лордовете на великите домове държали ключа към победата, настоял Демън; техните знаменосци и васали щели да ги последват накъдето ги поведат. Егон Узурпатора спечелил верността на Ланистърите от Скалата на Кастърли, а лорд Тирел от Планински рай бил едно скимтящо бебе в пелени, чиято майка, действаща като негов регент, най-вероятно щяла да съюзи Предела с техните могъщи знаменосци, Хайтауърите… но останалите велики лордове на кралството тепърва щели да заявят на чия страна са.

— Бурен край ще застане с нас — казала принцеса Ренира. Самата тя била от тази кръв по майчина линия, а покойният лорд Боремунд бил винаги най-верният от приятелите ѝ.

Принц Демън имал сериозно основание да се надява, че Девата на Долината може също да постави Орлово гнездо на тяхна страна. Егон със сигурност щял да потърси подкрепата на Пайк, преценил той; само с поддръжката на Железните острови Егон можел да се надява да надмине силата на дома Веларион по море. Но железните били пословично непостоянни, а Далтон Грейджой обичал кръв и битки; лесно можело да бъде убеден да подкрепи принцесата.

Северът бил твърде отдалечен, за да е от особена важност в борбата, преценил съветът; докато Старките съберат своите знамена и тръгнат на юг, войната като нищо можела да свърши. С което оставали само речните лордове, пословично свадлива сган, над която властвал, поне на думи, домът Тъли от Речен пад.

— Имаме приятели в речните земи — казал принцът, — въпреки че не всички те смеят все още да покажат цветовете си. Трябва ни място, където да могат да се съберат, опорна точка на континента, достатъчно голяма да приюти една внушителна войска и достатъчно силна, за да удържи срещу каквито сили прати узурпаторът против нас. — Показал на лордовете карта. — Тук. Харънхъл.

И така било решено. Принц Демън щял да води щурма на Харънхъл, яхнал Караксес. Принцеса Ренира щяла да остане на Драконов камък докато възстанови силите си. Флотата на Веларион щяла да затвори Гърлото, излизайки от Драконов камък и Дрифтмарк, за да блокира всякакво корабоплаване, влизащо и излизащо от залив Черна вода.

— Нямаме силата да завземем Кралски чертог с щурм — казал принц Демън, — нито нашите врагове могат да се надяват да завземат Драконов камък. Но Егон е още момче, а момчетата лесно се палят. Може би ще успеем да го примамим в безразсъдна атака. — Морската змия щял да командва флотата, докато принцеса Ренис лети отгоре, за да попречи на враговете да нападнат корабите им с дракони. Междувременно гарвани щели да отлетят към Речен пад, Орлово гнездо, Пайк и Бурен край, за да се спечели верността на техните лордове.

Тогава заговорил най-големият син на кралицата, Джеерис.

— Ние трябва да отнесем тези послания — казал той. — Драконите ще спечелят лордовете по-бързо от гарваните.

Брат му Люцерис се съгласил, като настоял, че двамата с Джейс са мъже или поне достатъчно близо до мъжество, за да е без значение.

— Нашият чичо ни нарича Стронг, но когато лордовете ни видят на драконов гръб ще разберат, че това е лъжа. Само Таргариени яздят дракони.

Гъбата ни съобщава, че Морската змия, настоял, че трите момчета са Велариони, но се усмихнал като го казал, с гордост в гласа. Дори малкият Джофри се обадил и предложил да яхне своя дракон Тираксес и да полети с братята си.

Принцеса Ренира забранила това: Джоф бил само на единайсет. Но Джейсерис бил на четиринайсет, Люцерис на тринайсет; храбри и чаровни момчета, опитни с оръжията, служили от дълго време като скуайъри.

— Ако отидете, отивате като пратеници, не като рицари — казала им тя. — Не трябва да се включвате в никакви боеве.

Едва след като двете момчета се заклели тържествено над „Седемлъчата звезда“ Нейна милост щяла да се съгласи да ги използват като пратеници. Решено било Джейс, като по-голям от двамата, да поеме по-дългата и по-опасна задача да отлети първо до Орлово гнездо и да преговаря с Господарката на Долината, после до Бял пристан, за да спечели лорд Мандърли, и накрая до Зимен хребет, за да се срещне с лорд Старк. Мисията на Люк щяла да бъде по-кратка и по-безопасна: той щял да отлети до Бурен край, където се очаквало, че Борос Баратеон ще му окаже топъл прием.

На следващия ден била извършена импровизирана коронация. Пристигането на сир Стефон Дарклин, доскоро от Кралската гвардия на Егон, било повод за много радост на Драконов камък, особено когато се разбрало, че той и приятелите му лоялисти (сир Ото щял да ги нарече „обърни плащове“, когато предложил награда за залавянето им) са донесли откраднатата корона на крал Джеерис Помирителя. Триста чифта очи гледали, когато принц Демън Таргариен поставил короната на Стария крал на главата на своята съпруга, провъзгласявайки я за Ренира от дома Таргариен, Първа с това име, Кралица на андалите, на ройнарите и на Първите хора. Принцът си присвоил титлата Защитник на владението, а Ренира обявила най-големия си син, Джейсерис, за принц на Драконов камък и наследник на Железния трон.

Първият ѝ акт като кралица бил да обяви сир Ото Хайтауър и кралица Алисент за изменници и бунтовници.

— Колкото до моите братя и моята мила сестра Хелена — заявила тя, — те са били подведени от съвета на зли хора. Нека дойдат на Драконов камък, да прегънат коляно и да ме помолят за прошка, и с радост ще пощадя живота им и ще ги върна в сърцето си, защото те са от моята кръв, а никой мъж или жена не е толкова прокълнат, колкото родоубиецът.

Вестта за коронацията на Ренира стигнала до Червената цитадела на следващия ден, за голямо неудоволствие на Егон II.

— Моята сестра и моят чичо са виновни във върховна измяна — заявил младият крал. — Искам ги осъдени, искам ги арестувани и ги искам мъртви.

По-разумни глави на зеления съвет пожелали да се преговаря.

— Принцесата трябва да бъде накарана да разбере, че каузата ѝ е безнадеждна — казал Великият майстер Орвил. — Брат не бива да воюва срещу сестра. Пратете ме при нея, за да можем да разговаряме и да стигнем до мирно съгласие.

Егон не искал и да чуе за това. Септон Юстас ни казва, че Негова милост обвинил Великия майстер в нелоялност и казал, че трябвало да го хвърлят в черна килия „с твоите черни приятели“. Но когато двете кралици — майка му, кралица Алисент, и жена му, кралица Хелена — се изказали в подкрепа на предложението на Орвил, вбесеният крал отстъпил с неохота. Така Великият майстер Орвил бил пратен отвъд залива Черна вода със знамето на мира, начело на делегация, която включвала сир Арик Каргил от Кралската гвардия и сир Гвейн Хайтауър от златните плащове, заедно с двайсет писари и септони, между които Юстас.

Условията, предложени от краля, били щедри, заявява Мункун в своето „Истинно сказание“. Ако принцесата го признаела за крал и се преклоняла пред Железния трон, Егон II щял да ѝ потвърди притежанието на Драконов камък и да позволи островът и замъкът да преминат на нейния син Джейсерис след смъртта ѝ. Вторият ѝ син, Люцерис, щял да бъде признат като законен наследник на Дрифтмарк и на земите и владенията на дома Веларион; момчетата ѝ от принц Демън, Егон Младшия и Визерис, щели да получат почетни места в кралския двор, първият като кралски скуайър, вторият — като негов виночерпец. Опрощения щели да се дадат на онези лордове и рицари, които вероломно са заговорничели с нея срещу законния крал.

Ренира изслушала тези условия с каменно мълчание, а после попитала Орвил дали помни нейния баща, крал Визерис.

— Разбира се, ваша милост — отговорил майстерът.

— Вероятно можете да ни кажете кого обяви той за свой наследник и приемник — казала кралицата; короната била на главата ѝ.

— Вас, ваша милост — отговорил Орвил.

А Ренира кимнала и казала:

— Със собствения си език признавате, че аз съм вашата законна кралица. Защо тогава служите на моя брат, претендента?

Мункун ни казва, че Орвил дал дълъг и ерудиран отговор, цитирайки закона на андалите и Великия съвет от 101 г. Гъбата твърди, че почнал да заеква и си изпуснал пикочния мехур. Което и от двете да е вярно, отговорът му не удовлетворил принцеса Ренира.

— Един Велик майстер би трябвало да познава закона и да му служи — казала тя на Орвил. — Вие не сте никакъв Велик майстер и носите само срам и позор на веригата, която носите. — Докато Орвил възразявал плахо, рицарите на Ренира махнали служебната му верига от врата му и го принудили да падне на колене, докато принцесата връчила веригата на своя човек, майстер Жерардис, „истински и верен слуга на кралството и неговите закони“. Отпращайки Орвил и другите посланици по пътя им, Ренира казала: — Кажете на моя брат, че ще имам своя трон или ще имам главата му.

Много след като Танцът приключил, певецът Люсеон от Тарт щял да съчини тъжна балада, наречена „Сбогом, братко мой“, която все още се пее и до днес. Песента уж пресъздава последната среща между сир Арик Каргил и неговия близнак сир Ерик, когато свитата на Орвил се качвала на кораба, който щял да ги върне в Кралски чертог. Сир Арик заклел своя меч на Егон, сир Ерик — на Ренира. В песента всеки от двамата братя се опитва да убеди другия да смени страната; след като не могли, разменили уверения в обич и се разделили, знаейки, че следващия път, когато се срещнат, ще е като врагове. Възможно е такова сбогуване наистина да е станало в онзи ден на Драконов камък, макар че нито един от изворите ни не упоменава за него.

Егон II бил на двайсет и две, бързо се гневял и бавно прощавал. Отказът на Ренира да приеме властта му го вбесил.

— Предложих ѝ почетно място, а тая курва плю в лицето ми — заявил той. — Това, което ще стане, е по нейна вина.

Това, което станало, било война.

Смъртта на Драконите

Син за син

Егон бил провъзгласен за крал в Драконовата яма, Ренира за кралица — на Драконов камък. След като всички усилия за помирение се провалили, Танца на Драконите започнал не на шега.

На Дрифтмарк корабите на Морската змия отплавали от Хъл и Града на подправките, за да затворят Гърлото, запушвайки търговския трафик към и от Кралски чертог. Скоро след това Джейсерис Веларион полетял на север на своя дракон Вермакс, брат му Люцерис на юг на Аракс, а принц Демън полетял на Караксес към Тризъбеца.

Да се обърнем първо към Харънхъл.

Макар големи части от Харън да били в руини, извисяващите се крепостни стени на замъка все още го правели едно от най-внушителните укрепления в речните земи… но Егон Дракона бил доказал, че е уязвим откъм небето. След като неговият владетел, Ларис Стронг, бил в Кралски чертог, замъкът бил слабо охраняван. Тъй като нямал никакво желание да понесе съдбата на Харън Черния, престарелият му кастелан сир Саймън Стронг (чичо на покойния лорд Лайънъл и дядо на лорд Ларис) бързо смъкнал знамената си, когато Караксес кацнал на върха на кулата Кралската клада. В добавка към замъка принц Демън с един удар взел значителното богатство на дома Стронг и десетина ценни заложници, между които сир Саймън и неговите внуци. Простолюдието на замъка също станало негово, сред пленниците и една кърмачка на име Алис Реките.

Коя е била тази жена? Кръчмарска слугиня, дилетантствала с отвари и заклинания, казва Мункун. Горска вещица, твърди септон Юстас. Зла чародейка, която се къпела в кръв на девици, за да съхрани младостта си, кара ни да повярваме Гъбата. Името ѝ намеква за незаконно раждане… но малко знаем за баща ѝ и още по-малко за майка ѝ. Мункун и Юстас ни разправят, че я заченал лорд Лайънъл Стронг в незрялата си младост, което я прави извънбрачна сестра на синовете му Харвин (Троши кости) и Ларис (Кривото стъпало). Но Гъбата настоява, че била много по-стара, че била дойка и на двете момчета, може би дори на техния баща преди цяло едно поколение.

Макар всичките ѝ собствени деца да били мъртвородени, млякото, което текло толкова обилно от гърдите на Алис Реките, откърмило безброй бебета на други жени в Харънхъл. Дали наистина е била вещица, лягала с демони и раждала мъртви деца като отплата за знанието, което те ѝ давали? Била ли е глуповата повлекана, както вярва Юстас? Развратница, която използвала отровите и отварите си, за да обвързва мъже към себе си, телом и духом?

Алис Реките била поне на четирийсет по време на Танца на драконите, това поне се знае; Гъбата я изкарва дори по-стара. Всички са съгласни, че изглеждала по-млада от годините си, но дали това е било просто случайност, или е било постигнато благодарение на практиката ѝ в тъмните изкуства, спорът продължава. Каквито и да са били силите ѝ, изглежда, Демън Таргариен е бил неуязвим за тях, защото малко се е чувало за тази уж магьосница, докато принцът владеел Харънхъл.

Внезапното безкръвно падане на седалището на Харън Черния било сметнато за голяма победа за кралица Ренира и нейните черни. Послужило като остро напомняне за военното умение на принц Демън и силата на Караксес, Кървавия чръв, и дало на кралицата укрепен пункт в сърцевината на Вестерос, към който поддръжниците ѝ щели да се стекат… а Ренира имала много такива в земите, напоявани от Тризъбеца. Когато принц Демън отпратил своя призив на оръжие, те се надигнали до един покрай реките, рицари, войници и прости селяци, които все още помнели Радостта на владението, тъй възлюбена от своя баща, и как се усмихвала и как очаровала всички, докато обикаляла из речните земи в младостта си. Стотици и хиляди застягали коланите на мечовете си и навличали ризниците си, или грабвали вила или търнокоп и груб дървен щит, и тръгвали към Харънхъл, за да се бият за малкото момиче на Визерис.

Лордовете на Тризъбеца, които имали повече за губене, не се задвижили толкова бързо, но много скоро и те също започнали да хвърлят своя жребий с кралицата. От Близнаците препуснал сир Форест Фрей, същият Фрей Глупака, който някога помолил за ръката на Ренира, вече станал могъщ рицар. Лорд Самюъл Блекууд, който някога загубил дуел за нейната благосклонност, вдигнал знамената си над Гарваново дърво. (Сир Амос Бракън, който спечелил онзи дуел, последвал своя лорд баща, когато домът Бракън се обявил на страната на Егон.) Мутън от Девичето езеро, Пайпър от замъка Розова девица, Руут от Хароуей, Дари от Дари, Малистърите от Морски страж и Ванс от Приюта на пътника, всички те заявили подкрепата си за Ренира. (Ванс от Аранта не го направили и разтръбили своята вярност към младия крал.) Петир Пайпър, побелелият лорд на Розова девица, говорил от името на мнозина, когато заявил:

— Заклех ѝ своя меч. Сега съм стар, но не толкова стар, че да съм забравил думите, които изрекох, а и все още държа меча си.

Върховният лорд на Тризъбеца Гроувър Тъли бил старец още на Великия съвет през 101 г., където говорил в подкрепа на принц Визерис; макар и вече отпаднал, бил не по-малко упорит. Той защитавал правата на мъжкия претендент през 101 г. и годините не променили възгледите му. Лорд Гроувър настоявал Речен пад да се бият за младия крал Егон. Но и дума за това не излязла извън стените на замъка. Старият лорд бил прикован на легло и нямало да живее много дълго, заявил майстерът на Речен пад.

— Бих предпочел останалите от нас да не умрем с него — заявил сир Елмо Тъли, негов внук. Речен пад нямал никаква защита срещу драконов огън, изтъкнал той на синовете си, а двете страни в тази борба яздели дракони. И тъй, докато лорд Гроувър гърмял и трещял от смъртното си ложе, Речен пад залостил портите си, поставил стража на бойниците си и запазил неутралитет.

Междувременно съвсем различна история се разигравала на изток, където Джейсерис Веларион се спуснал над Орлово гнездо на своя млад дракон, Вермакс, за да спечели Долината на Арин за своята майка. Девата на Долината, лейди Джейн Арин, била на трийсет и пет, с двайсет години по-голяма от него. Никога неомъжвана, лейди Джейн властвала над Долината след смъртта на своя баща и по-големите си братя от ръцете на Каменните врани от хълмовете, когато била на три.

Гъбата ни казва, че тази прословута девица била всъщност развратница с благороден произход, с ненаситен апетит за мъже, и ни предлага пикантна историйка за това как предложила на принц Джеерис васалитета на Долината само ако успее да я доведе до оргазъм с езика си. Септон Юстас повтаря широко разпространения слух, че Джейн Арин предпочитала интимното приятелство на други жени, а после добавя, че не било вярно. В този случай трябва да бъдем благодарни на „Истинното сказание“ на Великия майстер Мункун, защото той единствен се ограничава до Високата зала на Орлово гнездо, вместо да се занимава със спалните му.

— Три пъти собствените ми роднини се опитваха да ме заменят — казала лейди Джейн на принц Джеерис. — Моят братовчед сир Арнолд казва, че жените са твърде мекушави, за да управляват. Държа го в една от небесните си килии, ако искате да го питате. Вашият принц Демън използва първата си съпруга крайно жестоко, вярно… но независимо от лошия вкус на майка ви за съпрузи, тя си остава нашата законна кралица и от моята кръв при това, Арин по майчина линия. В този свят на мъже ние жените трябва да се съюзим. Долината и нейните рицари ще застанат с нея… ако Нейна милост удовлетвори една моя молба. — Когато принцът попитал каква би могла да е молбата, тя отговорила: — Дракони. Не се боя от армии. Много и много са се прекършвали срещу моята Кървава порта и за Орлово гнездо се знае, че е непревземаемо. Но вие се спуснахте над нас от небето, както кралица Висения е направила някога през Завоеванието, и аз бях безсилна да ви спра. Не обичам да съм безсилна. Пратете ми драконови ездачи.

И тъй, принцът се съгласил, а лейди Джейн коленичила пред него и заповядала на воините си да коленичат, и всички врекли мечовете си на него.

А сетне Джейсерис се понесъл отново, на север над Пръстите и водите на Захапката. Спрял за кратко в Систъртън, където лорд Борел и лорд Съндърленд му се поклонили и му врекли подкрепата на Трите сестри, а после продължил до Бял пристан, където лорд Дезмънд Мандърли се срещнал с него в Двора на Тритона.

Тук пазарлъкът се оказал по-тежък за принца.

— Бял пристан не е безчувствен към съдбата на майка ви — заявил Мандърли. — Собствените ми предци са били лишени от рожденото им право, когато нашите врагове са ни прогонили на тези студени северни брегове. Когато ни е навестил, Стария крал е говорил за неправдата, която ни е била причинена, и е обещал да я поправи. В залог за това негова милост е предложил ръката на своята дъщеря принцеса Визера на моя прадядо, за да се обединят двата дома, но момичето е умряло и обещанието е било забравено.

Принц Джейсерис разбрал за какво го молят. Преди да напусне Бял пристан бил написан и подписан договор, според чиито условия най-младата дъщеря на лорд Мандърли щяла да бъде омъжена за брата на принца Джофри, след като войната приключи.

Накрая Вермакс отнесъл Джейсерис до Зимен хребет, за да преговаря с неговия страховит млад лорд Креган Старк.

С времето Креган Старк щял да стане известен като Стареца на Севера, но владетелят на Зимен хребет бил едва на двайсет и една, когато принц Джейсерис дошъл при него през 129 г. СЗ. Креган приел титлата лорд на тринайсет години след смъртта на неговия баща, лорд Рикон, през 121 г. СЗ. През неговото непълнолетие чичо му Бенард управлявал Севера като регент, но през 124 г. СЗ Креган навършил шестнайсет, само че чичо му не бързал да отстъпи властта си. Отношенията между двамата станали напрегнати, тъй като младият лорд се дразнел от ограниченията, наложени му от брата на баща му. Накрая, през 126 г. СЗ, Креган Старк се вдигнал, затворил Бенард и тримата му синове и взел управлението на Севера в свои ръце. Скоро след това се оженил за лейди Ара Норей, любима приятелка от детството му, но тя починала през 128 г. СЗ при раждането на син и наследник, когото Креган нарекъл Рикон на баща си.

Принцът на Драконов камък дошъл в Зимен хребет в късна есен. Снеговете лежали дебели над земята, студен вятър виел от север и лорд Старк бил в разгара на приготовленията си за идващата зима, но все пак оказал топъл прием на Джейсерис. Сняг, лед и студ правели Вермакс раздразнителен, казват, тъй че принцът не се задържал дълго при северняците, но много любопитни приказки произтекли от това кратко пребиваване.

„Истинното сказание“ на Мункун казва, че Креган и Джейсерис си допаднали взаимно, защото младият принц напомнял на владетеля на Зимен хребет за собствения му по-малък брат, който умрял преди десет години. Пиели заедно, ловували заедно, тренирали заедно и си дали клетва за братство, подпечатана с кръв. Това изглежда по-достоверно от версията на септон Юстас, според която принцът прекарал повечето от гостуването си в усилие да убеди лорд Креган да се откаже от лъжливите си богове и да приеме култа към Седемте.

Но се обръщаме към Гъбата, за да намерим истории, които другите хроники пропускат, а и той отново не ни разочарова. Неговият разказ включва една млада девица, или „вълче момиче“, както я нарича, с името Сара Сняг. Толкова влюбен бил принц Джейсерис в това момиче, незаконна дъщеря на покойния лорд Рикон Старк, че легнал с нея през нощта. Като научил, че гостът му е отнел девствеността на незаконната му сестра, лорд Креган много се разгневил и омекнал само когато Сара Сняг му казала, че принцът я е взел за своя жена. Изрекли клетвите си в божията гора на Зимен хребет пред сърдечно дърво и едва тогава тя му се отдала, увита в кожи, посред снеговете и пред божиите очи.

Очарователен разказ, несъмнено, но както с много от приказките на Гъбата, като че ли е по-скоро плод на трескавото въображение на шута, отколкото историческа истина. Джейсерис Веларион бил сгоден за своята братовчедка Бела още когато бил на четири, а тя на две, а от всичко, което знаем за неговия характер, изглежда крайно невероятно да е нарушил такъв официален договор, за да защити съмнителната добродетелност на някаква полудива некъпана северна копелдачка. Ако наистина е имало такава Сара Сняг и ако наистина се е случило принцът на Драконов камък да е палувал с нея, това не е нищо повече от каквото други принцове са правили в миналото и ще правят в бъдеще, но да се говори за брак е абсурдно.

(Гъбата също така твърди, че Вермакс оставил люпило драконови яйца в Зимен хребет, което е също толкова абсурдно. Макар да е вярно, че определянето на пола на жив дракон е почти невъзможна задача, никой друг извор не споменава Вермакс да е снесъл дори и едно-единствено яйце, тъй че трябва да се приеме, че е бил мъжки. Теорията на септон Барт, че драконите си променяли пола при необходимост, понеже били „променливи като пламък“, е прекалено нелепо, за да се обсъжда изобщо.)

Знаем със сигурност следното: Креган Старк и Джейсерис Веларион стигнали до съгласие и подписали и подпечатали споразумение, което Великият майстер Мункун нарича „Пакта на Огън и лед“ в своето „Истинно сказание“. Като много подобни пактове, трябвало да се подпечата с брак. Синът на лорд Креган, Рикон, бил на една годинка. Принц Джейсерис все още бил неженен и без деца, но се приело, че ще има свои деца след като майка му седне на Железния трон. Според условията на договора първородната дъщеря на принца щяла да бъде изпратена на север на седемгодишна възраст, за да бъде отхранена в Зимен хребет, докато стане достатъчно голяма, за да се омъжи за наследника на лорд Креган.

Когато принцът на Драконов камък отново подкарал своя дракон в студеното есенно небе, го направил със знанието, че е спечелил трима могъщи владетели и техните знаменосци за своята майка. Макар все още да му оставала половин година до петнайсет, принц Джейсерис се доказал като мъж и достоен наследник на Железния трон.

Ако „по-краткото, по-безопасно“ летене на неговия брат би минало също толкова добре, много кръвопролитие и скръб като нищо са щели да бъдат избегнати.

Трагедията, която сполетяла Люцерис Веларион при Бурен край, изобщо не била замисляна, по това всички извори са съгласни. Първите битки в Танца на драконите се водели с пера и с гарвани, със заплахи и обещания, с декрети и с примамки. Убийството на лорд Бийзбъри на зеления съвет все още не било широко известно; повечето вярвали, че негово благородие чезне в някоя тъмна килия. Въпреки че определени познати лица не се виждали повече из двора, никакви глави не били увесени над портите на замъка и мнозина все още се надявали, че въпросът за наследяването би могъл да се реши мирно.

Странника имал други планове. Защото със сигурност тъкмо неговата ръка стои зад лошия шанс, който събрал двамата млади принцове при Бурен край, когато драконът Аракс се понесъл стремглаво пред назряващата буря, за да достави Люцерис Веларион в безопасния двор на замъка само за да разбере, че Емонд Таргариен е дошъл там преди него.

Борос Баратеон бил мъж с много по-различен характер от този на баща му. „Лорд Боремунд беше камък, твърд, силен и непоклатим — казва ни септон Юстас. — Лорд Борос беше вятърът, който бушува и вие и духа насам и натам.“ Принц Емонд не бил сигурен що за посрещане щял да получи, когато потеглил, но Бурен край го посрещнал с пирове, лов и рицарски двубои.

Лорд Борос се оказал повече от готов да угоди на госта си.

— Имам четири дъщери — казал той на принца. — Избери си която ти хареса. Кас е най-голямата, тя първа ще разцъфти, но Флорис е по-хубавичка. А ако искаш умна жена, ето ти Марис.

Ренира приемала твърде дълго дома Баратеон за нещо дадено ѝ от само себе си, казал негово благородие на Емонд.

— Да, принцеса Ренис ми е родственичка, някоя стара леля, която изобщо не съм познавал, била женена за баща ѝ, но и двете са мъртви, а Ренира… тя не е Ренис, нали? — Нямал нищо против жените, продължил лорд Борос; обичал момичетата си, една дъщеря е нещо драгоценно… но син, ах… дарят ли го някога боговете със син от собствената му кръв, Бурен край би минал на него, не на сестрите му. — Защо с Железния трон трябва да е различно? — А и с един предстоящ кралски брак… Каузата на Ренира била загубена, тя щяла да разбере това, когато научи, че е загубила Бурен край, той лично щял да ѝ го каже… Преклони се на брат си, да, тъй ще е най-добре, момичетата му се биели помежду си понякога, както правят момичетата, но той се грижел винаги да се помиряват след това…

Нямаме сведения на коя дъщеря се спрял принц Емонд накрая (макар Гъбата да ни казва, че целунал и четирите, за да „вкуси нектара на устните им“), освен че не била Марис. Мункун пише, че принцът и лорд Борос се пазарили за датите и зестрите на заранта, когато се появил Люцерис Веларион. Вхагар първа усетила идването му. Стражите, обикалящи по бойниците на могъщите крепостни стени, стиснали копията си във внезапен ужас, когато тя се разбудила с рев, който разтърсил самите основи на Непокорството на Дъран. Дори Аракс потръпнал от страх пред този звук, съобщава ни се, и Люк го запердашил с бича си, за да го принуди да се спусне долу.

Гъбата би искал да ни накара да повярваме, че мълнията святкала на изток и валял тежък дъжд, когато Люцерис скочил от своя дракон, стиснал в ръка посланието на майка си. Съвсем определено трябва да е знаел какво означавало присъствието на Вхагар, тъй че не би трябвало изобщо да се е изненадал, когато Емонд Таргариен се изправил срещу него в Кръглата зала, пред очите на лорд Борос, четирите му дъщери, септон, майстер и четирийсет рицари, стражи и слуги. (Между тези, които станали свидетели на срещата, бил сир Байрон Суан, втори син на лорда на Каменен шлем в Дорнските погранични земи, който щял да изиграе своята малка роля по-късно в Танца.) Тъй че тук поне не се налага да разчитаме изцяло на Великия майстер Мункун, Гъбата и септон Юстас. Никой от тях не присъствал на Бурен край, но мнозина други присъствали, тъй че разполагаме с достатъчно описания от първа ръка.

— Погледнете това жалко същество, милорд — казал принц Емонд. — Малкия Люк Стронг, копелето. — А на Люк казал: — Мокър си, копеле. Вали ли, или се напика от страх?

Люцерис Веларион се обърнал само към лорд Баратеон.

— Лорд Борос, донесох ви послание от моята майка, кралицата.

— Курвата на Драконов камък, иска да каже.

Принц Емонд закрачил напред и посегнал да дръпне писмото от ръката на Люцерис, но лорд Борос изревал заповед и рицарите му се намесили и разтървали младите принцове. Един занесъл писмото на Ренира до подиума, където негово благородие седял на трона на старите крале на бурята.

Никой не може със сигурност да знае какво е изпитал Борос Баратеон в онзи момент. Описанията на онези, които са били там, подчертано се различават едно от друго. Според някои негово благородие се изчервил и смутил като мъж, хванат от законната си съпруга в леглото с друга жена. Други заявяват, че Борос изглеждал доволен от мига, защото задоволявало суетата му и крал, и кралица да търсят подкрепата му. Гъбата (който не е бил там) твърди, че е бил пиян. Септон Юстас (който не е бил там) казва, че е бил уплашен.

Но всички свидетели са съгласни за това, което лорд Борос казал и направил. Тъй като не бил особено начетен, той връчил писмото на кралицата на майстера си, който счупил печата и изшепнал посланието на ухото на негово благородие. Лорд Борос се намръщил. Погладил брадата си, погледнал навъсено Люцерис Веларион и рекъл:

— И ако направя каквото иска майка ти, за коя от дъщерите ми ще се омъжиш ти, момче? — Махнал към четирите момичета. — Избери една.

Принц Люцерис могъл само да се изчерви.

— Милорд, не съм свободен за брак — отвърнал той. — Сгоден съм за моята братовчедка Рена.

— Помислих си го — казал лорд Борос. — Върви си, пале, и кажи на оная кучка майка си, че лордът на Бурен край не е куче, на което може да подсвирне, когато ѝ потрябва да го насъска срещу враговете ѝ.

И принц Люцерис се обърнал, за да напусне Кръглата зала.

Но принц Емонд извадил меча си и казал:

— Почакай, Стронг. Първо плати дълга, който ми дължиш. — После отпрал превръзката на окото си и я хвърлил на пода, показвайки сапфира под нея. — Имаш нож, както и тогава. Извади си окото и ще те оставя да напуснеш. Едно стига. Няма да те ослепя съвсем.

Принц Люцерис си спомнил какво обещал на майка си.

— Няма да се бия с теб. Дойдох тук като пратеник, не като рицар.

— Дойде тук като страхливец и предател — отвърнал принц Емонд. — Ще имам окото ти или живота ти, Стронг.

При тези думи лорд Борос се притеснил и казал:

— Не тук. Той дойде като пратеник. Не искам кръвопролитие под покрива си.

Тъй че стражите му застанали между двамата млади принцове и отвели Люцерис Веларион от Кръглата зала до двора, където неговият дракон, Аракс, стоял изгърбен под дъжда и го чакал да се върне.

И там всичко можело да свърши, ако не било момичето Марис. Втората от дъщерите на лорд Борос, по-малко хубава от сестрите си, била ядосана на Емонд затова, че предпочел тях пред нея.

— Едно от очите ли му взе или една от топките му? — попитала Марис принца, с глас сладък и меден. — Толкова се радвам, че избра сестра ми. Искам съпруг с всичките му части.

Устата на Емонд Таргариен се изкривила от гняв и той отново се обърнал към лорд Борос, молейки го за разрешение. Лордът на Бурен край свил рамене и отвърнал:

— Не е моя работа да ви казвам какво да правите, когато не сте под покрива ми.

А рицарите му се отдръпнали и принц Емонд се втурнал към вратите.

Отвън бурята бушувала. Гръмотевици трещели над замъка, дъждът се изливал на заслепяващи пелени, а от време на време големи синьо-бели мълнии огрявали света ярко като ден. Лошо време било за летене, дори и за дракон, и Аракс с усилие се задържал високо, когато принц Емонд яхнал Вхагар и поел нагоре след него. Да е било небето спокойно, принц Люцерис щял да може да избяга от преследвача си, защото Аракс бил по-млад и по-бърз… но денят бил „черен като сърцето на принц Емонд“, казва Гъбата, и станало тъй, че драконите се срещнали над залива Коработрошача. Наблюдатели на стените на замъка видели далечни изригвания на пламъци и чули крясък, раздрал тътена на гръмотевицата. След това двата звяра се вкопчили един в друг и мълниите затрещели около тях. Вхагар била пет пъти по-голяма от своя враг, оцеляла и закалена от сто битки. Ако имало бой, нямало да продължи дълго.

Аракс паднал и кипналите от бурята води на залива го погълнали. Главата и шията му били изхвърлени от вълните под скалните стръмнини на Бурен край три дни по-късно, за да пируват с тях раци и чайки. Гъбата твърди, че трупът на принц Люцерис също бил изхвърлен на брега, и ни казва, че принц Емонд извадил очите му и ги поднесъл на лейди Марис на канапе от водорасли, но това изглежда прекалено. Според някои Вхагар грабнала Люцерис от гърба на дракона му и го глътнала целия. Има дори твърдения, че принцът оцелял при падането си, доплувал до брега и се спасил, но загубил всякакъв спомен кой е и прекарал остатъка от живота си като оглупял рибар.

„Истинното сказание“ отдава на тези приказки уважението, което заслужават — сиреч никакво. Люцерис Веларион загинал със своя дракон, настоява Мункун. Това несъмнено е вярно. Принцът бил на тринайсет години. Тялото му така и не било намерено. А с неговата смърт войната на гарвани и пратеници приключила и войната на огън и кръв започнала не на шега.

Емонд Таргариен, който оттук насетне щял да бъде известен като Емонд Родоубиеца за враговете си, се върнал в Кралски чертог, след като спечелил подкрепата на Бурен край за своя брат Егон и вечната омраза на кралица Ренира. Ако е мислел, че щели да го посрещнат като герой, разочаровал се е. Кралица Алисент пребледняла, когато чула какво е направил, и проплакала:

— Майко, имай милост над всички нас.

Сир Ото също не бил доволен.

— Ти загуби едно око — съобщава се, че казал. — Как можа да бъдеш толкова сляп?

Самият крал обаче не споделял техните тревоги. Егон II удостоил принц Емонд при завръщането му с голям пир, поздравил го като „истинската кръв на дракона“ и обявил, че е направил „едно добро начало“.

На Драконов камък кралица Ренира рухнала, когато ѝ съобщили за смъртта на Люк. По-младият брат на Люк Джофри (Джейс все още бил далече, на мисията си на север) изрекъл ужасна клетва за мъст срещу принц Емонд и лорд Борос. Само намесата на Морската змия и принцеса Ренира задържала момчето да не яхне веднага своя дракон. (Гъбата иска да повярваме, че той също изиграл роля в това.) Когато черният съвет се събрал, за да обсъди как да се отвърне на удара, от Харънхъл пристигнал гарван.

— Око за око, син за син — написал принц Демън. — Люцерис ще бъде отмъстен.

Нека да не се забравя: в младостта си Демън Таргариен бил „принцът на града“, лицето му и смехът му били познати на всеки уличен крадец, курва и комарджия в Квартала на бълхите. Принцът все още имал приятели в долнопробните места из Кралски чертог и привърженици сред златните плащове. Неведомо за крал Егон, Ръката и вдовстващата кралица, той имал съюзници и в двора също така, дори в зеления съвет… и друг един посредник, специален приятел, комуто се доверявал напълно, който познавал винарните и плъшите ями, гноясващи в сянката на Червената цитадела, не по-зле от Демън някога, и се движел с лекота из сенките на града. Към този блед странник посегнал той сега, по тайни пътища, за да задейства ужасно отмъщение.

Сред вертепите на Квартала на бълхите посредникът на принц Демън намерил нужните му хора. Един от тях бил сержант в Градската стража; едър и брутален, той загубил златното си наметало заради това, че пребил до смърт една курва, изпаднал в пиянски гняв. Другият бил ловец на плъхове в Червената цитадела. Същинските им имена са изгубени за историята. Запомнени са (де да не бяха!) като Кръвта и Сиренето.

„Сиренето познавал Червената цитадела по-добре от собствения си кур“, казва ни Гъбата. Скритите врати и тайни тунели, които построил Мегор Жестокия, били толкова познати за ловеца на плъхове, колкото на плъховете, които ловял. През един забравен проход Сиренето вкарал Кръвта в недрата на замъка, без да бъдат видени от нито един страж. Според някои жертвата им трябвало да е самият крал, но Егон бил придружаван от Кралската гвардия навсякъде, където ходел, а дори и Сиренето не знаел никакъв вход или изход от Твърдината на Мегор, освен по подвижния мост, спускан над сухия ров и неговите страховити железни шипове.

Кулата на Ръката била по-малко обезопасена. Двамата се промъкнали през стените, заобикаляйки копиеносците, поставени при вратите на кулата. Покоите на сир Ото не представлявали интерес за тях. Наместо това те се промъкнали в покоите на дъщеря му, един етаж по-долу. Щом проникнали вътре, Сиренето вързал вдовстващата кралица и запушил устата ѝ, докато Кръвта удушил камериерката ѝ. После седнали и зачакали, защото знаели, че кралица Хелена имала навика да води децата си да видят баба си всяка вечер преди лягане.

Сляпа за грозящата я опасност, кралицата се появила, щом над замъка се спуснал вечерният здрач, придружена от трите си деца. Джеерис и Джеера били на шест, Мелор на две. Когато влезли в покоите, Хелена държала малката му ръчичка и повикала майка си. Кръвта залостил вратата и заклал охранителя на кралицата, а Сиренето скочил и грабнал Мелор.

— Писнеш ли, ще умреш — казал Кръвта на Нейна милост.

Казват, че кралица Хелена запазила спокойствие.

— Кои сте вие? — попитала тя двамата.

— Събирачи на данък — казал Сиренето. — Око за око, син за син. Искаме само един, да изравним нещата. Няма да нараним другите, косъмче няма да падне. Кое искате да загубите, ваша милост?

Щом осъзнала какво има предвид, кралицата ги замолила да убият нея.

— Съпругата не е син — казал Кръвта. — Трябва да е момче.

Сиренето предупредил кралицата да избира бързо, преди Кръвта да се е отегчил и да изнасили малката ѝ дъщеря.

— Избирай — казал ѝ, — или ще ги убием всичките.

На колене, разплакана, Хелена изрекла името на най-малкия си, Мелор. Може би е мислела, че момчето е твърде малко, за да разбере, или навярно било защото по-голямото момче, Джеерис, бил първородният син и наследник на крал Егон, следващият поред за Железния трон.

— Чу ли, момченце? — прошепнал Сиренето на Мелор. — Мама иска да умреш.

После се ухилил на Кръвта и изгърбеният мъж с меча убил принц Джеерис, като отсякъл главата на момчето с един удар. Кралицата запищяла.

Колкото и да е странно, ловецът на плъхове и касапинът останали верни на думата си. Не убили кралица Хелена и другите ѝ деца, а избягали с главата на принца. Вдигнала се врява и шумотевица, но Сиренето познавал тайните проходи, а стражите не, и убийците се измъкнали. Два дни по-късно Кръвта бил заловен при Портата на боговете при опит да напусне Кралски чертог с главата на принц Джеерис в една от дисагите на коня му. Подложен на изтезание, той признал, че я носел към Харънхъл, за да си прибере наградата от принц Демън. Дал също тъй описание на курвата, която твърдял, че ги е наела: възрастна жена, чуждоземка, ако се съдело по говора ѝ, загърната в наметало и с качулка, много бледа. Другите блудници я наричали Мизерия.

След тринайсет дни изтезания на Кръвта най-сетне позволили да умре. Кралица Алисент заповядала на Ларис Кривото стъпало да научи името му, за да може да се окъпе в кръвта на жена му и децата му, но изворите ни не казват, че това е станало. Сир Лутор Ларжент и неговите златни плащове претърсили Улицата на коприната, измъкнали навън и съблекли до голо всяка курва в Кралски чертог, но не била намерена и следа от Сиренето или от Белия червей. В своята скръб и гняв крал Егон II заповядал всички ловци на плъхове в града да бъдат измъкнати навън и обесени, и това било сторено. (Сир Ото Хайтауър докарал сто котки в Червената цитадела, за да ги заместят.)

Макар Кръвта и Сиренето да пощадили живота ѝ, не може да се каже, че кралица Хелена преживяла онзи съдбовен здрач. След това тя не можела да яде, нито да се къпе, нито да напусне покоите си, и не можела повече да понесе да гледа сина си Мелор, понеже знаела, че е нарочила него да умре. Кралят нямал друг изход, освен да вземе момчето от нея и да го даде на своята майка, вдовстващата кралица Алисент, за да го отгледа като свой син. Егон и съпругата му спели отделно оттогава насетне и кралица Хелена затъвала все по-дълбоко в лудост, докато кралят беснеел и пиел, и беснеел.

Смъртта на Драконите

Червения дракон и Златният

След смъртта на Люцерис Веларион в бурните земи и убийството на принц Джеерис пред очите на майка му в Червената цитадела Танцът на драконите навлязъл в нова фаза. И за черните, и за зелените, кръвта зовяла за кръв за отмъщение. Из цялото кралство лордове свиквали знамената си и войски се сбирали и тръгвали в поход.

В речните земи нападатели от Гарваново дърво, веещи знамената на Ренира[13], се прехвърлили в земите на дома Бракън, палели жита, отмъквали овце и добитък, плячкосвали села и осквернявали всяка септа, на която се натъкнели (Блекууд били един от последните домове на юг от Шийката, които все още почитали старите богове).

Когато Бракън събрали голяма сила, за да отвърнат на удара, лорд Самуел Блекууд ги изненадал, докато лагерували под една крайречна мелница. В последвалия бой мелницата била подпалена и мъжете се сражавали и умирали часове наред, окъпани в червената светлина на пламъците. Сир Амос Бракън, начело на воинството от Каменна ограда, посякъл и убил лорд Блекууд в двубой, но самият той загинал, когато стрела от язово дърво намерила очния процеп на шлема му и се забила дълбоко в черепа му. Тази стрела уж била пусната от шестнайсетгодишната сестра на лорд Самуел Алисан, която по-късно щяла да стане известна като Черната Али, но дали това е факт, или просто фамилна легенда, не можем да знаем.

Много други тежки загуби били понесени от двете страни в това, което е останало известно като Битката на Горящата мелница… а когато Бракън най-сетне били разбити и побягнали в своите земи под командването на незаконния брат на сир Амос сир Рейлън Две реки, разбрали, че Каменна ограда бил завзет в тяхно отсъствие. Предвождано от принц Демън на Караксес силно воинство, съставено от Дари, Руут, Пайпър и Фрей, завзело замъка с щурм в отсъствието на толкова много от силата на дома Бракън. Лорд Хъмфри Бракън и останалите му деца били пленени, заедно с третата му съпруга и любовницата от простолюдието. За да не пострадат, сир Рейлън се предал. След като домът Бракън бил съкрушен по този начин, последните поддръжници на крал Егон в речните земи изгубили кураж и също положили мечовете си.

И все пак не трябва да се мисли, че зеленият съвет е седял бездейно. Сир Ото Хайтауър също бил деен, печелел лордове за каузата, наемал мечове, укрепвал защитата на Кралски чертог и усърдно търсел други съюзници. След отхвърлянето на мирните сондажи на Великия майстер Орвил Ръката удвоил усилията си, като изпратил гарвани до Зимен хребет и Орлово гнездо, до Речен пад, Бял пристан, Града на гларуса, Горчив мост, Светлия остров и петдесет други цитадели и замъци. Ездачи препускали в нощта към по-близки владения, за да призоват техните лордове и лейди в двора да се закълнат във васална вярност на крал Егон. Сир Ото също тъй се обърнал към Дорн, чийто управляващ принц, Корен Мартел, воювал някога срещу принц Демън в Каменните стъпала, но принц Корен отхвърлил предложението му.

— Дорн е танцувал с дракони преди — заявил той. — По-скоро бих спал със скорпиони.

Но сир Ото губел доверието на своя крал, който бъркал усилията му с бездействие и предпазливостта му със страхливост. Сир Юстас ни съобщава за един случай, когато Егон влязъл в Кулата на Ръката и заварил сир Ото да пише поредно писмо, при което съборил мастилницата в скута на дядо си и заявил:

— Тронове се печелят с мечове, не с пачи пера. Пролей кръв, не мастило.

Падането на Харънхъл дошло като голям шок за Негова милост, казва ни Мункун. До този момент Егон II вярвал, че каузата на неговата сестра била безнадеждна. Харънхъл за първи път накарал Негова милост да се почувства уязвим. Последвалите поражения при Горящата мелница и Каменна ограда дошли като допълнителни удари и накарали краля да осъзнае, че положението му било по-рисковано, отколкото изглеждало. Тези страхове се усилили, когато гарвани се върнали от Предела, където зелените вярвали, че са най-силни. Домът Хайтауър и Староград стояли здраво зад крал Егон, а Негова милост разполагал и с Арбор… но другаде на юг други лордове заставали на страната на Ренира, между които лорд Костейн от Три кули, лорд Мълъндор от Горните земи, лорд Тарли от Рогов хълм, лорд Роуан от Златна дъбрава и лорд Грим от Сив щит.

Най-гръмкият между онези предатели били сир Алан Бийзбъри, наследник на лорд Лиман, който настоявал дядо му да бъде освободен от тъмниците, където повечето вярвали, че бил затворен бившият управител на хазната. Изправени пред такъв ропот от страна на собствените им знаменосци, кастеланът, стюардът и майката на младия лорд Тирел от Планински рай, действащи като регенти от името на момчето, внезапно преосмислили поддръжката си за крал Егон и решили домът Тирел да не вземе страна в тази борба. Крал Егон започнал да дави страховете си в силно вино, казва ни септон Юстас. Сир Ото известил племенника си лорд Ормунд Хайтауър, като го помолил да използва властта си в Староград, за да потуши това надигане на бунтовници в Предела.

Последвали други удари: Долината, Бял пристан, Зимен хребет. Блекууд и други речни владетели се стекли към знамената на Харънхъл и принц Демън. Флотите на Морската змия затворили залива Черна вода и всяка сутрин търговци хленчели пред крал Егон. Негова милост нямал отговор за оплакванията им, освен поредната чаша силно вино.

— Направи нещо — наредил той на сир Ото.

Ръката го уверил, че се прави нещо; измътил план как да пробие блокадата на Веларион. Един от главните стълбове на подкрепа за претенцията на Ренира бил нейният съпруг, но принц Демън бил също така една от най-големите ѝ слабости. Принцът си създал повече врагове, отколкото приятели по време на своите авантюри. Сир Ото, който бил между първите му такива врагове, се добрал през Тясното море до друг от враговете на принца, краля на Трите дъщери.

Сама по себе си кралската флота не разполагала с нужната сила да пробие тапата на Морската змия на Гърлото, а сондажите на крал Егон към Далтон Грейджой до този момент не успели да спечелят Железните острови на негова страна. Обединените флоти на Тирош, Лис и Мир обаче щели да бъдат повече от равностойни на морската сила на Веларионите. Сир Ото известил магистрите, като им обещал изключителни търговски права в Кралски чертог, ако успеят да прочистят Гърлото от корабите на Морската змия и отново да отворят морските пътища. За да стане по-вкусна гозбата, той обещал също така да отстъпи Каменните стъпала на Трите сестри, макар че всъщност Железния трон никога не е имал претенции към онези острови.

Триархията обаче изобщо не реагирала бързо. След като нямали истински крал, всички важни решения в това триглаво „кралство“ се взимали от Върховния съвет. По единайсет магистрати от всеки град съставяли членството му, като всеки от тях се стремял да демонстрира собствената си мъдрост, прозорливост и значимост и да спечели всякаква възможна изгода за собствения си град. Великият майстер Грейдон, който написал подробната история на кралството на Трите дъщери петдесет години по-късно, го описал като „трийсет и три коня, всеки дърпащ в своята си посока“. Дори толкова своевременни проблеми като война, мир и съюзяване били предмет на безкраен дебат… а Върховният съвет дори не се бил събрал, когато пристигнали пратениците на сир Ото.

Забавянето никак не устройвало младия крал. Търпението на Егон Втори към дядо му с неговите извъртания се изчерпало. Въпреки че майка му, вдовстващата кралица Алисент, говорела в защита на сир Ото, Негова милост все едно не чувала увещанията ѝ. Призовал сир Ото в тронната зала, отпрал служебната верига от врата му и я хвърлил на сир Кристън Коул.

— Новата ми Ръка е стоманен юмрук — похвалил се кралят. — Приключихме с писането на писма.

Сир Кристън побързал да угоди на нрава му.

— Не ви приляга да се молите за подкрепа от лордовете си като просяк, молещ за подаяние — казал той на Егон. — Вие сте законният крал на Вестерос и онези, които го отричат, са изменници. Крайно време е да научат цената на измяната.

Първите, които платили цената, били пленените лордове, чезнещи в тъмниците под Червената цитадела, мъже, които някога се били заклели да защитят правата на принцеса Ренира и все още упорито отказвали да прегънат коляно пред крал Егон. Един по един били извлечени на двора на замъка, където Кралското правосъдие ги чакал с брадвата си. На всеки била дадена последна възможност да се закълне във васална вярност на Негова милост; само лорд Бътъруел, лорд Стоукуорт и лорд Росби избрали да го сторят. Лорд Хейфорд, лорд Мериуедър, лорд Харт, лорд Бъклър, лорд Касуел и лейди Фел ценели клетвената си дума повече от живота си и били обезглавени поред, заедно с осем оземлени рицари и четирийсет слуги и прислужници. Главите им били набити на шипове над градските порти.

Крал Егон искал също тъй да отмъсти за убийството на наследника си от Кръвта и Сиренето, като нападне Драконов камък, спускайки се над островната цитадела на драконов гръб, за да залови и убие своята сестра и „синовете ѝ копелета“. Нужно било усилието на целия зелен съвет, за да го вразумят. Сир Кристън Коул настоял за друг подход. Принцесата претендент прибягнала до коварство и вероломство, за да убие принц Джеерис, казал Коул: нека и те да сторят същото.

— Ще се отплатим на монетата със собствената ѝ кървава монета — казал той на краля.

Инструментът, който лорд-командирът на Кралската гвардия избрал за кралското отмъщение, бил неговият Заклет брат сир Арик Каргил.

Сир Арик познавал много отблизо древното седалище на дома Таргариен, понеже често отсядал там по време на царуването на крал Визерис. Много рибари все още плавали във водите на залива Черна вода, защото Драконов камък зависел от морето за изхранването си; щяло да бъде проста работа Каргил да бъде превозен до рибарското селце под замъка. Оттам можел да се добере до кралицата. А сир Арик и неговият брат сир Ерик били близнаци, еднакви във всяко отношение; дори приятелите им в Кралската гвардия не можели да ги различават, твърдят и Гъбата, и септон Юстас. Облечен в бяло, сир Арик трябвало да може да се движи свободно из Драконов камък, предполагал сир Кристън; всеки страж, който случайно се натъкнел на него, със сигурност щял да го сбърка с брат му.

Сир Арик не приел мисията си с радост. Всъщност, казва ни септон Юстас, притесненият рицар посетил септата на Червената цитадела в нощта, когато трябвало да отплава, за да се помоли за прошка на нашата Майка Горе. Но като член на Кралската гвардия, заклел се да се подчинява на краля и командира, нямал друг достоен избор, освен да стигне до Драконов камък предрешен в зацапано със сол облекло на прост рибар.

Истинската цел на мисията на сир Арик остава предмет на сериозни спорове. Великият майстер Мункун ни казва, че на Каргил било заповядано да убие Ренира и да сложи край на бунта ѝ с един удар, докато Гъбата настоява, че жертвите на Каргил били синовете ѝ, че Егон II желаел да измие кръвта на убития си син с тази на неговите копелета племенници Джейсерис и Джофри Стронг.

Сир Арик стигнал до брега безпрепятствено, навлякъл бронята си и белия плащ и без затруднения проникнал в замъка предрешен като брата си близнак, точно както замислял Кристън Коул. Дълбоко в недрата на Драконов камък обаче, докато се промъквал към кралските покои, боговете го изправили лице в лице със самия сир Ерик, който веднага разбрал какво означава присъствието на брат му. Певците ни разказват, че сир Ерик казал: „Обичам те, братко“, когато размахал меча си, и че сир Арик отвърнал: „И аз теб, братко“, когато извадил своя.

Братята се били близо цял час, твърди Великият майстер Мункун; грохотът на стомана в стомана разбудил половината двор на кралицата, но зрителите можели само да стоят безпомощно настрана и да гледат, защото никой не можел да каже кой от братята кой е. Накрая сир Арик и сир Ерик си нанесли един на друг смъртоносни рани и издъхнали прегърнати, със сълзи по страните им.

Описанието на Гъбата е по-кратко, по-солено и общо взето по-гадно. Боят продължил едва няколко мига, казва шутът. Нямало никакви изявления в обич; всеки от двамата Каргил обвинил другия като изменник, докато се биели. Сир Ерик, който стоял над своя близнак на витите стъпала, пръв нанесъл смъртоносен удар, свирепо посичане надолу, което едва не отсякло ръката на брат му с меча от рамото, но докато се свличал, сир Арик сграбчил белия плащ на убиеца си и го придърпал достатъчно близо, за да забие кама в корема му. Сир Арик бил мъртъв преди да дойдат първите стражи, но на сир Ерик отнело четири дни, докато издъхне от раната в корема, пищейки от ужасна болка и проклинайки своя брат изменник през цялото време.

По очевидни причини певци и разказвачи са показали явно предпочитание към версията, разказана от Мункун. Майстери и други учени хора трябва сами да решат коя версия е по-вероятна. Единственото, което септон Юстас казва по въпроса, е, че близнаците Каргил се убили един друг, и тук ще оставим тази тема.

В Кралски чертог господарят на шепнещите на крал Егон, Ларис Стронг Кривото стъпало, съставил списък на всички лордове, които се събрали на Драконов камък да присъстват на коронацията на кралица Ренира и да заседават на черния съвет. Седалищата на лорд Селтигар и Веларион били на островите; тъй като Егон II не разполагал със сила по море, те били недостижими за неговия гняв. Черните лордове, чиито земи били на континента обаче, не се радвали на такава защита.

Със сто рицари и петстотин войници от кралския двор, подсилени от три пъти повече закалени наемници, сир Кристън тръгнал в поход към Росби и Стоукуорт, чиито лордове едва наскоро се разкаяли за подкрепата си за кралицата, като им заповядал да докажат верността си, като добавят силата си към неговата. Така подсилено, воинството на Коул настъпило към защитеното с крепостна стена пристанищно градче Дъскъндейл, където изненадали защитниците. Градът бил плячкосан, корабите в залива запалени, лорд Дарклин — обезглавен. На домашните му рицари и гарнизона бил даден избор да закълнат мечовете си на крал Егон или да споделят съдбата на своя лорд. Повечето избрали първото.

Следващата цел на сир Кристън бил Врански приют. Предупреден за идването им, лорд Стонтън затворил портите си и се опълчил на нападателите. Иззад стените си негово благородие можел само да гледа безпомощно как полята, горите и селата били изгорени, овцете, добитъкът и крепостните му — подложени на меча. Когато провизиите в замъка започнали да се изчерпват, изпратил гарван до Драконов камък с молба за помощ.

Птицата пристигнала, докато Ренира и нейните черни оплаквали сир Ерик и обсъждали подобаващия отговор на последното нападение на „Егон Узурпатора“. Макар и потресена от опита за покушение над живота ѝ (или на синовете ѝ), кралицата все още изпитвала неохота да напада Кралски чертог. Мункун (който, трябва да се напомни, е писал много години по-късно) казва, че това било заради ужаса, който изпитвала пред това да стане родоубиец. Мегор Жестокия убил собствения си племенник Егон и бил прокълнат след това и кръвта на живота му изтекла на заграбения му трон. Септон Юстас твърди, че Ренира имала „сърце на майка“, което я спирало да рискува живота на останалите си синове. Гъбата единствен присъствал на тези съвети обаче, и шутът настоява, че Ренира все още била болна от скръб заради смъртта на сина ѝ Люцерис и отсъствала от военния съвет, предавайки правомощията си на Морската змия и неговата съпруга принцеса Ренис.

Тук версията на Гъбата изглежда по-правдоподобна, защото знаем, че девет дни след като лорд Стонтън изпратил молбата си за помощ, плясък на кожени криле се чул над морето и драконът Мелейс се появил над Врански приют. Червената кралица я наричали, заради алените люспи, които я покривали. Мембраните на крилете ѝ били розови, гребенът, рогата и ноктите — лъскави като мед. А на гърба ѝ, в броня от стомана и мед, която блестяла на слънцето, яздела Ренис Таргариен, Кралицата, която никога не беше.

Сир Кристън Коул не бил поразен. Ръката на Егон очаквал това, разчитал на това. Барабани ударили и стрелци се втурнали напред, с лъкове, както и с арбалети, и небето се изпълнило с дървени и метални стрели. Скорпиони се изпънали нагоре и изстреляли метални пръти като онези, които някога свалили Мераксес в Дорн. Мелейс понесла десетки удари, но стрелите само я разгневили. Понесла се надолу, храчейки огън наляво и надясно. Рицари пламнали на седлата си, щом космите, кожата и сбруята на конете им лумнали в пламъци. Войници захвърляли копията си и се разпръсквали. Някои се опитвали да се скрият зад щитовете си, но нито дъб, нито желязо можели да устоят на драконовия дъх. Сир Кристън седял на белия си кон и викал: „Цели се в ездача!“ през пламък и дим. Мелейс ревяла, пушек забълвал от ноздрите ѝ, жребец заритал в челюстите ѝ, докато огнените езици го поглъщали.

Тогава дошъл ответният рев. Още две крилати чудовища се появили; кралят бил на гърба на Слънцеплам Златния, а неговият брат Емонд — на Вхагар. Кристън Коул бил задействал капана си и Ренис захапала стръвта. Сега зъбите се затворили около нея.

Принцеса Ренис не се опитала да избяга. С радостен вик изплющяла с камшика и обърнала Мелейс към врага. Само срещу Вхагар можело да има някакъв шанс, но срещу Вхагар и Слънцеплам заедно гибелта била сигурна. Драконите се срещнали с ярост на сто стъпки над бойното поле, огнени кълбета изригвали и разцъфвали, толкова ярки, че след това хората се кълнели, че небето било пълно със слънца. Кървавочервените челюсти на Мелейс за миг се стегнали около златния врат на Слънцеплам, но тогава Вхагар връхлетял отгоре върху тях. Трите дракона се спуснали на вихрушка към земята. Стоварили се толкова силно, че камъни западали от бойниците на Врански приют на половин левга от полето на боя.

Оказалите се най-близо до драконите не оживели, за да разкажат за станалото. Които били по-надалече не могли да видят заради пламъка и дима. Минали часове, преди огньовете да заглъхнат. Но от пепелищата само Вхагар се вдигнал невредим. Мелейс била мъртва, натрошена от падането. На Слънцеплам, великолепния златен дракон, едното крило било отпрано от тялото; царственият му ездач оцелял със счупени ребра, счупено бедро и изгаряния, които покривали половината му тяло. Лявата му ръка била най-зле. Драконовият пламък бил толкова горещ, че бронята на краля се стопила в плътта му.

Тяло, за което се сметнало, че е на Ренис Таргариен, било намерено по-късно до трупа на нейния дракон, но било толкова почерняло, че никой не можел да е сигурен, че е нейното. Възлюбена дъщеря на лейди Джослин Баратеон и на принц Емон Таргариен, вярна съпруга на лорд Корлис Веларион, майка и баба, Кралицата, която никога не беше живяла храбро и умряла сред кръв и огън. Била на петдесет и пет години.

Осемстотин рицари, скуайъри и прости войници загубили живота си този ден. Други сто загинали скоро след това, когато принц Емонд и сир Кристън Коул завзели Врански приют и избили гарнизона. Главата на лорд Стонтън била отнесена в Кралски чертог и набита на шип над Старата порта… но онова, пред което онемели от страхопочитание тълпите простолюдие, било главата на дракона Мелейс, прекарана на кола през града. Септон Юстас ни съобщава, че хиляди напуснали Кралски чертог след това, докато вдовстващата кралица Алисент не заповядала градските порти да бъдат затворени и залостени.

Крал Егон II не умрял, макар изгарянията да му донесли толкова болка, че според някои се молел да умре. Върнали го в Кралски чертог в закрита носилка, за да не се виждат понесените от него наранявания, Негова милост не се вдигнал от леглото до края на годината. Септони се молели за него, майстери го обгрижвали с отвари и с млякото на мака, но Егон спял по девет часа на всеки десет, будел се едва колкото да поеме оскъдна храна, преди да заспи отново. Никой не бил допускан да нарушава покоя му, освен майка му, вдовстващата кралица, и неговата Ръка, сир Кристън Коул. Съпругата му дори не се и опитала, толкова потънала била Хелена в собствената си скръб и лудост.

Драконът на краля, Слънцеплам, твърде голям и тежък, за да може да бъде преместен и неспособен да полети с пострадалото си крило, останал на полето извън Врански приют, пълзял из пепелищата като огромен златен червей. В първите дни се хранел с изгорените трупове на убитите. Когато те свършили, мъжете, оставени от сир Кристън да го пазят, му носели телета и овце.

— Сега ти трябва да управляваш владението, докато брат ти укрепне достатъчно, за да сложи отново короната — казал Ръката на краля на принц Емонд. На сир Кристън не се наложило да го повтаря, пише Юстас. И тъй едноокият Емонд Родоубиеца поел короната от желязо и рубини на Егон Завоевателя.

— Изглежда по-добре на мен, отколкото на него — заявил принцът. Все пак Емонд не приел титлата крал, а се обявил само за Защитник на Владението и принц регент. Сир Кристън Коул останал Ръка на краля.

Междувременно семената, които Джейсерис Веларион посял през своя полет на север, започнали да носят плод и мъже се сбирали в Бял пристан, Зимен хребет, Бароутън, Систъртън, Града на гларуса и Лунните порти. Ако се обединели с речните лордове, събиращи се в Харънхъл с принц Демън, дори здравите стени на Кралски чертог нямало да могат да им устоят, предупредил сир Кристън новия принц регент.

Вестите от Юга също били злокобни. Отзовавайки се на настойчивите молби на своя чичо, лорд Озмунд Хайтауър поел от Староград с хиляда рицари, хиляда стрелци, три хиляди войници и неизброими хиляди препитаващи се от войската, наемни мечове, свободни ездачи и безредна сган, но се оказал подложен на набезите на сир Алан Бийзбъри и лорд Алан Тарли. Макар да командвали много по-малко хора, двамата Алан го тормозели ден и нощ; нападали лагерите му, избивали съгледвачите му и палели всичко по пътя му. По̀ на юг лорд Костейн излязъл от Три кули, за да удари обоза на Хайтауър. Още по-лошо, до негово благородие достигнала вестта, че войска голяма колкото неговата се спуска по Мандър, предвождана от Тадеус Роуан, лорд на Златна дъбрава. Поради това лорд Ормунд решил, че няма да може да продължи без поддръжка от Кралски чертог.

„Имаме нужда от драконите ви“, написал той.

Свръхуверен в силата си като воин и в мощта на своя дракон Вхагар, Емонд горял от нетърпение да прехвърли битката на страната на врага.

— Курвата на Драконов камък не е заплахата — казал. — Не повече от Роуан и тези предатели в Предела. Опасността е чичо ми. Веднъж Демън да умре и всички тези глупаци, развяващи знамената на сестра ни, ще се върнат бежешком в замъците си и няма повече да ни безпокоят.

На изток от залива Черна вода нещата на кралица Ренира също не вървели добре. Смъртта на сина ѝ Люцерис се оказала съкрушаващ удар за жена, вече сломена от тежка бременност, родилни мъки и помятане. Когато до Драконов камък достигнала вестта, че принцеса Ренис е загинала, гневни думи били разменени между кралицата и лорд Веларион, който я обвинил за смъртта на съпругата си.

— Трябваше да си ти — викнал Морската змия на Нейна милост. — Стонтън повика теб, но ти остави на жена ми да се отзове и забрани на синовете си да тръгнат с нея.

Защото целият замък знаел, че принцовете Джейс и Джоф горели от желание да полетят с принцеса Ренис към Врански приют със своите дракони.

„Само аз можех да облекча сърцето на Нейна милост — твърди Гъбата в своето «Свидетелство». — В този тъмен час аз станах личният съветник на кралицата, оставил настрана шутовския си скиптър и островърха шапка, за да ѝ отдам цялата си мъдрост и съпричастие. Неведомо за всички, тъкмо смешникът ги управляваше сега, невидим крал в пъстри шутовски одежди.“

Това са големи претенции за един малък човек и непотвърдени от нито една от другите ни хроники, нито от фактите. Нейна милост изобщо не е била сама. Четирима живи синове останали до нея.

„Моята сила и моето утешение“, наричала ги кралицата. Егон Младшия и Визерис, синове на принц Демън, били на девет и на седем, съответно. Принц Джофри бил само на единайсет… но Джейсерис, принц на Драконов камък, бил на ръба на петнайсетия си имен ден.

Тъкмо Джейс излязъл сега на преден план, в края на 129 г. СЗ. Помнел обещанието, което бил дал на Девата на Долината, и заповядал на принц Джофри да отлети до Града на гларуса с Тираксес. Мункун намеква, че желанието на Джейс да опази брат си далече от боевете било съществено в неговото решение. Това не устройвало Джофри, който бил решен да се докаже в битка. Едва когато му казали, че го изпращат да защити Долината от драконите на крал Егон, с неохота се съгласил да го стори. Рена, тринайсетгодишната дъщеря на принц Демън от Лена Веларион, била избрана да го придружи. Известна като Рена от Пентос заради града, в който се родила, тя не била драконов ездач, тъй като новоизлюпеното ѝ умряло няколко години преди това, но донесла със себе си три драконови яйца в Долината, където нощем се молела да се излюпят.

Близначката на лейди Рена, Бела, останала на Драконов камък. От дълго време сгодена за принц Джейсерис, тя отказала да го изостави и настояла, че ще се бие редом до него на своя дракон… макар Лунната танцьорка да била твърде малка, за да понесе тежестта ѝ. Въпреки че Бела също така заявила намерението си да се омъжи веднага за Джейс, никакво бракосъчетание не било извършено изобщо. Според Мункун принцът не желаел да се ожени преди да свърши войната, докато Гъбата твърди, че Джейсерис вече бил женен за Сара Сняг, загадъчното незаконородено момиче от Зимен хребет.

Принцът на Драконов камък също тъй се погрижил за безопасността на своите братя, Егон Младшия и Визерис, на девет и на седем години. Техният баща, принц Демън, завързал много приятелства в Свободния град Пентос при гостуванията си там, тъй че Джейсерис се обърнал към принца на този град оттатък Тясното море и той се съгласил да стане настойник на двете момчета, докато Ренира си осигури Железния трон. В сетните дни на 129 г. СЗ младите принцове се качили на платнохода „Безгрижният веселяк“ — Егон с Буреносец, Визерис притиснал яйцето си до гърдите, — за да отплават за Есос. Морската змия пратил седем от бойните си кораби с тях за ескорт, за да стигнат безопасно до Пентос.

Принц Джейсерис скоро върнал лорда на Приливите в лоното, като го назначил за Ръка на кралицата. Заедно с лорд Корлис започнали да съставят план за щурм на Кралски чертог.

След като Слънцеплам лежал ранен и неспособен да полети край Врански приют, а Тесарион бил с принц Дерон в Староград, само два големи дракона останали да бранят Кралски чертог… а ездачката на Сънеплам кралица Хелена преживявала дните си в мрак, обляна в сълзи, и със сигурност не можело да бъде смятана за заплаха. С това оставал само Вхагар. Никой жив дракон не можел да се сравни с Вхагар по големина и свирепост, но Джейс преценил, че ако Вермакс, Сиракс и Караксес се спуснат над Кралски чертог, дори „онази посивяла стара кучка“ нямало да може да им устои.

Гъбата не бил толкова сигурен.

„Три е повече от едно — твърди джуджето, че казал на принца на Драконов камък, — но четири е повече от три, а шест е повече от четири, дори последният глупак знае това.“ Когато Джейс изтъкнал, че Буреносец никога не бил яхван, че Лунната танцьорка е новоизлюпена, че Тираксес е далече в Долината с принц Джофри и поискал да научи къде предлагал Гъбата да намерят повече дракони, джуджето ни казва, че се засмял и рекъл: „Под чаршафите и в купчините дърва, навсякъде, където вие, Таргариените, сте пръснали сребърното си семе“.

Домът Таргариен властвал над Драконов камък повече от двеста години, откакто лорд Енар Таргариен пръв дошъл от Валирия с драконите си. Макар винаги да било техен обичай да женят брат за сестра и братовчед за братовчедка, младата кръв тече гореща и не било рядкост мъжете от дома да търсят наслада сред дъщерите (и дори жените) на техните поданици, простолюдието, което живеело в селата под Драконовата планина, орачи на сушата и рибари в морето. Всъщност до царуването на крал Джеерис древното право на първата нощ било предявявано може би по-често на Драконов камък, отколкото където и да било другаде в Седемте кралства, въпреки че Добрата кралица Алисан сигурно щяла да бъде стъписана да го чуе.

Въпреки че на „първата нощ“ общо взето се гледало с възмущение другаде, както научила кралица Алисан на своите женски дворцови съвети, тези чувства били приглушени на Драконов камък, където Таргариените с право били смятани за по-близки до боговете, нежели до простосмъртните хора. Тук на благословените по този начин невести на първата им брачна нощ се гледало със завист, а децата, родени от подобни съюзи, били смятани за по-горни от всички други, тъй като владетелите на Драконов камък често почитали раждането на такива деца с щедри дарове от злато и коприна, и земя за майката. За тези щастливи незаконородени деца се казвало, че били „родени от драконово семе“ и след време започнали да ги наричат просто „семената“. Дори след края на правото на първата брачна нощ някои Таргариени продължили да се закачат с дъщерите на ханджии и жените на рибари, тъй че семената и синовете на семената били в изобилие на Драконов камък.

Точно към тях се обърнал принц Джейсерис, подтикнат от своя шут, заклевайки се, че всеки мъж, който успее да овладее дракон, ще бъде дарен със земи и богатства и удостоен с рицарски сан. Синовете му щели да бъдат причислени към благородническото съсловие, дъщерите му омъжени за лордове, а той самият щял да има честта да се сражава редом до принца на Драконов камък срещу претендента Егон Втори Таргариен и неговите вероломни поддръжници.

Не всички от тези, които се отзовали на призива на принца, били „семена“, нито дори синове или внуци на семена. Десетки от домашните рицари на самата кралица се предложили за драконови ездачи, между които лорд-командирът на Гвардията на кралицата сир Стефон Дарклин, наред със скуайъри, слуги, моряци, оръженосци, мимове, плюс две слугини. „Посева на семената“, нарича Мункун триумфите и трагедиите, които последвали (приписвайки идеята на самия Джейсерис, не на Гъбата). Други предпочитат названието „Червения посев“.

Най-невероятният от тези кандидат драконови ездачи бил самият Гъбата, чието „Свидетелство“ говори надълго и нашироко за опита му да яхне стария Среброкрил, смятан за най-кроткия от необяздените дракони. Една от по-веселите историйки завършва с това как Гъбата тича през двора на Драконов камък с подпален задник и едва не се удавя, когато скача в кладенец, за да угаси пламъците. Едва ли е било така, разбира се, но все пак случката предлага забавен момент в нещо, което иначе е било ужасна работа.

Драконите не са коне. Не приемат лесно хора на гърбовете си, а когато са ядосани или заплашени, нападат. „Истинното сказание“ на Мункун ни казва, че шестнайсет мъже загубили живота си по време на Посева. Стефон Дарклин бил изгорен до смърт, докато се опитвал да яхне дракона Морски дим. Лорд Гормон Масей претърпял същата съдба, когато се доближил до Вермитор. На един, нарекъл се Денис Сребърния, чиято коса и очи придавали достоверност на твърдението му, че бил потомък на копеле на Мегор Жестокия, ръката му била отхапана от Крадеца на овце. Докато синовете му се мъчели да вържат ръката, за да спрат кръвта, Канибала връхлетял отгоре им, избутал Крадеца на овце настрана и глътнал бащата заедно със синовете.

При все това Морски дим, Вермитор и Среброкрил били привикнали към хора и търпели присъствието им. Веднъж яхнати, те били по-възприемчиви към нови ездачи. Вермитор, драконът на Стария крал, навел врата си пред копелето на един ковач, грамаден мъж, наречен Хю Чука или Хю Коравия, докато един светлокос войник на име Улф Белия (заради косата му), или Улф Пияндето (заради пиенето му) яхнал Среброкрил, любимия на Добрата кралица Алисан. А Морски дим, който носел някога Ленор Веларион, взел на гърба си едно петнайсетгодишно момче, известно като Адам от Хъл, чийто произход остава предмет на спор между историците до ден-днешен.

Адам и неговият брат Алин (с година по-млад) били родени от жена на име Марилда, хубавичката млада дъщеря на корабостроител. Позната гледка по доковете на баща ѝ, момичето било по-известно като Мишката, защото било „малка, бърза и се пречкала в краката“. Била на шестнайсет, когато родила Адам през 114 г. СЗ и на осемнайсет, когато Алин го последвал през 115 г. Малки и бързи като майка си, тези копелета от Хъл били и двамата със сребриста коса и лилави очи и скоро доказали, че имат „морска сол в кръвта си“ също така, след като отраснали в корабостроителницата на дядо си и тръгнали по море като юнги преди да навършат и осем. Когато Адам бил на десет, а Алин на девет, майка им наследила доковете след смъртта на баща си, продала ги и с парите сама тръгнала по море като господарка на търговски платноход, наречен „Мишката“. Била умела и дръзка и към 130 г. притежавала седем кораба, а незаконните ѝ синове винаги служели на един или на друг.

В това, че Адам и Алин били драконово семе, никой, който ги погледнел, не можел да се съмнява, макар майка им упорито да отказвала да назове баща им. Едва когато принц Джейсерис отправил призива си за нови драконови ездачи Марилда най-сетне нарушила мълчанието си, като заявила, че двете момчета били синове на покойния сир Ленор Веларион.

Приличали на него, наистина, а и за сир Ленор се знаело, че посещавал корабостроителницата в Хъл от време на време. Въпреки това мнозина на Драконов камък били скептични относно твърдението на Марилда, защото добре помнели незаинтересоваността на Ленор Веларион към жени. Никой обаче не посмял да я нарече лъжкиня, защото тъкмо бащата на Ленор, самият сир Корлис, довел момчетата при принц Джейсерис за Посева. След като надживял всичките си деца и претърпял измяната на своите племенници и братовчеди, Морската змия изглеждал повече от готов да приеме тези новооткрити внуци. А когато Адам от Хъл яхнал дракона на сир Ленор, Морски дим, това като че ли доказало истинността на твърденията на майка му.

Ето защо не би трябвало да ни изненадва това, че Великият майстер Мункун и септон Юстас почтително защитават бащинството на сир Ленор… но Гъбата, както винаги, възразява. В своето „Свидетелство“ шутът подхвърля идеята, че „малките мишоци“ били заченати не от сина на Морската змия, а от самия Морска змия. Лорд Корлис не споделял еротичните склонности на сир Ленор, изтъква той, а корабостроителниците на Хъл били като втори дом за него, докато синът му ги посещавал по-рядко. Принцеса Ренис, неговата жена, имала огнения нрав на много Таргариени, според Гъбата, и нямало да приеме добре това, че съпругът ѝ прави копелета на момиче на половината на годините ѝ, и дъщеря на корабостроител при това. Ето защо негово благородие приключил „рандевутата си на дока“ с Мишката след раждането на Алин, като ѝ заповядал да държи момчетата си далече от двора. Едва след смъртта на принцеса Ренис лорд Корлис се почувствал в състояние да покаже безопасно копелетата си на бял свят.

В този случай трябва да се каже, че разказът на шута изглежда по-правдоподобен от версиите, предложени от септона и майстера. Много и много от двора на кралица Ренира вероятно със сигурност са подозирали същото. Ако е така, то те са си сдържали езиците. Скоро след като Адам от Хъл се доказал, политайки на Морски дим, лорд Корлис си позволил да пледира пред кралица Ренира да махне позорното петно от незаконното раждане от него и брат му. Когато принц Джейсерис го подкрепил, кралицата отстъпила. Адам от Хъл, драконово семе и копеле, станал Адам Веларион, наследник на Дрифтмарк.

Но това не сложило край на Червения посев. Още много, и по-лошо, предстояло да стане, с ужасни последици за Седемте кралства.

Три диви дракона на Драконов камък се оказали не толкова лесни за овладяване, колкото тези, които познавали свои предишни ездачи, но все пак били направени опити с тях. Крадеца на овце, забележително грозен „калнокафяв“ дракон се излюпил, когато Стария крал все още бил млад, имал вкус към овчето и връхлитал върху стада овце от Дрифтмарк до Лъкатушна вода. Рядко навреждал на самите овчари, освен ако не се опитвали да му попречат, но се знаело, че поглъщал по някое овчарско куче. Сив призрак обитавал една опушена цепнатина на източния склон на Драконовата планина, предпочитал риба и най-често го зървали да лети ниско над Тясното море и да отмъква плячка от водите. Светъл, сиво-бял, с цвета на утринната мъгла, той бил забележително плах и отбягвал в продължение на години хората и хорските дела.

Най-големият и най-стар от дивите дракони бил Канибала, наречен така, защото се знаело, че се хранел с леша на мъртви дракони и се спускал над люпилните на Драконов камък, за да се тъпче с новоизлюпени и с яйца. Въгленочер, с гибелно опасни зелени очи, Канибала направил бърлогата си на Драконов камък още преди идването на Таргариените, твърдели някои от простолюдието. (Великият майстер Мункун и септон Юстас намират тази история за крайно неправдоподобна, както и аз.) Кандидат-опитомители правели опити да го яхнат десетина пъти; бърлогата му била осеяна с костите им.

Никой от драконовите семена не бил толкова глупав да обезпокои Канибала (а които били, не са се върнали да разкажат). Някои подирили Сивия призрак, но не могли да го намерят, защото бил крайно неуловимо същество. Крадеца на овце се оказал по-лесен за улавяне, но останал зъл, раздразнителен звяр, който убил повече семена от трите дракона на замъка взети заедно. Един от тези, които се надявали да го опитомят (след като търсенето му на Сив призрак се оказало безплодно), бил Алин от Хъл. Крадеца на овце не дал и дума да стане. Когато се измъкнал залитайки от драконовата бърлога с пламнало наметало, само бързото действие на брат му му спасило живота. Морски дим прогонил дивия дракон, докато Адам гасял пламъците с наметалото си. Алин Веларион щял да носи белезите от срещата по гърба и краката си до края на дългия си живот. Но все пак се смятал за късметлия, защото оживял. Мнозина от другите семена и търсачи, домогвали се да яздят Крадеца на овце, свършили в търбуха му.

Накрая кафявият дракон бил обуздан от едно хитро и настойчиво „малко кафяво момиченце“ на шестнайсет, което му носело прясно заклана овца всяка сутрин, докато Крадеца на овце се научил да я приема и очаква. Мункун приписва на тази невероятна драконова ездачка името Коприви. Според Гъбата момичето било копелдачка с несигурно потекло на име Копривка, родена от пристанищна курва. Тя била чернокоса, с кафяви очи, кафява кожа, слабичка, с пълни устни, безстрашна… и първият и последен ездач на дракона Крадеца на овце.

Ето така принц Джейсерис постигнал целта си. Въпреки всичката смърт и болка, която причинило това, изоставените вдовици, изгорените мъже, които щели да носят белезите си до сетния си ден, били намерени четири нови драконови ездачи. Към края на 129 г. СЗ принцът се подготвил да полети срещу Кралски чертог. Датата, която избрал за щурма, бил първата пълна луна на новата година.

Но плановете на хората са само играчка в ръцете на боговете. Защото още докато Джейс кроял плановете си, нова заплаха надвиснала от изток. Схемите на Ото Хайтауър родили плод: на заседанието си в Тирош Върховният съвет на Триархията приел предложението му за съюз. Деветдесет бойни кораба поели от Каменните стъпала под знамената на Трите дъщери, напрягайки греблата си към Гърлото… а по прищявка на сляпата съдба или на боговете пентошкият платноход „Безгрижният веселяк“, носещ на борда си двама принцове Таргариени, навлязъл право в зъбатата им паст.

Ескортите, пратени да защитят платнохода, били потопени или завзети; „Безгрижният веселяк“ бил пленен. Вестта за случилото се стигнала до Драконов камък едва когато пристигнал принц Егон, вкопчен отчаяно във врата на своя дракон, Буреносец. Момчето било пребледняло от ужас, казва ни Гъбата, треперело като лист и било вмирисано на пикня. Едва на девет, той никога не бил летял преди… и никога повече нямало да лети, защото Буреносец бил ужасно ранен, когато побягнал от „Безгрижният веселяк“, и дошъл с безброй откършени стрели, забити в корема му, и метален прът от скорпион, пронизал врата му. Издъхнал след час, съскайки, докато горещата кръв бликала черна и димяща от раните му.

По-младият брат на Егон, принц Визерис, нямало как да избяга от платнохода. Умно момче, той скрил драконовото яйце и се преоблякъл в парцаливо облекло, преструвайки се, че не е нищо повече от обикновено корабно ратайче, но едно от истинските корабни ратайчета го издало и го пленили. Тирошки капитан пръв разбрал кого държи в ръцете си, пише Мункун, но адмиралът на флотата, Шарако Лохар от Лис, скоро го облекчил от трофея.

Лисенският адмирал разделил флотата си за атаката. Един от щипците щял да навлезе в Гърлото южно от Драконов камък, другият — северно. В ранните утринни часове на петия ден от 130 г. след Завоеванието на Егон битката започнала. Бойните кораби на Шарако нахлули с изгряващото слънце зад тях. Скрити от блясъка, те изненадали много от галерите на лорд Веларион, удряйки някои на таран и връхлитайки на борда на други с въжета и абордажни куки. Оставяйки Драконов камък на спокойствие, южната ескадра ударила бреговете на Дрифтмарк, като стоварила мъже в Градчето на подправките и пратила брандери в пристанището, за да подпалят корабите, излизащи да ги пресрещнат. До преди обед Градчето на подправките горяло, а мирски и тирошки бойци блъскали по самите порти на Висок прилив.

Когато принц Джейсерис връхлетял над ред лисенски галери на Вермакс, дъжд от копия и стрели се вдигнал да го посрещне. Моряците на Триархията се били сблъсквали с дракони преди, когато воювали срещу принц Демън в Каменните стъпала. Никой не можел да оспори куража им; подготвени били да срещнат драконовия огън с оръжията, с които разполагали. „Убийте ездача и драконът ще се махне“, казали им капитаните и командирите. Един кораб се подпалил, после друг. Все пак мъжете на Свободните градове продължили да се бият… докато не прокънтял вик и те погледнали нагоре и видели крилати фигури, заобикалящи Драконовата планина и завиващи към тях.

Едно е да се озовеш срещу дракон, друго — да се озовеш срещу пет. Щом Среброкрил, Морски дим и Вермитор се спуснали отгоре им, мъжете на Триархията усетили, че куражът им изневерява. Редицата бойни кораби се разкъсала, след като галерите една след друга започнали да обръщат. Драконите падали като мълнии, храчейки огнени кълба, сини и оранжеви, червени и златни, всяко — по-ярко от другото. Кораб след кораб избухвали и се пръскали, или били погълнати от пламъци. Мъже с писъци скачали в морето, загърнати в огън. Високи стълбове черен дим се заиздигали от водата. Всичко изглеждало изгубено… всичко било изгубено…

Няколко различни истории са разказани след това относно как и защо паднал драконът. Някои твърдели, че стрелец с арбалет забил желязна стрела в окото му, но тази версия изглежда подозрително сходна с начина, по който Мераксес срещнал края си преди много време в Дорн. Според друго описание моряк във вранското гнездо на мирска галера метнал абордажна котва, докато Вермакс връхлитал върху флотата. Една от куките ѝ се закачила между две люспи и проникнала надълбоко от значителната скорост на самия дракон. Морякът бил намотал другия край на веригата около мачтата и тежестта на кораба и силата на крилете на Вермакс раздрали дълга нащърбена рана в корема на дракона. Гневният крясък на дракона се чул чак в Градчето на подправките, през грохота на битката. Полетът му секнал внезапно. Вермакс се понесъл димящ и с крясък надолу, задращил към водата. Оцелели твърдели, че се помъчил да се издигне, но се стоварил главоломно на палубата на една горяща галера. Пръснало се дърво, мачтата се катурнала, а мятащият се дракон се заплел в такелажа. Когато корабът се преобърнал и потънал, Вермакс потънал с него.

Казват, че Джейсерис Веларион успял да скочи и се вкопчил в къс димяща корабна отломка за няколко мига, а няколко стрелци с арбалети от най-близкия мирски кораб започнали да мятат метални стрели по него. Принцът бил поразен веднъж, после — отново. Още и още мирци извадили арбалети. Накрая една стрела го пронизала във врата и Джейс бил погълнат от морето.

Битката в Гърлото кипяла в нощта на север и юг от Драконов камък и остава между най-кървавите морски битки в цялата история. Шарако Лохар докарал обща флотилия от деветдесет мирски, лисенски и тирошки бойни кораби от Каменните стъпала; двайсет и осем оцелели и едва докретали до дома, всички без три — с лисенски екипажи. Впоследствие вдовиците на Мир и Тирош обвинили адмирала, че пратил техните флоти на унищожение, а своите задържал назад, с което започнала свадата, която щяла да предреши края на Триархията две години по-късно, когато трите града се обърнали един срещу друг във Войната на Дъщерите. Но това е извън обхвата на тази история.

Макар нападателите да заобиколили Драконов камък, несъмнено убедени, че древната твърдина на Таргариен е твърде здрава за щурм, те нанесли тежки щети на Дрифтмарк. Градчето на подправките било жестоко опустошено, труповете на мъже, жени и деца лежали по улиците оставени за храна на чайки, плъхове и врани, сградите били опожарени. Градчето никога повече нямало да бъде пресъградено. Висок прилив също бил подпален. Всички съкровища, които Морската змия докарал от Изтока, били погълнати от огъня, слугите му били посечени, докато се опитвали да избягат от пламъците. Флотата на Веларион загубила почти една трета от силата си. Хиляди загинали. Но нито една от тези загуби не била усетена толкова дълбоко като тази на Джейсерис Веларион, принц на Драконов камък и наследник на Железния трон.

Най-младият син на Ренира също изглеждал изгубен. В бъркотията на битката никой от оцелелите като че ли не бил сигурен на кой кораб е бил принц Визерис. Мъже и от двете страни предполагали, че е мъртъв, удавен или изгорен, или заклан. И макар брат му Егон Младшия да избягал и да останал жив, цялата радост от това изоставила момчето; никога нямало да си прости, че скочил на Буреносец и оставил малкото си братче на врага. Записано е, че когато Морската змия бил поздравен за победата му, старецът казал: „Ако това е победа, моля се никога да не спечеля друга“.

Гъбата ни казва, че имало двама мъже на Драконов камък в онази нощ, които пили за касапницата в една опушена кръчма под замъка: драконовите ездачи Хю Чука и Улф Белия, които летели на Вермитор и Среброкрил в битката и оживели, за да се хвалят с това.

— Вече сме рицари, наистина — заявил Хю Коравия.

А Улф се засмял и казал:

— Майната му на това. Трябва да сме лордове.

Момичето Коприви не споделило празнуването им. Тя летяла с другите, била се също толкова храбро, палела и убивала като тях, но лицето ѝ било почерняло от пушек и прошарено от сълзи, когато се върнала на Драконов камък. А Адам Веларион, доскоро Адам от Хъл, подирил Морската змия след битката; какво са си говорили двамата дори и Гъбата не казва.

Две седмици по-късно, в Предела, Ормунд Хайтауър се оказал заклещен между две армии. Тадеус Роуан, лорд на Златна дъбрава, и Том Цветята, Копеле на Горчив мост, връхлитали към него от североизток с голямо воинство конни рицари, докато сир Алан Бийзбъри, лорд Алан Тарли и лорд Оуен Костейн обединили силата си, за да отрежат отстъплението му към Староград. Когато воинствата им го обкръжили на бреговете на река Медовината, нападайки го едновременно във фронт и в тил, лорд Хайтауър видял, че редовете му се разбиват. Поражението изглеждало неизбежно… докато една сянка не се понесла над бойното поле и ужасен рев прокънтял отгоре, врязвайки се в грохота на стомана в стомана. Дракон дошъл.

Драконът бил Тесарион, Синята кралица, кобалт и мед. На гърба ѝ яздел най-младият от тримата синове на кралица Алисент, Дерон Таргариен, на петнайсет, скуайър на лорд Ормунд, същият нежен и кротък момък, който бил някога млечен брат на принц Джейсерис.

Идването на принц Дерон и неговия дракон обърнало вълната на битката. Сега атакували мъжете на лорд Ормунд и крещели проклятия към враговете си, а мъжете на кралицата побягнали. Към края на деня лорд Роуан се оттеглял на север с останките от воинството си, Том Цветята лежал мъртъв и изгорен сред тръстиките, двамата Алан били пленени, а лорд Костейн издъхвал от рана, нанесена му от черния меч на Джон Рокстън Дръзкия, Създателя на сираци. Докато вълци и гарвани се хранели с труповете на убитите, Ормунд Хайтауър угощавал принц Дерон със зубър и силно вино и го помазал в рицарство с легендарния валириански дълъг меч Бдителност, назовавайки го „сир Дерон Сърцатия“.

Принцът скромно отвърнал:

— Милорд е много мил да каже това, но победата принадлежи на Тесарион.

На Драконов камък над черния двор надвиснала атмосфера на униние и пораженство, когато до тях стигнала вестта за разгрома на Медовината. Лорд Бар Емън стигнал дотам да подхвърли, че може би е дошло време да прегънат коляно пред Егон Втори. Кралицата обаче на давала и дума да се изрече. Само боговете истински познават мъжките сърца, а женските са още по-странни. Разбита от загубата на един син, Ренира Таргариен като че ли намерила нова сила след загубата на втори. Смъртта на Джейс я втвърдила, прогорила всичките ѝ страхове и ѝ оставила само ярост и омраза. Все още разполагаща с повече дракони, отколкото брат ѝ, Нейна милост сега била решена да ги използва, независимо от цената. Щяла да изсипе огън и смърт над Егон и всички онези, които го поддържали, заявила тя на черния съвет и или щяла да го откъсне от Железния трон, или да загине.

Подобна решимост пуснала корен отвъд залива в гърдите на Емонд Таргариен, управляващ от името на брат си, докато Егон лежал на легло. Изпълнен с презрение към сестра си Ренира, Емонд Едноокия виждал по-голяма заплаха в своя чичо принц Демън и голямото воинство, което той събрал при Харънхъл. Принцът свикал своите знаменосци и съвет и обявил намерението си да нанесе поражение на своя чичо и да накаже бунтовните речни лордове.

Предложил да ударят речните земи от изток и от запад и така да принудят лордовете на Тризъбеца да се бият на два фронта едновременно. Джейсън Ланистър събрал внушително воинство в западните хълмове: хиляда бронирани рицари и седем пъти по толкова стрелци и войници. Щял да се спусне от високо и да прехвърли Червената вилка с огън и меч, докато сир Кристън Коул настъпи от Кралски чертог, придружен от самия принц Емонд на Вхагар. Двете армии щели да се съединят на Харънхъл, за да размажат „предателите от Тризъбеца“ между тях. А ако чичо му излезел от стените на замъка да им се противопостави, както със сигурност щял да направи, Вхагар щял да надвие Караксес и принц Емонд щял да се върне в града с главата на принц Демън.

Не всички от зеления съвет подкрепили дръзкия план на принца. Емонд имал поддръжката на сир Кристън Коул, Ръката, както и на сир Тиланд Ланистър, но Великият майстер Орвил го подтикнал да извести Бурен край и да добави силата на дома Баратеон към своята, преди да действа, а Желязната пръчка, лорд Джаспър Вайлд, заявил, че трябвало да повика лорд Хайтауър и принц Дерон от Юга, на основание, че „два дракона са по-добре от един“. Вдовстващата кралица също се изказала в полза на предпазливостта, като призовала сина си да изчака, докато неговият брат кралят и драконът му, Слънцеплам Златния, се изцерят, за да могат да се включат в атаката.

Такива забавяния не били по вкуса на принц Емонд обаче. Нямал нужда от братята си или от драконите им, заявил той; Егон бил твърде тежко ранен, Дерон бил твърде малък. Да, Караксес бил страховит звяр, свиреп, умен и изпитан в битки… но Вхагар бил по-стар, по-свиреп и дваж по-голям. Септон Юстас ни казва, че Родоубиеца бил решен това да бъде негова победа; нямал желание да споделя славата с братята си, нито с някой друг.

Никой не можел да му противоречи, защото докато Егон Втори не се вдигнел от леглото си, за да поеме отново короната, регентството и управлението били на Емонд. Верен на своята решимост, две седмици по-късно принцът потеглил от Портата на Боговете начело на четирихилядно воинство.

— Шестнайсет дни марш до Харънхъл — заявил той. — На седемнайсетия ще пируваме в залата на Харън Черния, а главата на чичо ми ще ни гледа отгоре от копието ми.

А в другия край на владението, покорен на неговата заповед, Джейсън Ланистър, лорд на Скалата на Кастърли, се изсипал от хълмовете на запад и се спуснал с цялата си мощ над Червената вилка в недрата на речните земи. Лордовете на Тризъбеца нямали друг избор освен да се обърнат и да го срещнат.

Демън Таргариен бил твърде стар и закален воин, за да седи бездейно настрана и да допусне да бъде окошарен между стените, дори тези стени да били толкова яки като на Харънхъл. Принцът все още имал приятели в Кралски чертог и вестта за плановете на племенника му стигнала до него още преди Емонд да тръгне. Когато му съобщили, че Емонд и сир Кристън Коул са напуснали Кралски чертог, казват, че принц Демън се изсмял и рекъл: „Крайно време беше“, защото отдавна очаквал този момент. Ято гарвани излетели от витите кули на Харънхъл.

На Червената вилка лорд Джейсън Ланистър се изправил срещу лорда на Розова девица, стария Петир Пайпър, и лорда на Приюта на пътника, Тристан Ванс. Макар западняците да превъзхождали числено враговете си, речните лордове познавали терена. Три пъти хората на Ланистър се опитали да преминат брода и и трите пъти били изтласкани; в последното усилие на лорд Джейсън била нанесена смъртоносна рана от ръката на един побелял скуайър, Пейт от Дълголист (лорд Пайпър лично го удостоил с рицарски сан след това, като го нарекъл Дълголист Лъвоубиеца). Четвъртият щурм на Ланистър овладял бродовете обаче; този път паднал лорд Ванс, убит от сир Адриан Тарбек, който поел командването на западното воинство. Тарбек и сто отбрани рицари свалили тежката си броня и преплували реката над мястото на битката, след това заобиколили и ударили редиците на лорд Ванс откъм тила. Бойните редове на речните лордове били разбити и западняците връхлетели с хиляди през Червената вилка.

Междувременно, незабелязано за умиращия лорд Джейсън и неговите знаменосци, кораби от Железните острови нападнали бреговете на владенията на Ланистър, предвождани от Далтон Грейджой от Пайк. Ухажван и от двамата претенденти за Железния трон, Червения кракен направил избора си. Неговите железнородни не можели да се надяват да пробият защитата на Скалата на Кастърли, след като лейди Йоана залостила портите ѝ, но пленили три четвърти от корабите в залива, потопили останалите, след това преодолели стените на Ланиспорт, оплячкосали града и си заминали с неизброимо богата плячка и шестстотин жени и момичета, включително любовницата фаворитка и незаконните дъщери на лорд Джейсън.

Другаде в кралството лорд Уолис Мутън повел сто рицари от Девиче езеро, за да се съберат с полудивите Краб и Брюн от нос Пукнат нокът и Селтигар от Острова на нокътя. През борови гори и загърнати в мъгли хълмове те се придвижили бързо до Врански приют, където внезапната им поява изненадала гарнизона. След като си върнал замъка, лорд Мутън повел най-храбрите си мъже към изпепеленото поле западно от замъка, за да сложи край на дракона Слънцеплам.

Кандидатите драконоубийци лесно прогонили кордона от стражи, оставени да хранят, обслужват и защитават дракона, но самият Слънцеплам се оказал по-труден от очакваното. Драконите са непохватни същества на земята, а откъснатото му крило оставило големия златен змей неспособен да излети във въздуха. Нападателите очаквали да го заварят полумъртъв. Намерили го заспал, но трясъкът на мечове и тропотът на коне скоро го разбудил, а първото копие, което го поразило, предизвикало гнева му. Покрит със слизеста кал и пълзейки между костите на безброй изядени овце, Слънцеплам се гърчел и навивал като огромно влечуго, биел с опашка и бълвал кълба златен пламък по нападателите си, докато се мъчел да полети. На три пъти се вдигнал и три пъти паднал на земята. Мъжете на Мутън връхлитали върху него с мечове и копия и му нанесли много тежки рани… но всеки удар като че ли само го разярявал повече. Броят на мъртвите стигнал до шейсет души, преди оцелелите да се разбягат.

Между убитите бил Уолис Мутън, лорд на Девиче езеро. Когато тялото му било намерено две седмици по-късно от брат му Манфрид, от него не било останало нищо освен овъглена плът и разтопена броня, гъмжаща от личинки. Но никъде по онова поле от пепел, осеяно с труповете на храбри мъже и изгорена и подута леш от сто коня, лорд Манфрид не намерил дракона на крал Егон. Слънцеплам изчезнал. Нито имало някакви дири, каквито със сигурност трябвало да останат от дракон, измъкнал се пълзешком от полето. Слънцеплам Златния като че ли бил полетял отново… но накъде, никой не можел да каже.

Междувременно самият принц Демън Таргариен забързал на юг на крилете на своя дракон Караксес. Прелетял над западния бряг на Окото на Боговете, далече от походната колона на сир Кристън избегнал вражеското воинство, прехвърлил Черната вода и след това възвил на изток, следвайки руслото на реката надолу към Кралски чертог. А на Драконов камък Ренира Таргариен навлякла лъскава плочеста броня, яхнала Сиракс и се понесла във въздуха, щом дъждовна буря запердашила водите на залива Черна вода. Високо над града кралицата и нейният принц консорт се събрали и закръжили над Високия хълм на Егон.

Гледката на двамата вдъхнала ужас по улиците на града долу, защото простолюдието бързо осъзнало, че атаката, от която се опасявали, най-сетне е надвиснала над тях. Принц Емонд и сир Кристън били опразнили града от бранители, когато тръгнали да си върнат Харънхъл, а Родоубиеца взел Вхагар, страховития звяр, оставяйки само Сънеплам и няколко полуотраснали новоизлюпени да се противопоставят на драконите на кралицата. Младите дракони никога не били яхвани, а ездачът на Сънеплам, Хелена, била неопитна; градът все едно бил без дракони.

Хиляди се изсипали извън градските порти, понесли деца и оскъдни вещи, за да потърсят спасение в околностите. Други прокопали ями и подземни проходи под къщите си, тъмни и влажни дупки, където се надявали да се скрият, докато градът гори (Великият майстер Мункун ни съобщава, че скритите проходи и тайни подземия под Кралски чертог датират оттогава). В Квартала на бълхите избухнали размирици. Когато платната на корабите на Морската змия се появили на изток в залива Черна вода, камбаните на всяка септа в града започнали да бият и тълпи се втурнали по улиците, плячкосвайки всичко по пътя си. Десетки загинали, преди златните плащове да успеят да възстановят мира.

След като лорд Защитника и Ръката на краля отсъствали, а самият крал Егон бил прикован на легло и потънал в унес от млякото на мака, паднало се на неговата майка, вдовстващата кралица, да се погрижи за защитата на града. Кралица Алисент се издигнала до предизвикателството, затворила портите на замъка и града, пратила златните плащове на стените и отпратила ездачи на бързи коне да намерят принц Емонд и да го върнат.

Също така, заповядала на Великия майстер Орвил да прати гарвани до „всички наши верни лордове“, призовавайки ги да защитят своя законен крал. Ала когато Орвил забързал към покоите си, там го чакали четирима златни плащове. Един заглушил виковете му, докато другите го пребили и вързали. С торба, нахлузена на главата му, Великият майстер бил отведен долу в черните килии.

Ездачите на кралица Алисент не стигнали по-далече от портите, където други златни плащове ги задържали под стража. Неведомо за Нейна милост седмината капитани, командващи охраната на портите, били пленени или убити в мига, в който Караксес се появил в небето над Червената цитадела… защото редовият състав на Градската стража все още обичал Демън Таргариен, Принца на града, стария им командир.

Братът на кралица Алисент, сир Гвейн Хайтауър, помощник-командир на златните плащове, се втурнал към конюшните с намерението да вдигне тревога; заловили го, обезоръжили го и го довлекли пред командира му, Лутор Ларжент. Когато Хайтауър го изобличил като обърни плащ, сир Лутор се изсмял.

— Демън ни даде тези плащове — казал той, — и те са златни, както и да ги обърнеш.

След това забил меча си в корема на сир Гвейн и заповядал градските порти да бъдат отворени за мъжете, изсипващи се от корабите на Морската змия.

Въпреки всичката прехвалена здравина на стените си Кралски чертог паднал за по-малко от час. Кратка кървава битка се разиграла при Речната порта, където тринайсет рицари на Хайтауър и сто бойци отблъснали златните плащове и устояли близо осем часа срещу атака и отвътре, и отвън града, но героизмът им бил напразен, защото войниците на Ренира се изсипали безпрепятствено през другите шест порти. Драконите на кралицата в небето горе обезсърчили съпротивата и останалите верни на крал Егон се изпокрили или се разбягали, или преклонили глава.

Един по един драконите се спуснали. Крадеца на овце кацнал на билото на Хълма на Висения, Среброкрил и Вермитор на Хълма на Ренис, извън Драконовата яма. Принц Демън направил кръг около кулите на Червената цитадела, преди да спусне Караксес във външния двор. След като се уверил, че защитниците няма да му навредят, дал знак на съпругата си кралица да се спусне на Сиракс. Адам Веларион останал горе във въздуха, кръжал на Морски дим над градските стени, плясъкът на широките кожени драконови криле кънтял като предупреждение към хората долу, че всяко опълчване ще бъде посрещнато с огън.

Като видяла, че съпротивата е безнадеждна, вдовстващата кралица Алисент излязла от Твърдината на Мегор със своя баща сир Ото Хайтауър, сир Тиланд Ланистър и лорд Джаспър Вайлд Желязната пръчка. (Лорд Ларис Стронг не бил с тях. Господарят на шепнещите успял по някакъв начин да изчезне.) Септон Юстас, свидетел на последвалото, ни казва, че кралица Алисент се опитала да преговаря със заварената си дъщеря.

— Нека заедно свикаме велик съвет, както Стария крал едно време — казала вдовстващата кралица, — и да поставим проблема с наследството пред лордовете на кралството.

Но кралица Ренира отхвърлила предложението с презрение.

— С Гъбата ли ме бъркаш? — попитала тя. — И двете знаем как би отсъдил този съвет.

След това заповядала мащехата ѝ да избере: да се предаде или да изгори.

Кралица Алисент свела примирено глава, предала ключовете на замъка и заповядала на своите рицари и бойци да предадат оръжието си.

— Градът е твой, принцесо — казват, че казала, — но няма да го владееш дълго. Мишките палуват, когато котката я няма, но моят син Емонд ще се върне с огън и кръв.

Хората на Ренира намерили съпругата на съперника ѝ, лудата кралица Хелена, заключена в спалнята ѝ… но когато разбили вратите на кралските покои, намерили само „леглото му, празно, и нощното му гърне, пълно“. Егон Втори избягал. Също и децата му, шестгодишната принцеса Джеера и двегодишният принц Мелор, заедно с Уилис Фел и Рикард Торн от Кралската гвардия. Дори вдовстващата кралица, изглежда, не знаела къде са отишли, а Лутор Ларжент се кълнял, че никой не е преминавал през градските порти.

Нямало как да се изнесе Железният трон обаче. Нито кралица Ренира щяла да заспи преди да си вземе бащиния трон. Тъй че в тронната зала били запалени факли, а кралицата изкачила железните стъпала и се настанила там, където крал Визерис седял преди нея, и Стария крал преди него, и Мегор и Енис и Егон Дракона, в стари времена. Със строго лице, все още в броня, седнала на високо, докато всеки мъж и жена в Червената цитадела били доведени пред нея и накарани да коленичат пред нея, да я помолят за прошка и да обрекат своя живот, мечовете и честта си на нея като кралица.

Септон Юстас ни казва, че церемонията продължила през цялата нощ. Отдавна се било разсъмнало, когато Ренира Таргариен се изправила и заслизала. „А когато нейният лорд съпруг принц Демън я придружи от залата, по нозете и по дланта на лявата ръка на Нейна милост се виждаха рани — пише септон Юстас. — Капки кръв капеха по пода, докато тя преминаваше, и мъдри хора се споглеждаха, макар никой да не посмя да изрече истината на глас: Железният трон я беше отхвърлил и дните ѝ на него щяха да са преброени.“

Смъртта на Драконите

Ренира триумфираща

Докато Кралски чертог падал под Ренира Таргариен и нейните дракони, принц Емонд и сир Кристън Коул настъпвали към Харънхъл, а воинството на Ланистър под предводителството на Адриан Тарбек възвивало на изток.

При Жълъдов замък западняците били задържани за кратко, когато лорд Жозет Смолуд направил излаз, за да се съедини с лорд Пайпър и останките от разбитата му войска, но Пайпър умрял в последвалата битка (паднал, когато сърцето му се пръснало, като видял главата на любимия си внук набучена на копие, казва Гъбата) и Смолуд се оттеглил в замъка си. Три дни по-късно последвала нова битка, когато мъжете от речните земи се прегрупирали под командването на един странстващ рицар на име Хари Петака. Този невероятен герой скоро след това умрял, докато убивал Адриан Тарбек. Ланистърите отново надвили и избили побягналите мъже от крайречните земи. Когато воинството на Запада продължило похода си към Харънхъл, било под водачеството на престарелия лорд Хъмфри Лефорд, който понесъл толкова много рани, че командвал от носилка.

Малко подозирал лорд Лефорд, че скоро щял да се изправи пред по-тежко изпитание, защото войска от свежи противници се спускала към тях откъм север: две хиляди свирепи северняци, развели знамената на кралица Ренира. В челото им яздел лордът на Бароутън Родерик Дъстин, воин толкова стар и побелял, че го наричали Роди Развалината. Воинството му било съставено от престарели сиви бради в стара броня и опърпани кожи, всеки от мъжете — закален воин, всички на коне. Наричали се Зимните вълци.

— Дошли сме да мрем за драконовата кралица — заявил лорд Родерик при Близнаците, когато лейди Сабита Фрей излязла да ги поздрави.

Междувременно разкаляни пътища и дъждовни бури забавили настъплението на Емонд, тъй като повечето му войска била съставена от пешаци, с дълъг обоз. Авангардът на сир Кристън водил и спечелил кратка яростна битка срещу сир Осуалд Воуд и лордовете Дари и Руут на езерния бряг, но не срещнал друга съпротива. След деветнайсет дни поход стигнали до Харънхъл — и заварили портите на замъка отворени, без принц Демън и всичките му хора.

Принц Емонд държал Вхагар с главната колона през целия поход, с мисълта, че чичо му можел да се опита да ги нападне на Караксес. Стигнал в Харънхъл ден след Коул и същата нощ отпразнувал голяма победа: Демън и „неговата речна паплач“ избягали, вместо да се противопоставят на неговия гняв, заявил Емонд. Нищо чудно, че когато вестта за падането на Кралски чертог стигнала до него, принцът се почувствал трижди глупак. Гневът му бил ужасна гледка.

Първият, който пострадал от него, бил сир Саймън Стронг. Принц Емонд бездруго никак не обичал рода му, а припряността, с която кастеланът предал Харънхъл на Демън Таргариен, го убедила, че старецът бил изменник. Сир Саймън възразил, че е невинен, като настоял, че е верен и предан слуга на Короната. Внук му Ларис Стронг бил лорд на Харънхъл и господар на шепнещите на крал Егон, напомнил той на принца регент. Тези възражения само подсилили подозренията на Емонд. Кривото стъпало също бил изменник, решил той. Как иначе щели да знаят Демън и Ренира кога Кралски чертог ще е най-уязвим? Някой от малкия съвет би трябвало да ги е известил… а Ларис Кривото стъпало бил брат на Троши кости и следователно чичо на копелетата на Ренира.

Емонд заповядал да дадат на сир Саймън меч и казал:

— Нека боговете решат дали казваш истината. Ако си невинен, Воинът ще ти даде сила да ме надвиеш.

Последвалият дуел бил напълно едностранен, единодушни са всички описания; принцът насякъл стареца на парчета, а после нахранил Вхагар с трупа му. Внуците на сир Саймън не го надживели дълго. Един подир друг всеки мъж и момче с кръвта на Стронг в жилите бил домъкнат и убит, докато грамадата от главите им станала три стъпки висока.

Ето как цветът на дома Стронг, древен род на благородни воини, гордеещи се с потеклото си от Първите хора, стигнал до безславен край в двора на Харънхъл. Нито един законороден Стронг не бил пощаден, нито копеле, освен… странно… Алис Реките. Макар дойката да била два пъти по-голяма от него на възраст (три пъти, ако се доверим на Гъбата), принц Емонд я взел в леглото си като военен трофей скоро след като завзел Харънхъл, видимо предпочитайки я пред всички други жени в замъка, включително много девствени хубавици на неговите години.

Западно от Харънхъл боевете продължили в речните земи, докато воинството на Ланистър се влачело напред. Възрастта и немощта на техния командир, лорд Лефорд, забавила настъпа им до пълзене, но когато наближили западните брегове на Окото на боговете, заварили огромна нова войска пряко на пътя си.

Роди Развалината и неговите Зимни вълци се съединили с Форет Фрей, лорда на Брода, и Червения Роб Реките, известен като Стрелеца от Гарваново дърво. Северняците наброявали две хиляди; Фрей предвождал двеста рицари и триж повече пехотинци, Реките имал триста стрелци с лъкове. И лорд Лефорд едва-що спрял, за да се противопостави на врага, когато още врагове се появили от юг, където Дълголист Лъвоубиеца с опърпана сган оцелели от предишните битки се събрал с лордовете Бигълстоун, Чамбърс и Перин.

Заклещен между тези две вражески сили, Лефорд се поколебал да тръгне срещу който и да е от двамата от страх, че другият ще го удари откъм тила. Наместо това той заел позиция с гръб към езерото, окопал се и пратил гарвани до принц Емонд в Харънхъл с молба за помощ. Дванайсет птици излетели, но ни една не стигнала до принца: Червения Роб Реките, смятан за най-добрия стрелец в цял Вестерос, ги свалил в полет.

Още мъже от речните земи се появили на другия ден, предвождани от сир Гарибалд Грей, лорд Джон Чарлтън и новия лорд на Гарваново дърво, единайсетгодишния Бенджикот Блекууд. След като броят им нараснал с тези свежи подкрепления, хората на кралицата били единодушни, че е дошъл моментът да атакуват.

— Най-добре да сложим край на тези лъвове, преди драконите да дойдат — казал Роди Развалината.

Най-кървавата сухопътна битка от Танца на драконите започнала на следващия ден, по изгрев-слънце. В аналите на Цитаделата тя е известна като Битката край езерния бряг, но за онези, които са оживели да разкажат за нея, тя винаги е била Храненето на рибите.

Атакувани от три страни, западняците били изтласкани стъпка по стъпка във водите на Окото на боговете. Стотици загинали там, посечени, докато се сражавали в тръстиките; още стотици се издавили, докато се опитвали да избягат. До вечерта две хиляди души били мъртви, между които много благородници, включително лорд Фрей, лорд Лефорд, лорд Бигълстоун, лорд Чарлтън, лорд Суифт, лорд Рейн, сир Кларън Крейкхол и сир Емори Хил, Копелето от Ланиспорт. Войската на Ланистър била разбита и избита, но на такава цена, че младият Бен Блекууд, момчето на лорда на Гарваново дърво, плакал, когато видял купищата мъртви. Най-тежките загуби били понесени от северняците, защото Зимните вълци измолили честта да поведат атаката и пет пъти се врязали в редиците копия на Ланистър. Повече от две трети от мъжете, които тръгнали на юг с лорд Дъстин, били мъртви или ранени.

Боевете продължавали и в други райони на кралството, макар онези сблъсъци да били по-малки от голямата битка край Окото на боговете. В Предела лорд Хайтауър и неговият повереник, принц Дъстин Сърцатия, продължавали да печелят победи, налагайки покорството на Роуан от Златна дъбрава, Оукхарт от Стар дъб и лордовете на Островите на щита, защото никой не смеел да се опълчи на Тесарион, Синята кралица. Лорд Борос Баратеон призовал знамената си и събрал близо три хиляди мъже при Бурен край, със заявеното намерение да тръгнат към Кралски чертог… но вместо това ги отвел на юг в планините. Негово благородие използвал като повод дорнски нахлувания в бурните земи, за да оправдае това, но много и много били чути да шепнат, че драконите отпред, а не дорнците отзад го накарали да промени решението си. В Морето на залеза корабите на Червения кракен ударили Светлия остров, връхлитайки от единия край на острова до другия, докато лорд Фарман се скрил зад стените си и отправял молби за помощ, която така и не дошла.

В Харънхъл Емонд Таргариен и Кристън Коул обсъждали как най-добре да отвърнат на атаките на кралицата. Макар седалището на Харън Черния да било твърде силно, за да бъде завзето с щурм, и речните лордове да не смеели да го подложат на обсада поради страха си от Вхагар, кралските хора закъсали с храната и фуража и губели мъже и коне от глад и болест. Само почернели поля и изгорени села се виждали от високите стени на замъка, а отредите за събиране на фураж, дръзнали да стигнат по-далече, не се върнали. Сир Кристън настоял да се оттеглят на юг, където подкрепата за Егон била най-силна, но принцът отказал с думите: „Само страхливец бяга от предатели“. Загубата на Кралски чертог и на Железния трон го разярила, а когато вестта за „Храненето на рибите“ стигнала до Харънхъл, лорд Защитникът едва не удушил скуайъра, който донесъл новината. Само намесата на наложницата му Алис Реките спасила живота на момчето. Принц Емонд искал незабавна атака на Кралски чертог. Никой от драконите на кралицата не можел да се противопостави на Вхагар, настоял той.

Сир Кристън нарекъл това глупост.

— Един срещу шест е битка за глупаци, принце — заявил той. Да тръгнат на юг, увещавал го той отново, и да обединят силата си с тази на лорд Хайтауър. Принц Емонд можел да се събере отново със своя брат Дерон и неговия дракон. Крал Егон се измъкнал от хватката на Ренира, това го знаели, и със сигурност щял да си върне Слънцеплам и да се присъедини към братята си. А може би и приятелите им в града щели да намерят начин да освободят и кралица Хелена, за да може тя да включи Сънеплам в битката. Четири дракона сигурно щели да могат да надделеят срещу шест, ако един от тях е Вхагар.

Принц Емонд отказал да обсъжда този „малодушен курс“. Като регент на своя брат той можел да заповяда на Ръката да се подчини, но не го сторил. Според Мункун това било заради уважението му към по-стария мъж, докато Гъбата предполага, че двамата мъже станали съперници за любовта на кърмачката Алис Реките, която прибягнала до любовни отвари и еликсири, за да възпламени страстите им. Септон Юстас повтаря отчасти джуджето, но казва, че само Емонд се увлякъл по Реките, до такава степен, че не можел да понесе мисълта да я напусне.

Каквато и да е причината, сир Кристън и принц Емонд решили да се разделят. Коул щял да поеме командването на войската им и да я поведе на юг, за да се съединят с Ормунд Хайтауър и принц Дерон, но принц регентът нямало да ги придружи. Вместо това смятал да води своята война, сипейки огън по изменниците от въздуха. Рано или късно „кучката кралица“ щяла да прати един-два дракона да го спре и Вхагар щял да ги унищожи.

— Няма да посмее да прати всичките си дракони — настоял Емонд. — Това би оставило Кралски чертог гол и уязвим. Нито ще изложи на риск Сиракс или онова последно мило нейно синче. Ренира може и да се нарича кралица, но има женско слабо сърце и страхове на майка.

И тъй, Създателя на крале и Родоубиеца се разделили, всеки към своята съдба, докато в Червената цитадела кралица Ренира Таргариен се заела да възнаграждава приятелите си и да налага сурови наказания на онези, които служили на нейния брат. Сир Лутор Ларжент, командир на златните плащове, получил благородническа титла. Сир Лорент Марбранд бил назначен за лорд-командир на Гвардията на кралицата и му било възложено да намери шестима достойни рицари, които да служат редом до него. Великият майстер Орвил бил пратен в тъмниците и Нейна милост написала до Цитаделата, че нейният „верен слуга“ Жерардис бил оттук насетне „единственият законен Велик майстер“. Освободени от същите тези тъмници, които погълнали Орвил, оцелелите черни лордове и рицари били възнаградени със земи, служби и почести.

Огромни награди били обявени за информация, водеща до залавянето на „узурпатора, самоназоваващ се Егон Втори“, неговата дъщеря Джеера, неговия син Мелор, „фалшивите рицари“ Вилис Фел и Рикард Торн, и Ларис Стронг Кривото стъпало. След като това не довело до желания резултат, Нейна милост разпратила ловни групи от „рицар-инквизитори“, които да издирват избягали от нея „предатели и злодеи“ и да наказват всеки, който бъде открит, че им е помагал.

Кралица Алисент била окована за китките и глезените със златни вериги, макар че заварената ѝ дъщеря пощадила живота ѝ „заради нашия баща, който те обичаше някога“. Баща и не извадил този късмет. Сир Ото Хайтауър, който служил на трима крале като Ръка, бил първият изменник, когото обезглавили. Желязната пръчка го последвал на дръвника, докато все още настоявал, че по закон синът на крал трябва да е пред дъщеря му. Сир Тиланд Ланистър бил даден на мъчителите с надеждата, че ще възстанови част от съкровищницата на Короната.

Лордовете Росби и Стоукуорт, черни, които станали зелени, за да избегнат тъмниците, се домогнали отново да станат черни, но кралицата заявила, че неверни приятели са по-лоши от врагове, и заповядала „лъжливите им езици“ да бъдат отрязани преди да ги екзекутират. Смъртта им обаче ѝ създала парлив проблем с наследството. Оказало се, че „неверните приятели“ оставили по една дъщеря; на Росби била дванайсетгодишна девица, на Стоукуорт — момиче на шест. Принц Демън предложил първата да бъде омъжена за Хю Коравия, сина на ковача (който приел да се нарича Хю Чука), втората за Улф Пияндето (вече просто Улф Белия), запазвайки земите им черни, като в същото време възнаградят подобаващо семената за бойната им доблест.

Но Ръката на кралицата възразил против това, защото двете момичета имали по-малки братя. Претенцията на самата Ренира към Железния трон била специален случай, настоял Морската змия; нейният баща я бил посочил за свой наследник. Лордовете Росби и Стоукуорт не били направили такова нещо. Лишаването на синовете им от наследство щяло да преобърне столетия на закон и прецедент и да постави под въпрос правата на десетки други лордове из цял Вестерос, чиито претенции можело да се възприемат като по-слаби от тези на по-големите им сестри.

Страх да не загуби подкрепата на такива лордове, твърди Мункун в „Истинното сказание“, било това, което накарало кралицата да реши в полза на лорд Корлис, вместо на принц Демън. Земите, замъците и парите на домовете Росби и Стоукуорт били дарени на синовете на двамата екзекутирани лордове, докато Хю Чука и Улф Белия били помазани в рицарство и дарени с малки владения на остров Дрифтмарк.

Гъбата ни казва, че Чука отпразнувал, като пребил един от домашните рицари на кралицата до смърт в бардак на Улицата на коприната, когато двамата се скарали кой да отнеме девствеността на една млада девственица, докато Белия яздел пиян из уличките на Квартала на бълхите, облечен само в златните си шпори. Това е типът истории, които Гъбата обича да разказва и чиято достоверност не може да бъде потвърдена, но извън всякакво съмнение е, че хората на Кралски чертог скоро започнали да изпитват неприязън към двамата новоизпечени рицари на кралицата.

Още по-малко обичан, ако това е възможно, бил мъжът, когото Нейна милост избрала да бъде нейният лорд пазител на съкровищницата и управител на хазната: нейният отдавнашен поддръжник Бартимос Селтигар, лорд на Острова на нокътя. Лорд Селтигар изглеждал съвсем подходящ за поста: твърд и непоколебим в поддръжката си за кралицата, той бил неумолим, неподкупен и находчив, съгласни били всички, и много богат отгоре на всичко. Ренира имала ужасна нужда от такъв човек, защото се оказала в ужасна нужда от пари. Макар Короната да била тъпкана със злато при кончината на крал Визерис, Егон Втори заграбил съкровищницата заедно с короната, а неговият управител на хазната, Тиланд Ланистър, отнесъл три четвърти от богатството на покойния крал „за съхранение“. Крал Егон изразходил всеки петак от частта, задържана в Кралски чертог, оставяйки само празни подземия за сестра си, когато тя завзела града. Останалото от богатството на Визерис било поверено на Хайтауър в Староград, на Ланистърите в Скалата на Кастърли и Желязната банка на Браавос и било недостижимо за кралицата.

Лорд Селтигар веднага се заел да отстрани проблема. За тази цел възстановил същите такси, които предшественикът му лорд Едуел въвел някога по време на регентството на Джеерис, и освен това въвел още много нови налози. Таксите на виното и ейла били удвоени, пристанищните мита утроени. Всеки дюкянджия между градските стени бил обложен с налог за правото да държи вратите на дюкяна си отворени. Ханджиите били задължени да плащат по сребърен елен за всяко легло в хановете им. Входните и изходните налози, които Лордът на въздуха наложил някога, били върнати и утроени. Постановен бил данък собственост; богати търговци в техните имения или просяци в коптори, всички трябвало да плащат в зависимост от това колко земя заемали.

— Дори курвите не са в безопасност — говорели сред простолюдието. — Данък путка ще е следващият, а после данък опашка. И плъховете трябва да си платят дяла.

Всъщност тежестта на данъчното бреме на лорд Селтигар паднала най-тежко върху търговците, едри и дребни. Когато флотата на Веларион запушила Гърлото, твърде много кораби се оказали заклещени в Кралски чертог. Новият управител на хазната на кралицата наложил тежки такси на всички кораби, преди да им разреши да отплават. Някои капитани възразили, че вече са платили изискуемите мита, такси и тарифи, и дори показали документи за доказателство, но лорд Селтигар отхвърлил претенциите им.

— Плащането на пари на узурпатора не е доказателство за нищо освен за измяна — заявил той. — Това не намалява задълженията към нашата великодушна кралица.

На онези, които отказали да платят или не разполагали със средствата, корабите и товарите им били конфискувани и продадени.

Дори екзекуции станали източник на пари. Оттук насетне, постановил Селтигар, предатели, бунтовници и убийци щели да бъдат обезглавявани в Драконовата яма и телата им щели да бъдат давани за храна на драконите на кралицата. Всички били добре дошли да видят съдбата, очакваща осъдените, но всеки трябвало да плати три петака на портите, за да бъде допуснат.

Ето така кралица Ренира напълнила хазната си, на тежка цена. Нито Егон, нито неговият брат Емонд били обичани много от хората в града и мнозина граждани на Кралски чертог приветствали възторжено връщането на кралицата… но обич и омраза са две лица на една и съща монета и след като нови глави започнали да се появяват ежедневно на шиповете над градските порти, което било придружено от още по-обременяващи такси, монетата се обърнала. Момичето, което някога обожавали като Радостта на владението, се превърнало в алчна и отмъстителна кралица, казвали някои, кралица по-жестока от всеки крал преди нея. Един остроумник нарекъл Ренира „Крал Мегор с цици“ и за сто години оттогава насетне „Циците на Мегор“ било обичайно проклятие сред гражданите на Кралски чертог.

След като градът, замъкът и тронът били вече в ръцете ѝ, защитена от не по-малко от шест дракона, Ренира се почувствала достатъчно уверена, за да повика синовете си. Дванайсет кораба отплавали от Драконов камък с придворните дами на кралицата, нейния „любим шут“ Гъбата и сина ѝ Егон Младшия. Ренира направила момчето свой виночерпец, за да не е никога далече от нея. Друга флота тръгнала от Града на гларуса с принц Джофри, последния от тримата синове на кралицата от Ленор Веларион, заедно с неговия дракон Тираксес. (Дъщерята на принц Демън Рена останала в Долината като хранениче на лейди Арин, докато близначката ѝ, драконовата ездачка Бела, разделила времето си между Дрифтмарк и Драконов камък.) Нейна милост започнала да крои планове за пищно празненство, което да ознаменува официалното обявяване на Джофри за принц на Драконов камък и наследник на Железния трон.

Дори Белия червей дошла в двора; лисенската блудница Мизария излязла от сенките и се настанила в Червената цитадела. Макар никога официално да не заседавала на малкия съвет на кралицата, жената, известна вече като лейди Мизерия, станала неформалната господарка на шепнещите, с очи и уши във всеки бардак, пивница и кръчма в Кралски чертог, и по коридорите и в спалните на могъщите също тъй. Макар тялото ѝ, което някога било толкова гъвкаво и чевръсто, да наедряло с годините, принц Демън останал под нейното обаяние и я викал при себе си всяка вечер — с явната благословия на кралица Ренира.

— Нека Демън да си утолява апетита където пожелае — съобщава се, че казвала, — и ние ще правим същото.

(Септон Юстас намеква донякъде сприхаво, че собственият апетит на Нейна милост се утолявал най-вече с пикантни меса, сладкиши и пай с минога, тъй като Ренира ставала все по-дебела по времето си в Кралски чертог.)

На върха на триумфа си Ренира Таргариен не подозирала колко малко дни ѝ оставали. Но всеки път, щом седнела на Железния трон, жестоките му остриета пускали прясна кръв от дланите, ръцете и краката ѝ, знак, който всички могли да разчетат. Септон Юстас твърди, че падането на кралицата започнало в един хан, наречен „Прасешката глава“, в градчето Горчив мост на северния бряг на Мандър, близо до основата на стария каменен мост, дал името си на градчето.

След като Ормунд Хайтауър обсадил Дълга маса на трийсетина левги югозападно, Горчив мост бил препълнен с мъже и жени, бягащи пред настъпващото му воинство. Овдовялата лейди Касуел, чийто лорд съпруг бил обезглавен от Егон II в Кралски чертог, след като отказал да се отрече от кралицата, затворила портите на замъка си и връщала дори помазани рицари и лордове, когато идвали при нея да търсят убежище. Южно от реката лагерните огньове можели да се видят нощем през дърветата, докато градската септа подслонила стотици ранени. Всеки хан бил пълен, дори „Прасешката глава“, мръсно и занемарено ханче. Тъй че когато от север се появил някакъв мъж с тояга в едната ръка и малко момченце на гърба му, ханджията нямал място за него… докато пътникът не извадил сребърен елен от кесията си. Тогава ханджията склонил двамата със сина му да пренощуват в конюшнята му, стига първо да изринат торта от нея. Пътникът се съгласил, оставил настрана торбата и наметалото си и се захванал на работа с вила и гребло между конете.

Алчността на ханджии, хазяи и тяхната пасмина е добре известна. Собственикът на „Прасешката глава“, негодник, наречен Бен Масленките, се зачудил дали можело да има още сребърни елени там, където имало един. Когато пътникът се запотил от работа, Масленките му предложил да утоли жаждата си с халба ейл. Мъжът приел и придружил ханджията в гостилницата на „Прасешката глава“, без да подозира, че домакинът наредил на конярчето си, познато ни само под името Хитреца, да прерови багажа му за още сребро. Онова, което то намерило обаче се оказало много по-ценно — в тежко наметало от хубава бяла вълна, обшито със снежнобял сатен, имало увито драконово яйце, светлозелено и с ивици сребро. Защото „синът“ на пътника бил Мелор Таргариен, по-малкият син на крал Егон II, а пътникът бил сир Рикард Торн от Кралската гвардия, негов заклет щит и защитник.

Измамата на Бен Масленките не му донесла радост. Когато Хитреца влетял в гостилницата с наметалото и яйцето в ръка и викнал какво е открил, пътникът лиснал недопитата бира в лицето на ханджията, издърпал дългия си меч от ножницата и разпрал Масленките от врата до слабините. Неколцина от другите пиячи извадили своите мечове и ками, но никой от тях не бил рицар и сир Рикард със сеч си пробил път през тях, дръпнал „сина“ си, побягнал към конюшнята, откраднал един кон и излетял стремглаво от хана към стария каменен мост и на южната страна на Мандър. Със сигурност знаел, че спасението го чака само на трийсет левги по-натам, където лорд Хайтауър седял в лагера си под стените на Дълга маса.

Трийсет левги, уви, все едно са били трийсет хиляди, защото пътят отвъд Мандър бил затворен, а Горчив мост бил в ръцете на кралица Ренира. Вдигнал се шум и врява. Други мъже яхнали коне и подгонили Рикард Торн с викове „Убийство, измяна, убийство“.

Чули виковете, стражите пред моста заповядали на сир Родрик да спре. Той обаче се опитал да ги подмине на галоп. Когато един от мъжете сграбчил юздата на коня, Торн отсякъл ръката от рамото му и продължил напред. Но на южния бряг също имало стражи, викали със зачервени лица и размахвали мечове и брадви, и насочвали напред дълги копия, а Торн пришпорвал откраднатия кон и търсел някакъв проход между тях. Принц Мелор се бил вкопчил в него и пищял.

Накрая го свалили стрелците с арбалети. Една стрела го поразила в ръката, другата го пронизала през гърлото. Сир Рикард се свлякъл от седлото и издъхнал на моста, кръв бликнала от устните му и удавила последните му думи. До края държал до себе си вкопчилото се момче, което се бил заклел да защитава, докато една перачка на име Върба Бъхтикамък не отскубнала плачещия принц от прегръдката му.

След като убили рицаря и хванали момчето обаче стрелците не знаели какво да правят с плячката си. Кралица Ренира била предложила голяма награда за връщането му, спомнили си някои, но Кралски чертог бил на много левги оттам. Армията на лорд Хайтауър била много по-близо. Може би те щели да платят още повече. Когато някой попитал дали наградата е една и съща все едно дали момчето е живо или мъртво, Върба Бъхтикамък притиснала Мелор плътно до себе си и казала, че никой няма да нарани новия ѝ син. (Гъбата ни казва, че жената била чудовище, сто и деветдесет кила тежка, глуповата и полупобъркана, и си спечелила името от бъхтенето на пране в реката.) Тогава Хитрия се проврял през тълпата, покрит с кръвта на господаря си, и заявил, че принцът бил негов, след като той намерил яйцето. Стрелецът, чиято метална стрела убила сир Рикард Торн, също имал претенции, тъй че спорели, викали и се бутали над трупа на рицаря.

При толкова много хора присъствали на моста не е изненадващо, че разполагаме с много различаващи се описания на онова, което сполетяло Мелор Таргариен. Според Гъбата Върба Бъхтикамък стиснала момчето толкова силно, че му прекършила гърба и то умряло. Септон Юстас обаче дори и не споменава за някаква си Върба. В неговото описание градският касапин насякъл принца на шест къса със сатъра си и дал по парче на всички, които се биели за него. Великият майстер Мункун в „Истинното описание“ твърди, че момчето било разкъсано от тълпата, но не назовава имена.

Единственото, което знаем със сигурност, е, че докато лейди Касуел и нейните рицари се появят и разгонят тълпата, принцът бил мъртъв. Нейно благородие пребледняла като го видяла, съобщава ни Гъбата, и рекла:

— Боговете ще ни прокълнат всички заради това.

По нейна заповед конярят Хитрия и Върба Бъхтикамък били обесени на стария мост заедно с мъжа, собственик на коня, който сир Рикард откраднал от хана, за когото (погрешно) се смятало, че е помогнал на Торн да избяга. Трупът на сир Рикард, увит в бялото му наметало, лейди Касуел върнала в Кралски чертог, с главата на принц Мелор. Драконовото яйце пратила на лорд Хайтауър при Дълга маса с надеждата, че това би могло да смекчи гнева му.

Гъбата, който много обичал кралицата, ни казва, че Ренира заплакала, когато малката главица на Мелор била поставена пред нея, докато седяла на Железния трон. Септон Юстас, който я обичал по-малко, твърди, че тя по-скоро се усмихнала и заповядала главата да бъде изгорена, „защото той беше от кръвта на дракона“. Макар нищо да не било обявено за смъртта на момчето, новината за неговата кончина все пак се разпространила из града. А скоро плъзнала и друга приказка, според която кралица Ренира заповядала главата на принца да бъде доставена на майка му, кралица Хелена, в нощно гърне. Макар в тази история да нямало нищо вярно, скоро тя била на устните на всеки в Кралски чертог. Гъбата твърди, че било работа на Кривото стъпало. „Човек, който събира слухове, може да ги разпространява също толкова добре.“

Извън градските стени боевете из Седемте кралства продължавали. Светъл замък паднал под ударите на Далтон Грейджой, а с него и последната съпротива на Светлия остров срещу железнородните. Червения кракен взел четири от дъщерите на лорд Фарман за „солени жени“, а петата („грозничката“) дал на брат си Дерон. Фарман и синовете му били върнати на Скалата на Кастърли срещу откуп, за теглото им в сребро. В Предела лейди Мериуедър предала Дълга маса на лорд Ормунд Хайтауър; верен на думата си, негово благородие не дал и косъм да падне от главата ѝ или хората ѝ да пострадат, макар да прибрал всичкото богатство на замъка и всяка троха храна, като нахранил хилядите си мъже със зърното ѝ, преди да вдигне лагера си и да продължи към Горчив мост.

Когато лейди Касуел се появила на бойниците на замъка си, за да помоли за същите условия, които получила лейди Мериуедър, Хайтауър оставил принц Дерон да даде отговора:

— Ще получиш същите условия, които даде на моя племенник Мелор.

Нейна милост можела само да наблюдава опустошаването на Горчив мост. Прасешката глава пламнал първи. Ханове, кантори на гилдии, складове и домове на бедни и богати, драконовият огън погълнал всичко. Дори септата била изгорена, със стотиците ранени в нея. Само мостът останал непокътнат, защото бил нужен да се прехвърли Мандър. Хората на градчето били подложени на меча, ако се опитат да се бият или да бягат, или били изтласквани към реката да се издавят.

Лейди Касуел гледала всичко това от стените си, а след това заповядала портите да бъдат широко отворени.

— Никой замък не може да удържи срещу дракон — казала на гарнизона си.

Когато лорд Хайтауър влязъл на коня си, я заварил застанала на върха на порталната вишка с клуп на шията.

— Имай милост към децата ми — примолила се тя, преди да се хвърли и да увисне.

Може би това трогнало лорд Ормунд, защото синовете и дъщерята на нейно благородие били пощадени и пратени в окови в Староград. Мъжете от гарнизона на замъка не получили никаква милост обаче и били изклани.

В речните земи сир Кристън Коул изоставил Харънхъл и поел на юг покрай западния бряг на Окото на боговете с три хиляди и шестстотин души (смърт, болест и дезертьорство разредили редиците на онези, които довел със себе си от Кралски чертог). Принц Емонд вече бил отлетял на Вхагар.

Замъкът стоял празен не повече от три дни, преди лейди Сабита Фрей да нахлуе и да го заграби. Вътре намерила само Алис Реките, кърмачката, смятана за вещица, която топлела ложето на принц Емонд през времето му в Харънхъл, а сега претендираща, че носи негово дете.

— Имам копелето на дракона в мен — казала жената, докато стояла гола в божията гора с ръка на издутия си корем. — Мога да усетя как огньовете му ближат отровата ми.

Бебето ѝ не бил единственият огън, разпален от Емонд Таргариен. Вече необвързан със замък или с войска, едноокият принц бил свободен да лети накъдето пожелае. Било война също като онази, която Егон Завоевателя и сестрите му водели някога, война с драконов пламък, докато Вхагар връхлитал и връхлитал от есенното небе, за да опустошава земи, села и замъци на речните лордове. Домът Дари първи познал яростта на принца. Хората, които прибирали жътвата, били изгорени или избягали, докато житата пламвали, а замъкът Дари бил погълнат от огнена вихрушка. Лейди Дари и по-малките ѝ деца оцелели, скрити в подземията на цитаделата, но нейният лорд съпруг и наследникът му загинали на бойниците заедно с четирийсет от заклетите му мечове и стрелци. Три дни по-късно градът на лорд Хароуей бил димящ и в руини. Господарската мелница, Черна коруба, Корубата, Глинено езеро, Свински брод, Гората на паяците… Гневът на Вхагар се стоварил върху всички тях поред, докато не пламнали половината речни земи.

Сир Кристън Коул също се натъкнал на пожари. Докато карал хората си на юг през речните земи, пред него и зад него се извисили пушеци. Всяко село, до което стигал, заварвал изгорено и изоставено. Колоната му се движела през гори от мъртви дървета там, където само допреди дни имало живи гори, след като речните лордове подпалвали всичко по пътя му. Във всеки ручей, езеро и село намирал смърт: мъртви коне, мъртви говеда, мъртви хора, подути и вмирисани, мърсели водите. Другаде съгледвачите му се натъквали на грозна гледка, в която бронирани трупове седели под дърветата в прогнили одежди в гротескна пародия на пир. Пируващите били мъже, паднали в „Храненето на рибите“, с ухилени черепи под ръждясали шлемове, а позеленялата им и изгнила плът се свличала от костите им.

На четвъртия ден след Харънхъл започнали нападенията. Стрелци, скрити сред дърветата, се целели в конния авангард и изоставащите от колоната с дългите си лъкове. Умирали мъже. Мъже изоставали от ариергарда и повече не ги виждали. Мъже бягали, захвърлили щитовете и копията си, за да изчезнат в горите. Мъже падали под ударите на врага. На селския мегдан в Кръстати брястове намерили поредния грозен пир. Вече привикнали с такива гледки, предните ездачи на сир Кристън подминали с гримаса, без да обръщат внимание на гниещите мъртъвци… докато труповете не наскачали и не връхлетели върху тях. Десетина души загинали, преди да осъзнаят, че това било хитрина, работа (както се научило по-късно) на един мирски наемник на служба при лорд Ванс, бивш странстващ актьор на име Тромбо Черния.

Всичко това било само прелюдия, защото лордовете на Тризъбеца събирали силите си. Когато сир Кристън поел към Черна вода, ги заварил да чакат на върха на каменист хребет: триста конни рицари в броня, още толкова стрелци с дълги лъкове, три хиляди лъкометци, три хиляди дрипави мъже от речните земи с копия, стотици северняци, размахващи брадви, чукове, шипести боздугани и древни железни мечове. Над главите им се веели знамената на кралица Ренира.

— Кои са те? — попитал един скуайър, когато врагът се появил пред очите им, защото показвали само герба на кралицата.

— Нашата смърт — отвърнал сир Кристън Коул, защото тези врагове били отпочинали, по-добре нахранени, с по-добри коне, по-добре въоръжени и държали по-високия терен, докато неговите хора залитали, болни и отпаднали духом.

Ръката на крал Егон извикал за мирно знаме и подкарал напред, за да преговаря с тях. Трима се спуснали от хребета да го срещнат. Главен сред тях бил сир Гарибалд Сивия с очуканата си броня. Нейт от Дълъг лист бил с него, Лъвоубиеца, който посякъл Джейсън Ланистър, и с Роди Развалината с белезите, които получил от Храненето на рибите.

— Ако свия знамената ни, обещавате ли живота ни? — попитал сир Кристън тримата.

— Дал съм обещанието си на мъртвите — отвърнал сир Гарибалд. — Казах им, че ще изградя септа за тях от костите на предатели. Нямам достатъчно кости все още, тъй че…

На това сир Кристън отвърнал:

— Ако ще има битка тук, много от вас също ще загинат.

Севернякът Родерик Дъстин се засмял на тези думи и рекъл:

— Затова сме дошли. Зимата е тук. Време ни е да тръгваме. Няма по-добър начин да се умре от меч в ръката.

Сир Кристън извадил дългия си меч от ножницата.

— Както желаете. Можем да почнем тук, ние четиримата. Аз сам срещу вас тримата. Ще стигне ли това, за да е битка?

Но Дълъг лист Лъвоубиеца казал:

— Ще поискам още трима.

И горе на хребета Червения Роб Реките и други двама стрелци вдигнали дългите си лъкове. Три стрели полетели над полето и ударили Коул в корема, врата и гърдите.

— Няма да позволя песни за това колко храбро си умрял, Създателю на крале — заявил Дълъг лист. — Десетки хиляди мъртви има на сметката ти.

Говорел на труп.

Последвалата битка била най-едностранната в Танца. Лорд Родерик вдигнал боен рог към устните си и дал сигнала за щурм и мъжете на кралицата се понесли с крясъци надолу по склона, предвождани от Зимните вълци на техните рунтави северни коне и рицарите на техните бронирани скопци. След като сир Кристън лежал мъртъв на земята, мъжете, последвали го от Харънхъл, се обезсърчили. Накъсали редиците си и побягнали, захвърляйки щитовете си в бяг. Враговете им ги подгонили и посекли стотици от тях. Сир Гарибалд го чули да казва: „Днес беше касапница, не битка“. Гъбата, когато му донесли за тези думи, нарекъл битката Бала на касапина и така е известна оттогава.

Някъде по същото време се разиграло едно от по-любопитните събития от Танца на драконите. Според легендата през Века на героите Сервин Огледалния щит убил дракона Уракс, като се присвил зад щит толкова лъскав, че звярът видял само собственото си отражение. С тази хитрина героят се доближил достатъчно, за да забие копие в окото на дракона, с което си спечелил името, с което го знаем до днес. Не можем да се съмняваме, че сир Байрон Суан, вторият син на лорда на Каменен шлем, е чул тази приказка. Въоръжен с копие и щит от посребрена стомана и придружен само от своя скуайър, той тръгнал да убие дракон също като Сервин.

Но тук възниква объркване, защото според Мункун Суан възнамерявал да убие Вхагар и така да сложи край на набезите на принц Емонд, но трябва да се напомни, че Мункун извлича главно от Великия майстер Орвил за своята версия на събитията, а Орвил е бил в тъмниците, когато са се случили тези неща. Гъбата, който бил до кралицата в Червената цитадела, твърди, че сир Байрон се доближил по-скоро до Сиракс на Ренира. Септон Юстас изобщо не споменава за инцидента в своята хроника, но години по-късно в едно писмо намеква, че драконоубиецът се надявал да убие Слънцеплам… но това определено е грешка, тъй като местонахождението на Слънцеплам било неизвестно по това време. И трите описания са единодушни, че хитрината, спечелила неувяхваща слава за Сервин Огледалния щит, донесла само смърт за сир Байрон Суан. Драконът — който и да е бил той — се размърдал при приближаването на рицаря и блъвнал огъня си, който стопил огледалния щит и изпекъл мъжа, присвит зад него. Сир Байрон умрял с писъци.

На Деня на Девата в година 130-та от СЗ Цитаделата на Староград разпратила триста бели гарвана, за да възвести идването на зимата, но Гъбата и септон Юстас са единодушни, че било разгарът на лятото за кралица Ренира Таргариен. Въпреки неприязънта на гражданите на Кралски чертог градът и короната били нейни. Отвъд Тясното море Триархията започнала да се раздира на късове. Морето било в ръцете на дома Веларион. Макар снегове да затворили проходите през Лунните планини, Девата на Долината се оказала вярна на думата си, като пратила мъже по море, за да се влеят във войските на кралицата. Други кораби докарали воини от Бял пристан, предвождани от синовете на самия лорд Мандърли, Медрик и Торен. От всяка страна мощта на кралица Ренира нараствала, докато тази на крал Егон се смалявала.

Но никоя война не може да бъде смятана за спечелена, докато враговете остават непокорени. Създателя на крале, сир Кристън Коул, бил премахнат, но някъде във владението Егон II кралят, когото той създал, оставал жив и на воля. Дъщерята на Егон, Джеера, също била налице. Ларис Стронг Кривото стъпало, най-загадъчният и хитроумен член на зеления съвет, изчезнал. Бурен край все още се владеел от лорд Борос Баратеон, неприятел на кралицата. Ланистърите също трябвало да бъдат смятани сред враговете на Ренира, макар че след като лорд Джейсън бил мъртъв, повечето рицарство на Запада било избито или разпръснато при Храненето на рибите и Червения кракен тормозел Светлия остров и западното крайбрежие, а в Скалата на Кастърли царяло голямо безредие.

Принц Емонд се превърнал в ужаса на Тризъбеца, връхлитайки от небето и засипвайки речните земи с огън и смърт, а после изчезвал, за да удари на другия ден петдесет левги по-далече. Пламъците на Вхагар направили Стара върба и Бяла върба на пепел, а Висок замък — на грамада от почернели камънаци. Родоубиеца след това се върнал неочаквано над Харънхъл, където изгорил всяка дървена постройка в замъка. Шестима рицари и четирийсет войници загинали, докато се опитвали да убият дракона, а лейди Сабита Фрей се спасила от пламъците само като се скрила в един нужник. Скоро след това избягала в Близнаците… но ценната ѝ пленничка, вещицата Алис Реките, избягала с принц Емонд. Докато вестта за тези нападения се разнасяла, други лордове поглеждали към небето в страх и се чудели кой ли би могъл да е следващият. Лорд Мутън от Девиче езеро, лейди Дарклин от Дъскъндейл и лорд Блекууд от Гарваново дърво пратили спешни послания до кралицата, като я молели да им прати дракони, за да защитят владенията им.

Но най-голямата заплаха за управлението на Ренира бил не Емонд Едноокия, а неговият по-малък брат, принц Дерон Сърцатия, и голямата южняшка армия, предвождана от лорд Ормунд Хайтауър.

Войската на Хайтауър била прехвърлила Мандър и бавно настъпвала към Кралски чертог, разбивайки лоялистите на кралицата навсякъде, където се натъквала на тях, и принуждавайки всеки лорд, който прегънел коляно, да влее силата си в тяхната. Принц Дерон, който летял на Тесарион пред главната колона, се оказал безценен съгледвач, като предупреждавал лорд Ормунд за вражески движения. Най-често хората на кралицата се пръсвали само щом зърнели крилете на Синята кралица. Великият майстер Мункун ни съобщава, че южняшкото воинство наброявало над десет хиляди, докато напредвало нагоре покрай реката, почти една десета от тях — конни рицари.

В пълно съзнание за всички тези заплахи, Ръката на кралица Ренира, старият лорд Корлис Веларион, посъветвал Нейна милост, че е дошло време за преговори. Подканил кралицата да предложи опрощение на лордовете Баратеон, Хайтауър и Ланистър, ако те ѝ се преклонят, закълнат се във васална вярност и дадат заложници на Железния трон. Морската змия предложил да се позволи на Вярата да вземе под своя опека вдовстващата кралица Алисент и кралица Хелена, за да могат да прекарат остатъка от живота си в молитва и размисъл. Дъщерята на Хелена, Джеера, можела да стане негова повереничка и след време да бъде омъжена за принц Егон Младшия, което отново да свърже в едно двете половини на дома Таргариен.

— А моите братя? — попитала Ренира, когато Морската змия изложил плана си пред нея. — Какво да правим с този лъжлив крал Егон и с родоубиеца Емонд? Ще искаш ли да опростя и тях, които ми откраднаха трона и убиха синовете ми?

— Пощади ги и ги прати на Вала — отвърнал лорд Корлис. — Нека облекат черното и изживеят живота си като мъже на Нощния страж, обвързани със святи клетви.

— Какво са едни клетви за клетвопрестъпници? — попитала кралица Ренира. — Клетвите им не ги притесниха, когато взеха трона ми.

Принц Демън повторил опасенията на кралицата. Даването на опрощения на бунтовници и изменници само посявало семената за нови бунтове, настоял той.

— Войната ще свърши, когато главите на предателите бъдат набити на шипове над Кралската порта, не преди това. — Егон II щял да бъде намерен рано или късно, „скрит зад някоя скала“, но можели и трябвало да пренесат войната на терена на Емонд и Дерон. Ланистърите и Баратеоните трябвало също да бъдат унищожени, за да може земите и замъците им да се дарят на по-верни хора. Да се даде Бурен край на Улф Белия, а Скалата на Кастърли на Хю Чука Коравия, предложил принцът… за ужас на Морската змия.

— Половината лордове на Вестерос ще се обърнат срещу нас, ако сме толкова жестоки, че да унищожим такива древни и благородни домове — казал лорд Корлис.

На самата кралица се паднало да избере между своя съпруг и своята Ръка. Ренира решила да следва среден курс. Щяла да прати парламентьори в Бурен край и Скалата на Кастърли с предложения за добри условия и опрощение… след като сложи край на братята на узурпатора, които били на полето срещу нея.

— След като те умрат, останалите ще прегънат коляно. Убиваме драконите им, за да мога да окача главите им на стените на тронната ми зала. Нека хората да ги гледат в идните години, за да знаят цената на предателството.

Кралски чертог не трябвало да остане незащитен, разбира се. Кралица Ренира щяла да остане в града със Сиракс, както и синовете ѝ Егон и Джофри, чиито особи не можело да бъдат излагани на риск. Джофри, още ненавършил тринайсет, копнеел да се докаже като воин, но когато му се казало, че Тираксес е нужен да помогне на майка му да държи Червената цитадела в случай на нападение, момчето се заклело тържествено да го стори. Адам Веларион, наследникът на Морската змия, също щял да остане в града, с Морски дим. Трите дракона щели да стигнат за защитата на Кралски чертог; останалите щели да тръгнат в битка.

Самият принц Демън щял да вземе Караксес до Тризъбеца, заедно с момичето Коприви и Крадеца на овце, за да намерят принц Емонд и Вхагар и да ги премахнат. Улф Белия и Хю Чука Коравия щели да отлетят до Тъмбълтън, на около петдесет левги югозападно от Кралски чертог, последното лоялно укрепление между лорд Хайтауър и града, за да помогнат в защитата на града и замъка и да унищожат принц Дерон и Тесарион. Лорд Корлис подхвърлил, че навярно принцът би могъл да бъде заловен жив и държан като заложник. Но кралица Ренира била непреклонна.

— Той няма да остане вечно момче. Като порасте, рано или късно ще се опита да отмъсти на моите синове.

Вестта за тези планове скоро стигнала до ушите на вдовстващата кралица и я изпълнила с ужас. В страх за синовете си, кралица Алисент отишла и паднала на колене пред Железния трон, за да моли за мир. Този път Кралицата във вериги поднесла идеята, че владението може да бъде разделено: Ренира щяла да запази Кралски чертог и земите на Короната, Севера, Долината на Арин и земите, напоявани от Тризъбеца, и островите. При Егон II щели да идат бурните земи, западните земи и Предела, и да се управляват от Староград.

Ренира отхвърлила предложението на мащехата си с презрение.

— Твоите синове можеха да имат почетни места в двора ми, ако бяха останали верни — заявила Нейна милост, — но те посегнаха да ме лишат от рожденото ми право и кръвта на милите ми синове е на ръцете им.

— Кръв на копелета, пролята във война — отвърнала Алисент. — Синовете на моя син бяха невинни момчета, убити жестоко. Колко още трябва да умрат, за да утолят жаждата ти за мъст?

Думите на вдовстващата кралица само разпалили гнева на Ренира.

— Няма да слушам повече лъжи — предупредила тя. — Заговориш ли отново за копелета, ще заповядам да ти отрежат езика.

Или така поне го разказва септон Юстас. Мункун казва същото в „Истинно сказание“.

Тук Гъбата отново се различава. Джуджето би искало да ни накара да повярваме, че Ренира заповядала да отрежат езика на мащехата ѝ веднага, вместо просто да я заплаши с това. Само една дума от лейди Мизерия задържала ръката ѝ, настоява шутът; Белия червей предложила друго, по-жестоко наказание. Жената и майката на Егон били отведени във вериги в един бардак и били предлагани на всеки мъж, който пожелае да си направи удоволствието с тях. Цената била висока: златен дракон за кралица Алисент, три дракона за кралица Хелена, която била по-млада и по-красива. И все пак според Гъбата имало много в града, които сметнали, че цената е ниска за едно плътско опознаване на кралица. „Да останат там, докато забременеят — казала уж лейди Мизерия. — Щом ще ми говорят за копелета, нека и те да си имат по едно.“

Въпреки че мъжките страсти и жестокостта на жените не могат изобщо да се оспорят, тук не вярваме на Гъбата. Не може да има съмнение, че такава приказка е разправяна във винарните и кръчмите на Кралски чертог, но е възможно произходът ѝ да е по-късен, когато крал Егон II е търсел оправдание за жестокостта на собствените си действия. Трябва да се припомни, че джуджето е разказал историите си много години след събитията, които е предал, и е възможно да ги е запомнил погрешно. Поради това нека да не говорим повече за бардака „Кралиците“, а да се върнем отново на драконите, когато те полетели на бой. Караксес и Крадеца на овце отишли на север, Вермитор и Среброкрил — на югозапад.

При горното течение на могъщата Мандър се издигал Тъмбълтън, процъфтяващ тържищен град и седалище на дома Футли. Замъкът над града бил здрав, но малък, с гарнизон от не повече от четирийсет души, но още хиляди били дошли нагоре по реката от Горчив мост, Дълга маса и по-далече от юг. Пристигането на голяма сила на речни лордове още повече раздуло броя им и укрепило решимостта им. След победата си при Бала на касапина дошли сир Гарибалд Сивия и Дълъг лист Лъвоубиеца, с главата на сир Кристън Коул на копие, Червения Роб Реките и неговите стрелци, последните оцелели от Зимните вълци и десетки оземлени рицари и дребни лордове, чиито земи се простирали покрай бреговете на Черна вода, между които такива забележителни хора като Мосландър от Йор, сир Гарик Хоал от Мидълтън, сир Мерел Храбрия и лорд Оуейн Борни.

Общо силите, събрани под знамената на кралица Ренира при Тъмбълтън, наброявали близо девет хиляди според „Истинното сказание“. Други хронисти докарват този брой до дванайсет хиляди или пък до не повече от шест хиляди, но във всички случаи изглежда ясно, че хората на кралицата отстъпвали по численост много на тези на лорд Хайтауър. Няма съмнение, че пристигането на драконите Вермитор и Среброкрил било посрещнато радушно от защитниците на града. Не са могли да знаят за ужасите, които ги очаквали.

Как и защо се е случило онова, което щяло да остане известно като Измените на Тъмбълтън, си остава предмет на много спор и истината за него вероятно никога няма да се научи. Все пак изглежда, че някои от стеклите се в града, бягайки от армията на лорд Хайтауър, са били всъщност част от тази армия, пратени напред, за да се внедрят в редиците на защитниците. Извън съмнение е, че двама от мъжете от Черна вода, които се присъединили към речните лордове в похода им на юг — лорд Оуейн Борни и сир Роджър Корн, — са били тайни поддръжници на крал Егон II. Но техните измени нямало да значат много, ако сир Улф Белия и сир Хю Чука също не избрали този момент, за да сменят страната.

Повечето от онова, което знаем за тези мъже, идва от Гъбата. Джуджето не премълчава оценката си за мизерния нрав на тези двама драконови ездачи, описвайки първия като пияница, а втория като скот. И двамата били страхливци, казва ни той. Едва когато видели воинството на лорд Ормунд с върховете на копията, блеснали на слънцето, и походната му колона, проточила се на дълги левги, решили да се присъединят към тях, вместо да му се противопоставят. Все пак никой от двамата не се поколебал да се опълчи на бурите от копия и стрели край Дрифтмарк. Възможно е да ги е разколебала мисълта за атака срещу Тесарион. В Гърлото всички дракони били на тяхната страна. Това също е възможно… макар че Вермитор и Среброкрил били по-стари и по-големи от дракона на принц Дерон и следователно щяло да е по-вероятно да надделеят във всяка битка.

Други предполагат, че алчност, а не страхливост е тласнала Белия и Чука към измяна. Думата „чест“ не означавала нищо за тях; богатство и власт било това, за което копнеели. След Гърлото и падането на Кралски чертог двамата били дарени с рицарско звание… но те се домогвали да станат лордове и приели с презрение скромните владения, дарени им от кралица Ренира. Когато лордовете Росби и Стоукуорт били екзекутирани, предложило се на Белия и Чука да се дадат техните земи и замъци чрез брак за дъщерите им, но наместо това Нейна милост позволила синовете на изменниците да ги наследят. След това Бурен край и Скалата на Кастърли били размахани пред тях, но неблагодарната кралица им отказала и тези награди.

Несъмнено са се надявали, че крал Егон II можело да ги възнагради по-добре, ако му помогнат да си върне Железния трон. Възможно е дори да са им били дадени някакви обещания в това отношение, вероятно чрез лорд Ларис Кривото стъпало или някой от неговите агенти, макар това да остава недоказано и недоказуемо. Тъй като никой от двамата не можел да чете или пише, няма никога да узнаем какво е тласнало Двамата предатели (както ги е нарекла историята) да направят каквото са направили.

За битката при Тъмбълтън обаче знаем много повече. Шест хиляди от хората на кралицата се строили, за да се опълчат на лорд Хайтауър на полето, под командването на сир Гарибалд Сивия. Сражавали се храбро за известно време, но опустошителен дъжд от стрели от лъковете на лорд Ормунд изтънил редиците им, а гръмовният щурм на тежката му конница ги разбил, отпращайки оцелелите бежешком назад към градските стени. Там стояли Червения Роб Реките и неговите стрелци и прикривали отстъплението с дългите си лъкове.

Когато повечето оцелели се прибрали безопасно зад портите, Роди Развалината и неговите Зимни вълци направили излаз от една задна порта, крещейки ужасяващите си северняшки бойни викове, докато връхлитали покрай левия фланг на щурмуващите. В последвалия хаос мъжете на Севера с бой си пробили пътя през десетократно превъзхождащия ги враг до лорд Ормунд Хайтауър, яхнал бойния си кон под златния дракон на крал Егон и знамената на Староград и Хайтауър.

Както го описват певците, лорд Родерик бил плувнал в кръв от глава до пети, докато настъпвал напред, с разцепен щит и пропукан шлем, но толкова опиянен от битката, че като че ли не усещал раните си. Сир Бриндън Хайтауър, братовчед на лорд Ормунд, застанал между северняка и своя господар и отпрал лявата ръка с щита на Развалината от рамото с един ужасен удар с дългата си брадва… но свирепият лорд на Бароутън продължил да се бие, убил и сир Бриндън, и лорд Ормунд, преди да умре. Знамената на лорд Хайтауър паднали и хората в града надали възторжени викове, мислейки, че вълната на битката се е обърнала. Дори появата на Тесарион над полето не ги уплашила, защото знаели, че имат два дракона на своя страна… но когато Вермитор и Среброкрил се извисили в небето и избълвали огъня си над Тъмбълтън, тези възторжени викове преминали в писъци.

Било Полето на огъня в миниатюра, написал Великият майстер Мункун.

Тъмбълтън избухнал в пламъци: дюкяни, домове, септи, хора, всичко. Мъже падали запалени от порталната вишка и бойниците или залитали с писъци по улиците като живи факли. Извън стените принц Дерон се спуснал надолу на Тесарион. Пейт от Дълъг лист паднал от коня си и бил стъпкан, сир Гарибалд Сивия бил пронизан от стрела на арбалет, а след това погълнат от драконов пламък. Двамата Предатели изпепелили града с огнените си бичове.

Сир Роджър Корн и хората му избрали този момент да покажат истинските си цветове, избили бранителите на градските порти и ги отворили за щурмуващите. Лорд Оуейн Борни направил същото вътре в замъка и пронизал с копие в гърба сир Мерел Храбрия.

Последвалото опустошение било едно от най-жестоките в историята на Вестерос. Тъмбълтън, дотогава процъфтяващ град тържище, бил сведен до пепел и въглени. Хиляди изгорели и също толкова умрели от удавяне, докато се опитвали да преплуват реката. Някои по-късно щели да казват, че те били късметлиите, защото никаква милост не била проявена към оцелелите. Хората на лорд Футли захвърлили мечовете си и се предали, но били вързани и обезглавени. Оцелелите от пожарите жени в града били изнасилени многократно, дори момичета на по осем и десет. Старци и момчета били подложени на меча, докато драконите се хранели със сгърчените димящи трупове на жертвите си. Тъмбълтън никога повече не се възстановил; въпреки че по-късно Футли щели да се опитат да го пресъградят над руините, техният „нов град“ нямало да е и една десета голям колкото стария, защото простолюдието твърдяло, че самата земя била обитавана от духовете на мъртвите.

На сто и шейсет левги на север други дракони се реели над Тризъбеца, където принц Демън Таргариен и малкото кафяво момиче Коприви дирели безуспешно Емонд Едноокия. Установили се в Девиче езеро по покана на лорд Манфрид Мутън, който живеел в ужас, че Вхагар ще връхлети над града му. Наместо това принц Емонд ударил по Каменна глава, в подножията на Лунните планини; при Сладка върба на Зелената вилка и Салиденс на Червената вилка; изгорил мост Хвърлея на въглени, подпалил Стария сал и Вещерската мелница, унищожил метоха при Бечестър и винаги изчезвал отново в небето преди преследвачите му да могат да пристигнат. Вхагар никога не се задържал за дълго на едно място, нито оцелелите били единодушни повечето пъти накъде е отлетял драконът.

Всяко утро Караксес и Крадеца на овце излитали от Девиче езеро, издигали се високо над речните земи на все по-широки кръгове с надеждата да зърнат Вхагар долу… но се връщали победени на свечеряване. „Хрониките на Девиче езеро“ ни казват, че лорд Мутън се одързостил дотолкова да предложи драконовите ездачи да се разделят в търсенията, за да покрият два пъти повече площ. Принц Демън отказал. Вхагар бил последният от трите дракона, които дошли във Вестерос с Егон Завоевателя и сестрите му, напомнил той на негово благородие. Макар и по-бавна, отколкото била преди столетие, тя пораснала голяма колкото Черното страшилище някога. Огньовете ѝ били толкова горещи, че разтапяли камък, и нито Караксес, нито Крадеца на овце могли да се противопоставят на нейната свирепост. Само заедно щели да се надяват да ѝ устоят. Затова той държал момичето Коприви до себе си, ден и нощ, в небе и в замък.

Но дали страхът от Вхагар бил единствената причина принц Демън да държи Коприви близо до себе си? Гъбата иска да повярваме, че не било само това. Според описанието на джуджето Демън Таргариен се влюбил в малката кафява копелдачка и я взел в леглото си.

Колко можем да вярваме на свидетелството на шута? Коприви не е била на повече от седемнайсет, принц Демън — на четирийсет и девет, но властта, която млади девици могат да упражняват над по-стари мъже, е добре известна. Знаем, че Демън Таргариен не е бил верен консорт на кралицата. Дори нашият обикновено сдържан септон Юстас пише за неговите нощни визити при лейди Мизерия, чието ложе той често споделял, докато била в двора… уж с благословията на кралицата. Не бива да се забравя и че в младостта му всеки собственик на бардак в Кралски чертог знаел, че лорд Квартала на бълхите изпитвал особено наслаждение с девици, и държали настрана най-младите, най-хубавите и по-невинни от новите си момичета, за да ги дефлорира той.

Момичето Коприви било младо, несъмнено (макар и може би не толкова младо, колкото онези, които принцът покварил в младостта си), но изглежда съмнително да е била истинска девственица. Отраснала бездомна, без майка и безпарична на улиците на Града на подправките и Хъл, тя най-вероятно е продала невинността си скоро след първото си разцъфване (ако не и преди) за някой грош или коричка хляб. А и овцете, с които хранела Крадеца на овце, за да го привърже към себе си… как ще да се е снабдявала с тях, ако не с вдигане на полите си за някой овчар? Нито е можела Копривка да бъде наистина наречена хубава. „Мършаво кафяво момиче на мършав кафяв дракон“, пише Мункун в своето „Истинно сказание“ (макар никога да не я е виждал). Септон Юстас казва, че зъбите ѝ били криви, носът ѝ с белег от това, че веднъж ѝ го срязали заради кражба. Едва ли подходяща любовница за принц, би си помислил човек.

Срещу това разполагаме със „Свидетелството на Гъбата“… и в този случай, с „Хрониките на Девиче езеро“, както са изложени от майстера на лорд Мутън. Майстер Норен пише, че „принцът и неговото момиче копеле“ вечеряли заедно всяка вечер, закусвали заедно всяка сутрин, спели в съседни спални, че принцът „изкуфявал по кафявото момиче както мъж би могъл да изкуфее по своята дъщеря“, учел я на „обичайни любезности“ и как да се облича и седи, и да реши косата си, че ѝ правел подаръци от „четка за коса с костена дръжка, посребрено огледалце, наметало от тъмнокафяво кадифе, обшито със сатен, ботуши за езда от кожа, мека като масло“. Принцът учел момичето да се мие, казва Норен, а слугините, които приготвяли водата за банята на момичето, казвали, че той често споделял ваната с нея, „сапунисвал гърба ѝ или отмивал миризмата на дракон от косата ѝ, и двамата били чисто голи“.

Нищо от това не представлява доказателство, че Демън Таргариен е познал плътски незаконното момиче, но в светлината на последвалото трябва определено да преценим, че това е по-вероятно от повечето разкази на Гъбата. Но както и да са прекарвали нощите си двамата драконови ездачи, сигурно е, че прекарвали дните си, кръстосвайки небесата в безуспешно търсене на принц Емонд и Вхагар. Тъй че нека ги оставим засега и да обърнем за кратко погледа си към залива Черна вода.

Някъде по това време един разнебитен търговски платноход на име „Несария“ едва докретал в пристана под Драконов камък, за да направи ремонти и да вземе провизии. Връщал се от Пентос към Стар Волантис, когато буря го отклонила от курса, казал екипажът му… но към тази обичайна песен за гибел по море волантините добавили странна нотка. Когато „Несария“ отплавал на запад, Драконовата планина се извисила пред тях, огромна на фона на гаснещото слънце… и моряците зърнали два биещи се дракона, ревът им отеквал от стръмните черни канари на източните хълмове на димящата планина. Във всяка кръчма, гостилница и курвенски дом покрай пристанището приказката се разказвала, преразказвала и украсявала, докато всеки на Драконов камък я чул.

Драконите били чудо за мъжете от Стар Волантис; гледката с два в битка била нещо, което мъжете на „Несария“ нямало никога да забравят. Родените и отраснали на Драконов камък били свикнали с такива чудовища… но въпреки това разказът на моряците възбудил интерес. На другата сутрин някои местни рибари заобиколили с лодките си Драконовата планина и като се върнали, казали, че видели обгорените останки от мъртъв дракон в подножието на планината. Ако се съдело по цвета на крилете и люспите, трупът бил на Сив призрак. Драконът лежал на два къса и бил разкъсан и отчасти изяден.

Като чул тази новина, сир Робърт Куинс, добродушният и прословуто дебел рицар, когото кралицата назначила за кастелан на Драконов камък при заминаването си, побързал да назове Канибала като убиеца. Повечето се съгласили, защото за Канибала се знаело, че нападал по-малки дракони в миналото, макар и рядко толкова свирепо. Някои от рибарите, от страх, че убиецът може да се обърне срещу тях следващия път, подканили Куинс да прати рицари в леговището на звяра и да го премахнат, но кастеланът отказал.

— Ако не го безпокоим, Канибала също няма да ни безпокои — заявил той. За да е сигурен в това, забранил риболова във водите под източната страна на Драконовата планина, където гниел трупът на убития дракон.

Указът му не удовлетворил немирната му подопечна Бела Таргариен, дъщеря на Демън от първата му съпруга, Лена Веларион. Четиринайсетгодишна, Бела била дива и своенравна млада девица, държала се повече като хлапак, отколкото като дама, и била досущ дъщеря на баща си. Макар и слабичка и ниска на ръст, не познавала страха и живеела за танца, лова и ездата. Като по-малка често я гълчали, че се боричка със скуайъри на двора, но напоследък започнала да си играе на целуване с тях. Скоро след като дворът на кралицата се преместил в Кралски чертог (докато лейди Бела била оставена на Драконов камък), Бела я хванали, че позволява на едно кухненско ратайче да си пъхне ръката под кожения ѝ елек. Сир Робърт, разгневен, пратил момчето на дръвника, за да отсекат оскърбяващата ръка. Само намесата на разплаканото момиче го спасила.

„Прекалено си пада по момчета — написал кастеланът на бащата на Бела, принц Демън, след случката, — би трябвало скоро да бъде омъжена, за да не отдаде целомъдрието си на някой недостоен за нея.“ Още повече от момчетата обаче лейди Бела обичала да лети. Откакто за първи път яхнала своя дракон, Лунна танцьорка, в небето няма и преди половин година, тя летяла ежедневно, кръстосвала на воля до всяка част на Драконов камък и дори през морето до Дрифтмарк.

Винаги жадна за приключения, сега тя предложила сама да открие истината за случилото се от другата страна на планината. Нямала страх от Канибала, казала тя на сир Робърт. Лунна танцьорка била по-млада и по-бърза и лесно можела да изпревари другия дракон. Но кастеланът ѝ забранил да поема такъв риск. На гарнизона били дадени изрични заповеди: лейди Бела да не напуска замъка. Когато същата нощ я хванали в опит да не се подчини на заповедта му, я заключили в покоите ѝ.

Макар и разбираемо, погледнато назад това се оказало злополучно, защото ако било разрешено на лейди Бела да полети, е можело да зърне рибарската лодка, която точно по това време заобикаляла острова. На борда ѝ бил един престарял рибар, Том Сплетена брада, синът му Том Сплетен език и двама „братовчеди“ от Дрифтмарк, останали бездомни, когато Градчето на подправките било унищожено. По-младият Том, толкова ловък с халбата, колкото непохватен с мрежата, прекарал много време в черпене на волантински моряци и слушане на описанията им на драконите, които видели да се бият.

— Сив и златен бяха, бляскаха на слънцето — разправял един… и сега, въпреки забраната на сир Робърт, двамата Том били решени да докарат „братовчедите си“ на каменистия бряг, където лежал проснат мъртвият дракон, изгорен и разкъсан, за да могат да издирят убиеца му.

Междувременно на западния бряг на залива Черна вода вестта за битката и измяната при Тъмбълтън стигнала до Кралски чертог. Казват, че вдовстващата кралица Алисент се изсмяла, когато чула.

— Всичко, което посяха, сега ще пожънат — заканила се тя.

На Железния трон кралица Ренира пребледняла и отпаднала духом. Заповядала градските порти да се затворят и залостят; оттук насетне никому не било позволено да влиза или напуска Кралски чертог.

— Няма да позволя обърни плащове да се промъкнат в града ми, за да отворят портите ми на бунтовници — заявила тя. Войската на лорд Ормунд можела да е под стените им на другия ден или по-другия; изменниците, носени от дракони, можели да пристигнат и по-скоро.

Тази перспектива възбудила принц Джофри.

— Нека да дойдат — заявило момчето, зачервено с дързостта на младите и жадно да отмъсти за падналите си братя. — Аз ще ги срещна на Тираксес.

Тези приказки разтревожили майка му.

— Няма — заявила тя. — Твърде млад си за битка.

Все пак позволила на момчето да остане, докато черният съвет обсъждал как най-добре да се справят с приближаващия се враг.

Шест дракона останали в Кралски чертог, но само един между стените на Червената цитадела: драконката на самата кралица, Сиракс. Конюшня във външния двор била опразнена от конете и отстъпена за нея. Тежки вериги я задържали на земята. Макар и достатъчно дълги, за да може да се движи от конюшнята до двора, веригите я задържали да не излети без ездач. Сиракс отдавна била привикнала към вериги; изключително добре хранена, тя не ловувала от години.

Другите дракони ги държали в Драконовата яма. Под големия ѝ купол четирийсет огромни сводести подземия били всечени в костите на Хълма на Ренис в голям кръг. Дебели железни врати затваряли тези направени от човешка ръка пещери от двата края, вътрешните врати срещу пясъците на ямата, външните се отваряли към склона. Караксес, Вермитор, Среброкрил и Крадеца на овце направили там леговищата си, преди да отлетят на бой. Пет дракона останали: Тираксес на принц Джофри, светлосивия Морски дим на Адам Веларион, младите дракони Моргул и Шрикос, обвързани с принцеса Джеера (избягала) и нейния близнак принц Джеерис (мъртъв)… И Сънеплам, любимецът на кралица Хелена. Отдавна било обичай поне един драконов ездач да пребивава в ямата, за да може да се издигне в защита на града, ако възникне нужда. След като Ренира предпочитала да държи синовете си до себе си, това задължение се паднало на Адам Веларион.

Но сега на черния съвет се вдигнали гласове, поставящи под съмнение верността на сир Адам. Драконовите семена Улф Белия и Хю Чука минали на страната на врага… но дали били единствените предатели между тях? А Адам от Хъл и момичето Коприви? Те също били с незаконно потекло. Можело ли да им се вярва?

Лорд Балтимор Селтигар смятал, че не.

— Копелетата са вероломни по природа — заявил той. — Това им е в кръвта. Измяната е нещо толкова естествено за копеле, колкото лоялността за законородените.

Подканил Нейна милост да заповяда двамата незаконородени драконови ездачи да бъдат задържани веднага, преди и те да са се присъединили към врага с драконите си. Други повторили вижданията му, между които сир Лутор Ларжент, командир на Градската стража, и сир Лорент Марбранд, лорд-командир на Гвардията на кралицата. Дори двамата мъже от Бял пристан, страховитият рицар сир Медрик Мандърли и неговият умен тлъст брат сир Торен, подканили кралицата да не се доверява.

— Най-добре да не се рискува — казал сир Торен. — Ако врагът спечели още два дракона, загубени сме.

Само лорд Корлис и Великият майстер Жерардис се изказали в защита на драконовите семена. Великият майстер казал, че нямали никакво доказателство за някаква нелоялност от страна на Коприви и сир Адам; мъдрият подход било да се потърси такова доказателство, преди да се правят каквито и да било преценки. Лорд Корлис отишъл по-далеч, като заявил, че сир Адам и неговият брат, Алин, били „истински Велариони“, достойни наследници на Дрифтмарк. Колкото до момичето, макар и да било мръсно и грозновато, то се било сражавало доблестно в Битката на Гърлото.

— Както и двамата предатели — контрирал лорд Селтигар.

Както пламенните протести на Ръката, тъй и хладната предпазливост на Великия майстер се оказали напразни. Подозренията на кралицата се събудили. „Нейна милост беше предавана толкова често, от толкова много, че лесно можеше да повярва в най-лошото у всекиго — пише септон Юстас. — Измяната вече нямаше силата да я изненада. Тя беше започнала да я очаква дори от онези, които най-много обичаше.“

Може и така да е било. Все пак кралица Ренира не се задействала веднага, а пратила да доведат Мизерия, блудницата и танцьорката, която била неформалната ѝ господарка на шепнещите. С бледата си като мляко кожа лейди Мизерия се появила пред съвета с халат с качулка от черно кадифе, обшит с кървавочервена коприна, и застанала със смирено наведена глава, когато Нейна милост я запитала дали смята, че сир Адам и Коприви биха могли да замислят да ги предадат. Тогава Белия червей вдигнала очи и промълвила:

— Момичето вече ви предаде, моя кралице. Дори сега споделя ложето си с вашия съпруг и много скоро ще има копелето му корема си.

Кралица Ренира крайно се разгневила, пише септон Юстас. С глас, студен като лед, заповядала на сир Лутор Ларжент да вземе двайсет златни плаща до Драконовата яма и да арестува сир Адам Веларион.

— Разпитайте го строго и ще научим верен ли е, или е лъжлив, несъмнено. — А за момичето Коприви рекла: — Тя е просто същество, с вонята на вещерство по нея. Моят принц никога не би легнал с такова низко същество. Трябва само да я погледнете, за да разберете, че в нея няма и капка драконова кръв. С магии обвърза дракон към себе си и същото е направила с милорд съпруга ми. — Докато бил под нейното обаяние, на принц Демън не можело да се разчита, продължила Нейна милост. Ето защо да се пратела заповед веднага до Девиче езеро, но само за очите на лорд Мутън. — Да я хване на маса или в легло и да ѝ отсече главата. Само тогава моят принц ще бъде свободен.

И тъй, измяна породила още измяна, за беда на кралицата. Когато сир Лутор Ларжент и неговите златни плащове препуснали нагоре по Хълма на Ренис със заповедта на кралицата, вратите на Драконовата яма се разтворили широко над тях и Морски дим разперил светлосивите си криле и полетял, дим се вдигнал от ноздрите му. Сир Адам Веларион бил предупреден навреме, за да избяга. Уплашен и разгневен, сир Лутор се върнал веднага в Червената цитадела, където нахлул в Кулата на Ръката и сграбчил с груби ръце стария лорд Корлис, обвинявайки го в измяна. Старецът не го отрекъл. Вързали го и го пребили, но той не казал ни дума. Отвели го в тъмниците и го хвърлили в черна килия, за да чака съд и екзекуция.

Подозрението на кралицата паднало и върху Великия майстер Жерардис също така, защото и той като Морската змия защитил драконовите семена. Жерардис отрекъл да има някакво участие в измяната на лорд Корлис. Предвид дългата му и вярна служба Ренира спестила тъмниците на Великия майстер, но го освободила от съвета и го пратила веднага в Драконов камък.

— Не мисля, че би ме лъгал в лицето — казала тя на Жерардис, — но не мога да имам около себе си хора, на които не вярвам безрезервно, а когато те погледна вече, мога само да си спомням как ми дрънкаше за момичето Коприви.

През цялото това време из града се ширела мълвата за касапницата при Тъмбълтън… а с нея — ужас. Кралски чертог щял да е следващият, казвали си хората. Дракон щял да се бие с дракон и този път градът със сигурност щял да гори. Уплашени от идващия враг, стотици се опитали да побегнат, но били връщани от портите от златните плащове. Заклещени между градските стени, някои потърсили убежище в дълбоки мазета от огнената вихрушка, която се бояли, че иде, докато други се отдали на молитва, на пиене и на насладите, намирани между женски бедра. Към полунощ градските кръчми, бардаци и септи били пълни до пръсване с мъже и жени, търсещи утеха или спасение и споделящи си ужасни истории.

Тъкмо в този тъмен час на Площада на кърпача се надигнал някой си странстващ брат, босоного плашило с власеница и гащи от грубо тъкана вълна, мръсен и немит, и вмирисан на кочина, с просешка паничка, окачена на врата му на кожена каишка. Крадец бил някога, защото на мястото на дясната му ръка било останало само пънче, покрито с червенясала кожа. Великият майстер Мункун предполага, че може да е бил от Бедните братя; макар орденът отдавна да бил обявен извън закона, странстващи Звезди все още се мяркали по обиколните пътища на Седемте кралства. Откъде е дошъл, не можем да знаем. Дори името му е загубено за историята. Онези, които го чули да проповядва, също като онези, които по-късно записали мерзките му слова, го знаели само като Пастира. Гъбата го нарича Мъртвия пастир, защото според него мъжът бил блед и мръсен като труп, току-що вдигнал се от гроба.

Който и каквото да е могъл да бъде, този еднорък Пастир се надигнал като някой зъл дух и призовал гибел и разруха да се изсипят над кралица Ренира пред всички, които дошли да го чуят. Неуморим, колкото бил и неустрашим, проповядвал цялата нощ, че и на другия ден, и гневният му глас кънтял над площада на Кърпача.

Драконите били неестествени същества, заявил Пастира, демони, призовани от ямите на седемте пъкъла с тъмните магии на Валирия, „онази гнусна клоака, където брат ляга със сестра и майка със син, където мъже яхват демони в битка, докато жените им си разтварят краката за псета“. Таргариените се спасили от Ориста, като побягнали през морето до Драконов камък, но „боговете не са измамени“ и сега била в действие втора гибел. „Лъжливият крал и курвата кралица ще бъдат низвергнати с всичките техни дела, а техните демонски зверове ще бъдат заличени от земята“, гърмял гласът на Пастира. Всички техни поддръжници също щели да погинат. Само като прочисти Кралски чертог от дракони и техните господари, можел Вестерос да се надява да избегне съдбата на Валирия.

С всеки изтекъл час тълпите около него нараствали. Първите десетина слушатели станали двайсет, а после сто, и към разсъмване хиляди се тълпели на площада, блъскали се и се бутали, докато се напрягали да чуят. Мнозина стискали факли и към полунощ Пастира стоял сред кръг от огън. Онези, които се опитали да го надвикат и да го накарат да млъкне, били стъпкани от тълпата. Дори златните плащове били прогонени, когато четирийсет от тях се опитали да разчистят площада с копията си.

Друг вид хаос се възцарил в Тъмбълтън, на шейсет левги на югозапад. Докато Кралски чертог тръпнел от ужас, враговете, от които се бояли, все още не били напреднали и на стъпка към града, защото верните на крал Егон се оказали без водач, затормозени от разделение, конфликт и съмнение. Ормунд Хайтауър лежал мъртъв, както и неговият братовчед сир Бриндън, първият рицар на Староград. Синовете му останали в Хайтауър на хиляда левги оттам, и били неопитни момчета при това. И макар лорд Ормунд да нарекъл Дерон Таргариен Дерон Сърцатия и да хвалел храбростта му в битка, принцът все още бил момче. Бил най-младият от синовете на кралица Алисент, отраснал в сянката на по-големите си братя, и бил свикнал повече да изпълнява заповеди, отколкото да ги дава. Най-старшият Хайтауър останал с войската бил сир Хоберт, друг от братовчедите на лорд Ормунд, комуто дотогава бил поверен само обозът. Мъж „толкова дебел, колкото и муден“, Хоберт Хайтауър живял шейсет години, без да се отличи с нищо, но сега се одързостил да поиска командването на войската по правото на родството си с кралица Алисент.

Лорд Ънуин Пийки, сир Джон Рокстън Храбрия и лорд Овейн Бърни също излезли напред. Лорд Пийки можел да се похвали с потекло от дълго родословие на прочути воини и имал сто рицари и деветстотин войници под знамената си. Джон Рокстън вдъхвал боязън с черния си нрав, както и с черния си меч, меча от валирианска стомана, наречен Създателя на сираци. Лорд Овейн Изменника настоявал, че неговата хитрост им спечелила Тъмбълтън и че само той можел да превземе Кралски чертог. Никой от претендентите не бил достатъчно силен и уважаван, за да обуздае кръвожадността и алчността на обикновените войници. Докато се дърлели за превъзходство и дял от плячката, хората им се отдали на воля в оргията на плячкосване, насилие и унищожение.

Ужасите от онези дни са неоспорими. Рядко някое градче или голям град в историята на Седемте кралства е бил обект на толкова дълго жестоко и дивашко опустошение като Тъмбълтън след Измените. Без силен господар, който да ги озапти, дори добри хора могат да се превърнат в зверове. Така станало и тук. Банди войници се шляели пияни по улиците и грабели всеки дом и дюкян, убивали всеки мъж, дръзнал да им се опълчи. Всяка жена ставала сигурна плячка на тяхната похот, дори старици и малки момиченца. Богати хора били изтезавани до смърт, за да разкрият къде са скрили златото и скъпоценните си камъни. Бебета били изтръгвани от ръцете на майките им и набучвани на върховете на копия. Свети септи били гонени голи по улиците и изнасилвани, не от един мъж, а от сто; мълчаливи сестри били насилвани. Дори и мъртвите не били пощадени. Вместо да им се даде достойно погребение, труповете им били оставени да гният, храна за лешоядни врани и подивели псета.

Септон Юстас и Великият майстер Мункун твърдят, че на принц Дерон му призляло от всичко, което видял, и заповядал на сир Хоберт Хайтауър да го спре, но усилията на Хайтауър се оказали толкова неефикасни, колкото и самият той. Присъщо е за простолюдието да върви натам, накъдето го водят господарите му, а кандидат-наследниците на лорд Ормунд сами паднали жертва на алчност, кръвожадност и горделивост. Джон Рокстън Храбрия си харесал красивата лейди Шарис Футли, жената на лорда на Тъмбълтън, и я поискал като свой „боен трофей“. Когато лорд съпругът ѝ се опълчил, сир Джон го посякъл на две със Създателя на сираци, с думите: „Той може и вдовици да прави“, и разкъсал нощницата на плачещата лейди Шарис. Само два дни по-късно лорд Пийки и лорд Бърни се скарали на военен съвет и Пийки извадил камата си и пробол Бърни в окото, като заявил: „Веднъж обърни плащ, винаги обърни плащ“, пред очите на парализираните от ужас принц Дерон и сир Хоберт.

Но най-жестоките престъпления били извършени от Двамата предатели, незаконородените Хю Чука и Улф Белия. Сир Улф се отдал напълно на пиянство, „давейки се във вино и плът“. Гъбата твърди, че изнасилвал по три девственици всяка нощ. Онези, които не успеели да го задоволят, ставали храна на дракона му. Рицарството, с което кралица Ренира го удостоила, не стигало. Нито се заситил, когато принц Дерон го обявил за лорд на Горчив мост. По-голяма награда имал наум Белия: пожелал за свое седалище ни повече, ни по-малко Планински рай, заявявайки, че Тирелите не били взели никакво участие в Танца и поради това трябвало да бъдат осъдени като предатели.

Амбициите на сир Улф трябва да бъдат сметнати за скромни в сравнение с тези на неговия приятел обърни плащ Хю Чука. Син на прост ковач, Чука бил грамаден мъж, с толкова силни ръце, че разправяли, че можел да огъне стоманени пръчки в торкви. Макар и необучен много във военното изкуство, големината и силата му го правели страховит противник. Избраното му оръжие било бойният чук, с който нанасял съкрушителни, смъртоносни удари. В битка яздел Вермитор, нявгашен носач на самия Стар крал; от всички дракони във Вестерос само Вхагар бил по-стар и по-голям.

Поради всички тези причини лорд Чука (както се наричал сега) започнал да мечтае за корони.

— Защо да съм лорд, когато мога да съм крал? — казвал той на мъжете, които почнали да се събират около него. И в лагера се чула приказка за пророчество от древни времена, според което „Когато чукът падне над дракона, нов крал ще се издигне и никой не ще застане пред него“. Откъде са дошли тези думи си остава загадка (не от самия Чук, който не можел нито да чете, нито да пише), но до няколко дни всеки човек в Тъмбълтън ги чул.

Никой от Двамата предатели като че ли не горял от нетърпение да помогне на принц Дерон да щурмуват Кралски чертог. Разполагали с голяма войска и с три дракона освен това, но кралицата също имала три дракона (доколкото знаели) и щяла да има пет, когато принц Демън се върнел с Коприви. Лорд Пийки предпочитал да забавят настъплението докато лорд Баратеон успее да доведе силата си от Бурен край и да се присъедини към тях, докато сир Хоберт искал да се върнат на Предела, за да попълнят бързо намаляващите си провизии. Никой от двамата като че ли не бил загрижен, че армията им се смалявала всеки ден, стапяла се като утринна роса, докато все повече и все повече мъже дезертирали, измъквайки се за дом и жътва с всичката плячка, която можели да носят.

Много левги на север, в един замък с изглед над Залива на раците, друг лорд също се оказало, че се хлъзга по острието на меч. От Кралски чертог дошъл гарван, носещ послание от кралицата до Манфрид Мутън, лорд на Девиче езеро: трябвало да ѝ достави главата на незаконородената Коприви, осъдена за виновна във върховна измяна. „Косъм да не падне от главата на моя лорд съпруг, принц Демън от дома Таргариен — заповядала Нейна милост. — Върнете ми го, когато работата се свърши, защото имаме спешна нужда от него.“

Майстер Норен, пазител на „Хрониките на Девиче езеро“, казва, че когато прочел писмото на кралицата, негово благородие бил толкова потресен, че загубил гласа си. Върнал си го едва след като изпил три чаши вино. Тогава лорд Мутън повикал капитана на гвардията си, своя брат и своя поборник сир Флориан Грейстийл. Заповядал на майстера си също да остане. Когато всички се събрали, им прочел писмото и ги помолил за техния съвет.

— Тази работа е лесна — казал капитанът на гвардията му. — Принцът спи до нея, но той е остарял. Трима мъже трябва да стигнат, за да го усмирят, ако се опита да се намеси, но ще взема шест за по-сигурно. Желае ли милорд това да се свърши тази нощ?

— Шестима или шейсет, той все пак е Демън Таргариен — възразил братът на лорд Мутън. — Отвара за сън във вечерното му вино би било по-разумен курс. Да се събуди и да я намери мъртва.

— Момичето е още дете, колкото и мерзка да е измяната ѝ — казал сир Флориан, старият рицар, вече побелял, но корав. — Старият крал никога не би поискал това от един човек на честта.

— Днес са мръсни времена — рекъл лорд Мутън, — и мръсен избор ми е дала тази кралица. Момичето е гост под покрива ми. Ако се подчиня, Девиче езеро ще бъде завинаги прокълнат. Ако откажа, ще бъдем осъдени и унищожени.

На което брат му отвърнал:

— Може би ще бъдем унищожени какъвто и избор да направим. Принцът е хлътнал до уши по това кафяво дете, а драконът му е подръка. Един разумен лорд би убил и двамата, за да не изгори принцът Девиче езеро в гнева си.

— Кралицата забранява да му посягаме — напомнил им лорд Мутън, — а убиването на двама гости в леглата им е дваж по-мръсно от убиването на един. Ще бъда двойно прокълнат. — При което въздъхнал и рекъл: — Де да не бях чел изобщо това писмо.

А тук проговорил майстер Норен, като рекъл:

— Може пък изобщо да не сте.

Какво се е казало след това „Хрониките на Девиче езеро“ не ни казват. Знаем само, че майстерът, млад мъж на двайсет и две, намерил принц Демън и момичето Коприви на вечерята им същата вечер и им показал писмото на кралицата. „Уморени след дълъг ден безплоден полет, споделяха си просто ядене от варено телешко с цвекло, когато влязох, и си говореха тихо, не знам за какво. Принцът ме поздрави учтиво, но докато четеше, видях как радостта си отиде от очите му и тъга се спусна в тях като непоносима тежест. Когато момичето го попита какво има в писмото, каза: «Думи на кралица, работа на курва». После извади меча си и попита дали хората на лорд Мутън чакат навън да ги пленят. «Сам дойдох», казах му и се заклех, като заявих лъжливо, че нито негово благородие, нито който и да е в Девиче езеро знае какво е написано на пергамента. «Простете ми, принце — рекох. — Наруших клетвите си на майстер.» Принц Демън прибра меча си и каза: «Ти си лош майстер, но добър човек», след което ме накара да напусна, като ми заповяда да не казвам ни дума за това нито на лорда, нито на който и да е до утре.“

Как принцът и неговото незаконородено момиче са прекарали последната си нощ под покрива на лорд Мутън не е записано, но на разсъмване двамата се появили заедно в двора и принц Демън помогнал на Коприви да оседлае Крадеца на овце за последен път. Тя го хранела всеки ден, преди да лети: драконите се покоряват по-лесно на волята на ездача си, когато коремите им са пълни. Онази сутрин го нахранила с черен овен, най-големия в цяло Девиче езеро, като сама заклала овена. Кожените ѝ дрехи били зацапани с кръв, когато яхнала дракона, пише майстер Норен, а бузите ѝ били зацапани със сълзи. Мъж и девица не си казали дума за сбогом, но когато Крадеца на овце плеснал с набръчканите си криле и се издигнал в утринното небе, Караксес вдигнал глава и надал писък, който натрошил всички прозорци в Кулата на Джонквил. Високо над града Коприви обърнала дракона си към Залива на раците и изчезнала в утринните мъгли, за да не бъде видяна повече в двор или замък.

Демън Таргариен се върнал в замъка само колкото да закуси с лорд Мутън.

— Виждате ме за последен път — казал той на негово благородие. — Благодаря ви за гостоприемството. Нека да се знае по всичките ви земи, че отлитам за Харънхъл. Ако племенникът ми Емонд посмее да се изправи пред мен, ще ме намери там, сам.

Така принц Демън си тръгнал за последен път. Когато си заминал, майстер Норен отишъл при господаря си и рекъл:

— Вземете веригата от врата ми и вържете ръцете ми с нея. Трябва на всяка цена да ме предадете на кралицата. Когато предупредих една предателка и позволих да избяга, аз също станах предател.

Лорд Мутън отказал и рекъл:

— Всички сме предатели тука.

И същата нощ знамената на кралица Ренира били свалени от портите на Девиче езеро, а вместо тях се вдигнали златните дракони на крал Егон II.

Никакви знамена не се веели над почернелите кули на Харънхъл, когато принц Демън се спуснал от небето, за да вземе замъка за себе си. Няколко бездомници намерили подслон в дълбоките подземия и мазета на замъка, но плясъкът на крилете на Караксес ги прогонил. Когато и последният си отишъл, Демън Таргариен влязъл сам в сводестите зали на Харън, без друг спътник освен неговия дракон. Всяка нощ на свечеряване срязвал сърдечното дърво в божията дъбрава, за да отметне изтичането на още един ден. Тринайсет белега могат все още да се видят на онова язово дърво, стари рани, дълбоки и тъмни, но лордовете, които управлявали Харънхъл от деня на Демън, твърдят, че кървят пресни всяка пролет.

На четиринайсетия ден от бдението на принца сянка плъзнала над замъка, по-черна от всеки облак. Всички птици в божията дъбрава се разлетели и горещ вятър попилял нападалите по двора листа. Вхагар най-сетне дошла, а на гърба ѝ яздел едноокият принц Емонд Таргариен, облечен в черна като нощта броня, прошарена със злато.

Не дошъл сам. Алис Реките била с него, дългата ѝ черна коса се развявала черна зад нея, коремът ѝ бил издут с дете. Принц Емонд обиколил два пъти над кулите на Харънхъл, после спуснал Вхагар във външния двор, с Караксес на сто разтега разстояние. Драконите се изгледали с гняв и Караксес разперил криле, пламъци заиграли през зъбите му.

Принцът помогнал на дамата си да слезе от гърба на Вхагар, после се обърнал към чичо си.

— Чичо, чух, че си ни търсил.

— Само теб — отвърнал Демън. — Кой ти каза къде да ме намериш?

— Милейди — рекъл Емонд. — Тя те видя в бурен облак, в планинско езеро по здрач, в огъня, който палехме, за да сготвим вечерята си. Тя вижда много и много, моята Алис. Глупак си, че си дошъл сам.

— Ако не бях сам, нямаше да дойдеш — казал Демън.

— Но си тук, и аз съм тук. Твърде много живя, чичо.

— По това сме съгласни — отвърнал Демън.

После старият принц заповядал на Караксес да наведе врат и бързо се качил на гърба му, а младият принц целунал своята жена и леко се метнал на Вхагар, като се погрижил да стегне четирите къси вериги между пояса и седлото. Демън оставил своите вериги да се полюшват. Караксес изсъскал отново, изпълвайки въздуха с пламък, и Вхагар му отвърнала с рев. Като един, двата дракона скочили нагоре в небето.

Принц Демън бързо издигнал Караксес, пердашейки го с бич със стоманени шипове, докато се скрили в гъстите облаци. Вхагар, по-стара и много по-голяма, била също тъй по-бавна, тромава заради самата си големина, и се издигнала по-постепенно, на все по-широки кръгове, които я отнесли с ездача ѝ над водите на Окото на боговете. Часът бил късен, слънцето скоро щяло да залезе и езерото било кротко, повърхността му блещукала като лист кована мед. Нагоре и все по-нагоре се издигала, търсейки Караксес, докато Алис Реките гледала от върха на кулата Кралския шпил в Харънхъл долу.

Атаката дошла внезапно като гръмотевица. Караксес се спуснал над Вхагар с пронизителен писък, който се чул на десетина мили разстояние, загърнат от блясъка на гаснещото слънце на сляпата страна на принц Емонд. Кървавия чръв връхлетял върху по-стария дракон с ужасна сила. Ревовете им отекнали над Окото на боговете, докато двата дракона се дращели и дерели един друг, тъмни на фона на кървавочервеното небе. Толкова ярко горели пламъците, че рибарите долу се уплашили, че са се запалили. Вкопчени един в друг, драконите запропадали към езерото. Челюстите на Кървавия чръв се стегнали около шията на Вхагар, черните ѝ зъби се забили дълбоко в плътта на по-големия дракон. Докато ноктите на Вхагар разпаряли корема на Караксес, а зъбите ѝ откъснали едното ѝ крило, Караксес захапала по-дълбоко. Езерото връхлитало към тях с ужасна бързина.

И тъкмо тогава, съобщават ни разказите, принц Демън Таргариен изметнал крак над седлото си и скочил от единия дракон на другия. В ръката му била Тъмна сестра, мечът на кралица Висения. Когато Емонд Едноокия погледнал с ужас нагоре, мъчейки се с веригите, които го задържали за седлото, Демън отпрал шлема му и забил меча си в сляпото му око, толкова силно, че върхът излязъл отзад през тила на младия принц. Миг след това драконите се срутили в езерото, отпращайки нагоре воден стълб, за който казват, че бил по-висок от кулата Кралска клада.

Никой от мъжете или от драконите не би могъл да оцелее след такъв сблъсък, казали рибарите, които видели това. И така било. Караксес доживял само колкото да изпълзи на сушата. Изтърбушен, с едното крило откъснато от тялото и с водите на езерото димящи около него, Кървавия чръв намерил сила да се измъкне на езерния бряг и издъхнал под стените на Харънхъл. Трупът на Вхагар потънал в езерото, горещата кръв, бликаща от зейналата рана на врата ѝ, накарала водата да закипи над мястото на сетния ѝ покой. Когато я намерили няколко години по-късно, след края на Танца на драконите, бронираните кости на принц Емонд си били оковани за седлото ѝ, с Тъмна сестра, забита до дръжката в очната му кухина.

Не можем да се съмняваме, че принц Демън също е загинал. Останките му така и не били намерени, но в онова езеро има странни течения, а и гладна риба също така. Певците ни разказват, че старият принц преживял падането и след това се върнал при момичето Коприви, за да прекара остатъка от живота си до нея. От такива истории стават очарователни песни, но лоша история. Дори и Гъбата не приема тази приказка за достоверна, нито ние ще я приемем.

Било е на двайсет и втория ден от петата луна на 130-та година СЗ, когато драконите танцували и загинали над Очите на боговете. Демън Таргариен бил на четирийсет и девет при смъртта си; принц Емонд едва бил навършил двайсет. Вхагар, най-големият от драконите на Таргариен от кончината на Балерион Черното страшилище, прехвърлил сто осемдесет и една година при смъртта си. Така издъхнало последното живо същество от дните на Завоеванието на Егон, докато здрач и тъмнина поглъщали прокълнатото седалище на Харън Черния. Но толкова малко били наблизо, за да свидетелстват, че щяло да мине доста време, преди вестта за последната битка на принц Демън да стане широко известна.

Смъртта на Драконите

Ренира отхвърлена

В Кралски чертог кралица Ренира се оказвала все по-изолирана с всяка нова измяна. Заподозреният обърни плащ Адам Веларион избягал преди да може да бъде подложен на разпит. Бягството му доказало неговата вина, промърморила Белия червей. Лорд Селтигар се съгласил и предложил нов наказателен налог за всяко дете, родено извън съпружеското ложе. Такъв налог щял не само да напълни хазната на Короната, но можел също тъй да отърве кралството от хиляди копелета.

Нейна милост обаче имала по-неотложни грижи от съкровищницата си. Със заповедта си за арестуването на Адам Веларион тя загубила не само дракон и драконов ездач, но и своята Ръка на кралицата също така… а повече от половината армия, отплавала от Драконов камък, за да завладее Железния трон, била съставена от мъже, заклети на дома Веларион. Когато станало известно, че лорд Корлис чезнел в тъмниците под Червената цитадела, те започнали да изоставят каузата ѝ със стотици. Някои се добрали до Площада на Кърпача, за да се влеят в тълпите, събрани около Пастира, докато други се измъкнали през задни врати или през стените с намерението да се върнат в Дрифтмарк. Не можело да се разчита и на онези, които останали. Това се доказало, когато двама от заклетите мечове на Морската змия, сир Денис Дърваря и сир Торон Верния, влезли със сеч вътре в подземията, за да освободят своя лорд. Плановете им били издадени на лейди Мизерия от една курва, с която спял сир Торон, и кандидат-избавителите били заловени и обесени.

Двамата рицари умрели на разсъмване, ритали и се гърчели на стените на Червената цитадела, докато клуповете се стягали около вратовете им. Същия този ден, скоро след залез-слънце, друг ужас споходил двора на кралицата. Хелена Таргариен, сестра, съпруга и кралица на крал Егон II, и майка на неговите деца, се хвърлила от прозореца си в Твърдината на Мегор и издъхнала нанизана на железните шипове, набити по дъното на сухия ров долу. Била едва на двайсет и една.

След половин година пленничество защо кралицата на Егон е трябвало да избере тази нощ, за да сложи край на живота си? Гъбата уверява, че Хелена била с дете след онези дни и нощи, в които била продавана като обикновена курва, но това обяснение е само толкова достоверно, колкото приказките му за „Бардака на кралиците“, което ще рече, че изобщо не е достоверно. Великият майстер Мункун вярва, че ужасната гледка как умирали сир Торон и сир Денис я тласнал към акта, но ако младата кралица е познавала двамата мъже, то е могло да бъде само като нейни тъмничари, а няма никакво доказателство, че е била свидетелка на обесването им. Септон Юстас допуска, че лейди Мизерия, Белия червей, избрала тази нощ, за да каже на Хелена за смъртта на нейния син Мелор и грозната му кончина, макар че какъв мотив е могла да има, за да го направи, освен проста злоба, е трудно да си представим.

Майстери може да спорят за истинността на такива твърдения… но в същата онази съдбовна нощ една по-мрачна приказка се разправяла по улиците и уличките на Кралски чертог, в ханове, бардаци и кръчми, и дори в свята септа. Кралица Хелена била убита, шепнела мълвата, също като синовете ѝ преди нея. Принц Демън и неговият дракон скоро щели да са при портите, а с тях и краят на царуването на Ренира. Старата кралица била решена младата ѝ сестра да не доживее, за да злорадства над нейното падение, тъй че пратила сир Лутор Ларжент да сграбчи Хелена с яките си ръце и да я запокити през прозореца върху шиповете долу.

Откъде е дошла тази отровна клевета, би могъл да се запита човек (защото определено е клевета)? Великият майстер Мункун я поставя на прага на Пастира, защото хиляди го чули да клейми и престъплението, и кралицата. Но дали от него произлиза самата лъжа, или просто е повторил думи, чута от други уста? Второто, би искал Гъбата да повярваме. Толкова зла хула е могла да бъде дело само на Ларис Силния, уверява джуджето… защото Кривото стъпало изобщо не бил напуснал Кралски чертог (както скоро щяло да се разкрие), а само се бил скрил в сенките, откъдето продължил да плете заговори и да шепне злословия.

Възможно ли е смъртта на Хелена да е била убийство? Вероятно… но изглежда невероятно кралица Ренира да е била зад него. Хелена Таргариен е била едно сломено същество и не е представлявала никаква заплаха за Нейна милост. Изворите също не ни говорят за някаква особена враждебност помежду им. Ако Ренира е имала намерение за убийство, то със сигурност вдовстващата кралица Алисент е щяла да бъде хвърлена върху шиповете. Нещо повече, разполагаме с доказателство, че по време на смъртта на кралица Хелена сир Лутор Ларжент, предполагаемият убиец, се е хранел с триста от своите златни плащове в казармата до Портата на боговете.

Въпреки всичко слухът за „убийството“ на кралица Хелена скоро бил на устата на половината Кралски чертог. Това, че толкова бързо му повярвали, показва колко напълно се бил настроил градът срещу своята обичана някога кралица. Ренира била мразена; Хелена била обичана. Нито било забравило простолюдието жестокото убийство на принц Джеерис от Кръвта и Сиренето и ужасната смърт на принц Мелор при Горчив мост. Краят на Хелена бил милостиво бърз: един от шиповете я пронизал през гърлото и умряла, без да издаде и звук. А в мига на смъртта ѝ в другия край на града над Хълма на Ренис нейният дракон, Сънеплам, внезапно се надигнала с рев, който разтърсил Драконовата яма, и тя откъснала две от веригите, които я задържали. Когато вдовстващата кралица Алисент била уведомена за кончината на дъщеря ѝ, раздрала дрехите си и изрекла ужасно проклятие над своята съперница.

Същата нощ Кралски чертог се надигнал в кървав метеж.

Безредиците започнали по тесните задни улички в Квартала на бълхите, когато мъже и жени се заизсипвали от пивници, плъши ями и кръчми на стотици, гневни, пияни и уплашени. Оттам метежниците плъзнали из целия град с викове за правосъдие заради мъртвите принцове и убитата им майка. Коли и фургони били преобръщани, дюкяни плячкосвани, домове ограбвани и подпалвани. Златни плащове, опитали се да потушат вълненията, били нападнати и пребити до кръв. Никой не бил пощаден, знатен или простосмъртен. Лордове били замервани със смет, рицари смъквани от седлата им. Лейди Дарла Дедингс видяла как промушили брат ѝ Давос в окото, когато се опитал да я защити от трима пияни коняри, решили да я изнасилят. Моряци, възпрепятствани да се върнат на корабите си, нападнали Речната порта и повели настървена битка с Градската стража. Четиристотин копия били нужни на сир Лутор Ларжент, за да ги разпръсне. Дотогава портата била наполовина насечена на късове и сто души лежали мъртви или издъхващи, четвърт от които — златни плащове.

Никакви такива спасители не дошли за лорд Бартимос Селтигар, чието оградено със стена имение се бранело само от шестима стражи и няколко набързо въоръжени слуги. Когато метежниците нахлули през стените, тези съмнителни защитници захвърлили оръжията си и побягнали, или се присъединили към нападателите. Артур Селтигар, петнайсетгодишно момче, се опълчил храбро на един вход, с меч в ръка, и задържал на разстояние развилнялата се тълпа няколко мига… докато едно вероломно слугинче не пуснало метежниците през задната врата. Храбрият момък бил убит с копие, забито в гърба му. Самият лорд Бартимос се добрал с бой до конюшните, където открил, че всичките му коне били избити или откраднати. Заловен, презреният управител на хазната на кралицата бил вързан на един пилон и изтезаван, докато разкрие къде е скрил цялото си богатство. После един кожар на име Уат обявил, че негово благородие не е заплатил своя „данък кур“ и трябвало да предаде мъжеството си на Короната за глоба.

На площада на Кърпача врявата на бунта можела да се чуе от всеки квартал. Пастира пиел дълбоко от гнева, прогласяйки, че съдбовният ден настъпва, точно както той бил предрекъл, и призовал божията ярост да се изсипе над „тази чудовищна кралица, която седи плувнала в кръв на Железния трон, а курвенските ѝ устни лъщят червени с кръвта на милата ѝ сестра“. Когато една септа в тълпата извикала, умолявайки го да спаси града, Пастира рекъл:

— Само милостта на Майката може да ви спаси, но вие прогонихте Майката от този град с вашата гордост и похот, и алчност. Сега иде Странника. На тъмен кон и с горящи очи иде той, с огнен бич в ръката си да прочисти тази яма на грях от демони и от всички, що се кланят пред тях. Чуйте! Чувате ли тропота на горящи копита? Той иде! Иде!

Тълпата подела вика, виейки: „Иде! Иде!“, и хиляда факли изпълнили площада с локви пушлива жълта светлина. Много скоро виковете заглъхнали и в нощта кънтежът на железни копита по каменната настилка се усилил. „Не един Странник, а петстотин“, казва Гъбата в своето „Свидетелство“.

Градската стража дошла в пълната си сила, петстотин души с черни плетени ризници, стоманени шлемове и дълги златни наметала, въоръжени с къси мечове, копия и увенчани с метални шипове криваци. Строили се на южната страна на площада, зад стена от щитове и копия. В челото им яздел сир Лутор Ларжент на брониран боен кон, с дълъг меч в ръка. Самият му вид бил достатъчен, за да отпрати стотици с писъци в бяг по тъмните криволичещи странични улички. Други стотици се разбягали, когато сир Лутор заповядал на златните плащове да настъпят.

Десет хиляди останали обаче. Човешката гмеж била толкова гъста, че мнозина, които биха побягнали от страх и ужас, се оказали неспособни да помръднат от мястото си, бутани, блъскани и стъпкани. Други се люшнали напред, сплели ръце, и започнали да викат и кълнат, докато копията настъпвали под бавния ритъм на барабана.

— Отворете път, проклети глупаци — заревал сир Лутор на агнетата на Пастира. — Приберете се у дома. Никой няма да ви навреди. Приберете се. Искаме само този Пастир.

Според някои първият, който загинал, бил един пекар, който изпъшкал изненадан, когато върхът на копие пронизал плътта му и той видял как престилката му почервеняла. Други твърдят, че било малко момиче, стъпкано от бойния кон на сир Лутор. Камък излетял от тълпата и ударил копиеносец в челото. Чули се викове и ругатни, пръти, камъни и нощни гърнета се засипали на дъжд от покривите, стрелец от другия край на площада замятал стрели. Факел забили към един страж и златният му плащ пламнал тутакси.

На другия край на площада на Кърпача Пастира бил издърпан настрана от послушниците му.

— Спрете го — викнал сир Лутор. — Дръжте го! Спрете го!

Пришпорил коня си и се врязал в тълпата, а неговите златни плащове го последвали, захвърлили копията си и заизваждали мечове и боздугани. Поклонниците на Пастира крещели, падали, бягали. Други извадили свои оръжия, ножове и ками, тояги и криваци, копия и ръждясали мечове.

Златните плащове били едри мъже, млади, силни, дисциплинирани, добре въоръжени и бронирани. За двайсет разтега или повече стената им от щитове удържала и те врязали кървава пътека през тълпата, оставяйки наоколо си мъртви и издъхващи. Но наброявали едва петстотин, а десет хиляди се били събрали, за да слушат Пастира. Един страж паднал, после друг. Изведнъж тълпата започнала да се провира през празнините, отворени в колоната. Като крещяло проклятия, стадото на Пастира нападнало с ножове и камъни, дори със зъби, връхлитало срещу Градската стража и по фланговете ѝ, нападало отзад, мятало каменни плочи от покриви и балкони.

Битката преминала в бунт, бунтът — в касапница. Обкръжени от всички страни, златните плащове се оказали притиснати и заклещени, без никакво пространство да използват оръжията си. Мнозина умрели, пронизани със собствените им мечове. Други били разкъсани на парчета, ритани до смърт и стъпкани, насечени с мотики и касапски сатъри. Дори страховитият сир Лутор Ларжент не могъл да се спаси от касапницата. След като измъкнали меча от ръката му, Ларжент бил смъкнат от седлото, промушен в корема и пребит до смърт с камък от уличната настилка; шлемът и главата му били толкова смазани, че тялото му било разпознато само по големината, когато фургоните за трупове дошли на следващия ден.

През онази дълга нощ, казва ни септон Юстас, Пастира владеел половината град, докато странни лордове и рицари на хаоса се дърлели над останалото. Стотици мъже се сбрали около Уат Табакчията, който яздел по улиците на бял кон, размахвал отсечената глава и отрязаните кървави гениталии на лорд Селтигар и обявявал край на всички налози. В един бардак на Улицата на коприната курвите издигнали свой крал, светлокосо четиригодишно момче на име Гемон, уж копеле на липсващия крал Егон Втори. За да не остане по-назад, странстващ рицар на име сир Перкин Бълхата коронясал собствения си скуайър Тристан, шестнайсетгодишен младок, като го обявил за природен син на покойния крал Визерис. Всеки рицар може да направи рицар и когато сир Перкин започнал да помазва всеки наемник, крадец и ратайче на касапин, които се стичали под опърпаното знаме на Тристан, се появили стотици мъже и момчета, за да се обрекат на каузата му.

Призори из целия град горели пожари, площадът на Кърпача бил осеян с трупове и банди беззаконни мъже вилнеели из Квартала на бълхите, разбивали дюкяни и домове и посягали с груби ръце на всяко почтено лице, на което се натъкнели. Оцелелите златни плащове се оттеглили в казармите си, докато рицари на канавките, крале шутове и луди пророци властвали по улиците. Като хлебарките, на които приличали, най-лошите от тях се разбягали преди съмване, изпокрили се в скривалища и мазета, за да отспят пиянството си, да си делят плячката и да умият кръвта от ръцете си. Златните плащове при Старата порта и Драконовата порта настъпили под командата на своите капитани сир Бейлон Бърч и сир Гарт Заешката устна и към пладне успели да възстановят някакво подобие на ред по улиците на север и изток от Хълма на Ренис. Сир Медрик Мандърли, повел сто мъже от Бял пристан, сторил същото в района североизточно от Високия хълм на Егон, до Желязната порта.

Другите части на Кралски чертог останали в хаос. Когато сир Торен Мандърли повел своите северняци надолу по Ченгела, заварили Рибарския площад и Крайречната улица гъмжащи от рицари на канавките. При Речната порта дрипавото знаме на „крал“ Тристан се веело над бойниците, а телата на капитана и трима от сержантите висели от порталната къщичка. Останалите от гарнизона „Калната стъпка“ минали на страната на сир Перкин. Сир Торен загубил четвърт от хората си, докато се върнат с бой в Червената цитадела… но се отървал леко в сравнение със сир Лорент Марбранд, който отвел сто рицари и войници в Квартала на бълхите. Шестнайсет само се върнали. Сир Лорент, лорд-командирът на Гвардията на кралицата, не бил между тях.

До вечерта Ренира Таргариен се оказала обсадена от всички страни, властта ѝ била в руини. „Кралицата плака, когато ѝ разказаха как е умрял сир Лорент — свидетелства Гъбата, — но се разгневи, когато научи, че Девиче езеро е минал на страната на врага, че момичето Коприви се е избавило, че собственият ѝ любим консорт я е предал, и се разтрепери, когато лейди Мизерия я предупреди за идващия мрак и че тази нощ ще е по-лоша от предишната. На разсъмване сто души бяха с нея в тронната зала, но един по един се измъкнаха или бяха освободени, докато не останаха само синовете ѝ и аз. «Гъба, верни мой шуте — нарече ме Нейна милост, — де да бяха всички мъже верни като теб. Трябва да те направя моя Ръка.» Когато отвърнах, че бих предпочел да съм нейният консорт, тя се засмя. Никой звук не е бил по-сладък. Хубаво беше да чуя смеха ѝ.“

„Истинното сказание“ на Мункун не казва нищо за смеха на кралицата, само че Нейна милост се люшкала от гняв към отчаяние и обратно, вкопчила се в Железния трон толкова отчаяно, че и двете ѝ ръце били окървавени, когато слънцето залязло. Дала заповед на златните плащове на сир Бейлон Бърч, капитан на Желязната порта, да прати гарвани до Зимен хребет и Орлово гнездо с молба за още помощ, заповядала да се издаде декрет със смъртна присъда срещу Мутън от Девиче езеро, назначила младия сир Глендън Гуди за лорд-командир на Гвардията на кралицата (макар и едва на двайсет, и член на Белите мечове за по-малко от лунен кръг, Гуди се отличил в боевете в Квартала на бълхите по-рано същия ден. Тъкмо той върнал тялото на сир Лорент, за да не го поругаят метежниците.)

Въпреки че шутът Гъбата не фигурира в описанията на септон Юстас на „Последния ден“, нито в „Истинно сказание“ на Мункун, и двамата говорят за синовете на кралицата. Егон Младшия бил непрекъснато до майка си, макар че рядко изричал и дума. Принц Джофри, на тринайсет, навлякъл броня на скуайър и помолил кралицата да му разреши да иде до Драконовата яма и да яхне Тираксес.

— Искам да се бия за теб, майко, както направиха братята ми. Позволи ми да докажа, че съм храбър, както бяха те.

Думите му обаче само направили Ренира още по-твърда.

— Храбри бяха и са мъртви, и двамата. Моите мили момчета.

И отново Нейна милост забранила на принца да напуска замъка.

След залез-слънце паплачта на Кралски чертог отново изпълзяла навън от своите плъши ями, скривалища и мазета, още по-многобройна от предната нощ.

На Хълма на Висения армия от курви предлагала услугите си безплатно на всеки мъж, готов да закълне меча си на Гемон Светлокосия („Краля Путчица“ на вулгарния говор на града). При Речната порта сир Перкин угостил своите рицари от канавките с плячкосана храна и ги повел покрай реката, за да плячкосват кейове, складове и всеки кораб, неизлязъл в морето, а Уат Табакчията повел своята тълпа побеснели главорези срещу Портата на боговете. Макар Кралски чертог да се гордеел с яките си стени и здрави кули, те били планирани да отбиват атаки отвън, не отвътре. Гарнизонът при Портата на боговете бил особено слаб и капитанът му и една трета от хората му загинали със сър Лутор Ларжент на площада на Кърпача. Онези, които останали, много от тях ранени, били лесно надвити. Привържениците на Уат се излели в околността и се втурнали нагоре по кралския път зад гниещата глава на лорд Селтигар… накъде, дори Уат, изглежда, не бил сигурен.

Преди да е изтекъл и час, Кралската порта и Лъвската порта също били отворени. Златните плащове при първата били избягали, докато „лъвовете“ при другата я отворили с тълпите. Три от седемте порти на Кралски чертог били отворени за враговете на Ренира.

Но най-ужасната заплаха за властта на кралицата се оказала в самия град. През нощта Пастира отново се появил, за да подхване отново проповедите си на площада на Кърпача. Труповете от боевете предната нощ били разчистени, но не и преди да им бъдат ограбени дрехите, парите и други ценности, а в някои случаи и главите им също така. Докато едноръкият пророк врещял проклятията си към „злата кралица“ в Червената цитадела, сто отрязани глави го гледали отгоре от върховете на високи копия и наострени пръти. Тълпата, казва септон Юстас, била два пъти по-голяма и три пъти по-страховита от предната нощ. Като кралицата, която толкова презирали, „агнетата“ на Пастира поглеждали към небето с ужас, в страха си, че драконите на крал Егон ще дойдат преди да свърши нощта, с армия зад тях. Не вярвали вече, че кралицата може да ги защити, и гледали към своя Пастир за спасение.

Но онзи Пророк рекъл:

— Когато драконите дойдат, плътта ви ще гори, ще кипне на мехури и ще стане на пепел. Жените ви ще танцуват в огнени рокли и ще пищят, докато изгарят, разгулни и голи под пламъците. И ще видите децата си как плачат, плачат докато очите им се разтапят и се хлъзгат като слуз по лицата им, докато розовата им плът не се свлече черна и не пропука от костите им. Странника иде, иде, иде, да ни бичува за греховете ни. Молитви не могат да спрат яростта му, както сълзи не могат да потушат пламъка на драконите. Само кръв може да стори това. Вашата кръв, моята кръв, тяхната кръв. — После вдигнал дясната си ръка и чукана на другата към Хълма на Ренис зад него, зад Драконовата яма, черна на звездния фон. — Там обитават демоните, там горе. Огън и кръв, огън и кръв. Това е техен град. Искате ли да го направите ваш, първо трябва да унищожите тях. Искате ли да се пречистите от греха, първо трябва да се окъпете в драконова кръв. Че само кръв може да потуши огньовете на ада.

От десет хиляди гърла се надигнал вик:

— Убийте ги! Убийте ги!

И като някакъв огромен звяр с десет хиляди крака всички се раздвижили, бутали се и се блъскали, вирнали факлите, размахвали мечове и ножове, и други, по-груби оръжия, вървели и тичали по улици и улички нагоре към Драконовата яма. Някои премисляли, измъквали се и се скривали по домовете си, но на всеки, който напуснел, други трима изниквали и тръгвали с тези драконоубийци. Докато стигнат до хълма на Ренис, броят им се удвоил.

Горе, от Високия хълм на Егон, Гъбата гледал разгръщащия се щурм от покрива на Твърдината на Мегор с кралицата, нейните синове и членовете на съвета ѝ. Черна била нощта и облачна, факлите били толкова многобройни, че „все едно, че всичките звезди се бяха смъкнали от небето, за да щурмуват Драконовата яма“, казва шутът.

Веднага щом до нея стигнала вестта, че освирепялото стадо на Пастира настъпва, Ренира пратила ездачи до сир Бейлон при Старата порта и сир Гарт при Драконовата порта, със заповед да разпръснат тълпата, да заловят Пастира и да защитят кралските дракони… но след като градът бил в такава бъркотия изобщо не било сигурно, че ездачите са се добрали до целта си. Дори и да са успели, останалите верни златни плащове били твърде малко, за да имат някаква надежда за успех. „Нейна милост все едно да им беше заповядала да спрат течението на Черната вода“, казва Гъбата. Когато принц Джофри помолил майка си да му разреши да препусне напред с техните рицари и тези от Бял пристан, кралицата отказала.

— Ако вземат онзи хълм, този ще е следващият — казала му. — Ще ни трябва всеки меч тук, за да защитим замъка.

— Те ще убият драконите — казал с болка принц Джофри.

— Или драконите ще убият тях — отвърнала кралицата хладно. — Нека да изгорят. Няма да липсват дълго на кралството.

— Майко, ами ако убият Тираксес? — казал младият принц.

Кралицата не го вярвала.

— Те са паплач. Пияници, глупци и плъхове от каналите. Само да опитат драконовия огън и ще се разбягат.

Тук проговорил шутът, Гъбата.

— Пияници може да са, но един пиян човек не познава никакъв страх. Глупци са, да, но един глупак може да убие крал. Плъхове, и това да, но хиляда плъха могат да свалят мечка. Виждал съм го да става веднъж, там долу в Квартала на бълхите.

Този път кралицата не се засмяла. Заповядала на шута да си държи езика зад зъбите, за да не го загуби, и се обърнала отново към парапетите. Само Гъбата видял как принц Джофри си тръгнал начумерен (ако може да се вярва на неговото „Свидетелство“)… но на Гъбата било казано да си държи езика зад зъбите.

Чак когато наблюдателите на покрива чули рева на Сиракс, отсъствието на принца се забелязало. Било твърде късно.

— Не — казала кралицата. — Забранявам го, забранявам го… — Но още докато го изричала, драконът плеснал с криле от двора, кацнал за миг на върха на бойниците на замъка и се понесъл в нощта със сина на кралицата, притиснат на гърба ѝ, с меч в ръката. — След него! — извикала кралицата. — Всички вие, всеки мъж, всяко момче, на конете, на конете, след него. Върнете го, върнете ми го, той не знае. Моят син, миличкият ми, синът ми…

Седем души препуснали все пак от Червената цитадела в онази нощ в обезумелия град. Мункун ни казва, че били мъже на честта, обвързани с дълг да се подчиняват на заповедите на кралицата си. Септон Юстас би искал да ни накара да повярваме, че сърцата им били трогнати от обичта на майка към син. Гъбата ги нарича дръвници и поплювковци, жадни за някоя щедра награда и „твърде тъпи, за да повярват, че може да умрат“. Този път поне е възможно и тримата ни хроникьори да са казали истината, или поне отчасти.

Нашият септон, нашият майстер и нашият шут обаче са единодушни относно имената им. „Седмината, които препуснаха“ били сир Медрик Мандърли, наследникът на Бял пристан; сир Лорет Лансдейл и сир Харолд Дарки, рицари от Гвардията на кралицата; сир Хармънт от Тръстиките, наричан Желязното клепало; сир Джайлс Юрънуд, рицар в изгнание от Дорн; сир Вилам Ройс, въоръжен с прочутия валириански меч Ридание; и сир Глендън Гуди, лорд-командир на Гвардията на кралицата. Шестима скуайъри, осем златни плаща и двайсет войници също препуснали със седмината поборници, но имената им, уви, не са достигнали до нас.

Много певци са направили песни за „Ездата на Седмината“ и много приказки са разказани за опасностите, на които се натъкнали, докато си пробивали с бой пътя през града, а Кралски чертог горял наоколо им и уличките на Квартала на бълхите течали червени от кръв. В някои от тези песни дори има по малко истина, но извън обсега ни е да ги изреждаме тук. Песни са изпети и за последния полет на принц Джофри също тъй. Някои певци могат да намерят блясък дори в нужник, казва ни Гъбата, но е нужен шут, за да изрече истината. Макар да не можем да се усъмним в куража на принца, неговият акт бил акт на глупост.

Няма да претендираме, че разбираме от връзката между дракон и драконов ездач; по-мъдри глави са размишлявали над тази загадка в течение на столетия. Знаем обаче, че драконите не са коне, за да се яздят от всеки, който метне седло на гърба им. Сиракс била драконът на кралицата. Никога не била познавала друг ездач. Макар принц Джофри да ѝ бил познат на външност и на мирис, познато присъствие, чието суетене с веригите ѝ не предизвикало никаква тревога, големият жълт женски дракон не го искал на гърба си. В припряността си да се махне, преди да могат да го спрат, принцът се метнал на Сиракс без помощта на седло или бич. Намерението му, трябва да предположим, е било или да отлети със Сиракс на битка или, по-вероятно, да прехвърли града до Драконовата яма и своя Тираксес. Може би е искал да пусне на свобода и другите дракони в ямата също тъй.

Джофри така и не стигнал до Хълма на Ренис. Озовала се във въздуха, Сиракс се заизвивала под него, за да се освободи от непознатия ездач. А отдолу към него полетели камъни и копия, от ръцете на прогизналите от кръв поклонници на Пастира, и влудили дракона още повече. На двеста стъпки над Квартала на бълхите принц Джофри се хлъзнал от гърба на дракона и полетял надолу към земята.

Близо до едно кръстовище, където се събирали пет улички, падането на принца стигнало до кървавия си край. Паднал първо върху един стръмен покрив, преди да се изтъркаля и да пропадне на още петдесет стъпки сред дъжд от натрошени покривни плочи. Разказано ни е, че падането прекършило гърба му, че късове натрошени плочи се изсипали върху него като ножове, че мечът се изтръгнал от ръката му и го пронизал в корема. В Квартала на бълхите все още говорят за дъщерята на един свещар, на име Робин, която гушнала в прегръдките си принца, за да му даде утеха, докато умирал, но в тази приказка има повече легенда, отколкото история. „Майко, прости ми“ казал уж Джофри със сетния си дъх… макар някои хора още да спорят дали е говорил за майка си, кралицата, или се е молил на Майката Горе.

Тъй загинал Джофри Веларион, принц на Драконов камък и наследник на Железния трон, последният от синовете на кралица Ренира от Ленор Веларион… или последният от копелетата ѝ от сир Харвин Стронг, според това на коя истина човек избере да повярва.

Тълпата не се забавила да се нахвърли върху трупа му. Дъщерята на свещаря Робин, ако изобщо е съществувала, била издърпана настрана. Мародери смъкнали ботушите от краката на принца и изтръгнали меча от корема му, после свалили фините му зацапани с кръв одежди. Други, още по-свирепи, започнали да разкъсват тялото му. Двете му ръце били отрязани, тъй че уличната паплач да може да вземе пръстените от ръцете му. Дясното стъпало на принца било посечено през глезена, а чиракът на един касапин режел през гърлото, за да вземе главата му, когато „Седмината, които препуснаха“ дошли с тътен. Там, сред вонята на Квартала на бълхите, се повела битка в калта и кръвта за притежаването на тялото на принц Джофри.

Рицарите на кралицата най-сетне върнали останките на момчето, освен липсващото стъпало, макар че трима от седмината паднали в боя. Мъжът от Дорн, сир Джайлс Юрънуд, бил смъкнат от коня си и пребит до смърт, докато сир Вилам Ройс бил съборен от мъж, скочил от един покрив и паднал на гърба му (прочутият му меч, Ридание, бил изтръгнат от ръката му и отнесен, и не бил намерен никога повече). Най-тъжна била съдбата на сир Глендън Гуди, нападнат отзад от мъж с факла, който подпалил дългото му бяло наметало. Щом пламъците облизали по гърба му, конят му скочил на задните си крака в ужас и го хвърлил на земята, а тълпата връхлетяла отгоре му и го разкъсала на парчета. Само на двайсет години, сир Глендън бил лорд-командир на Гвардията на кралицата за по-малко от ден.

А докато кръвта течала по улиците на Квартала на бълхите, друга битка се развихрила горе около Драконовата яма, на върха на Хълма на Ренис.

Гъбата не грешал: гъмжилата прегладнели плъхове наистина събарят бикове и мечки, и лъвове, когато са достатъчно. Колкото и много да може да убие бикът или мечката, винаги има още, хапят големия звяр по краката, впиват се в корема му, тичат по гърба му. Така било и онази нощ. Плъховете на Пастира били въоръжени с копия, брадви, криваци с шипове и още петдесет вида оръжия, включително дълги лъкове и арбалети.

Златни плащове от Драконовата порта, покорни на заповедта на кралицата, се втурнали от казармите си да защитят хълма, но се оказали неспособни да пробият през тълпите и се върнали, докато вестоносецът, пратен до Старата порта, изобщо не пристигнал. Драконовата яма разполагала със свой контингент стражи, Драконовите пазачи, но онези храбри воини били едва седемдесет и седем на брой и по-малко от петдесет били на стража тази нощ. Макар мечовете им да пиели дълбоко от кръвта на нападателите, численото съотношение било против тях. Когато хората на Пастира нахлули през вратите (извисяващите се главни порти, обшити с бронз и желязо били твърде здрави за щурмуване, но зданието имало десетки по-малки входове) и се изкатерили през прозорците, Драконовите пазачи били надвити и скоро избити.

Навярно нападателите са се надявали да изненадат драконите вътре, докато спят, но екотът на щурма го направило невъзможно. Онези, които преживели, за да го разкажат след това, говорят за викове и крясъци, за миризмата на кръв във въздуха, цепенето на врати от дъб и желязо под ударите на груби овни и ударите на безброй брадви. „Рядко толкова много хора са връхлитали толкова жадно към погребалните си клади — написал е Великият майстер Мункун, — но лудостта ги беше обзела.“ Четири дракона имало, приютени в Драконовата яма. Докато първите нападатели се изсипят на пясъците, и четирите се били надигнали, будни и гневни.

Няма две хроники, които да са единодушни за това колко мъже и жени са загинали онази нощ под големия купол на Драконовата яма: двеста или две хиляди, както ще да е. На всеки, който загинел, десет понасяли изгаряния, но все пак оцелявали. Заклещени вътре в ямата, оградени от стени и купол и вързани за тежки вериги, драконите не можели да отлетят или да използват крилете си, за да избегнат нападите и да пометат враговете си. Биели се с рогове и нокти, и зъби, обръщали се насам и натам като бикове в плъша яма в Квартала на бълхите… но тези бикове можели да бълват огън. „Драконовата яма беше превърната в огнен ад, където горящи хора залитаха с писъци приз пушека, плътта се смъкваше от почернелите им кости — пише септон Юстас, — но на всеки, който умираше, нови десет се появяваха с викове, че драконите трябва на всяка цена да умрат. Един по един, умряха.“

Шрикос бил първият дракон, който загинал, убит от един дървар, известен като Хоб Секача, който скочил на врата ѝ и забил брадвата си в черепа ѝ, докато тя ревяла и се гърчела, опитвайки се да го отхвърли. Седем удара нанесъл Хоб, стегнал краката си около врата на дракона и всеки път щом удрял с брадвата, изревавал името на един от Седемте. Тъкмо седмият удар, ударът на Странника, убил дракона, врязвайки се през люспи и кокали в мозъка му… ако трябва да се вярва на Юстас.

Моргул, записано е, бил убит от Горящия рицар, огромен рицар с тежка броня, който се втурнал главоломно в драконовия пламък с копие в ръка и забил върха му в окото на звяра няколко пъти, докато драконовият пламък стапял стоманената плоча, която го стягала, и изгарял плътта вътре.

Тираксес на принц Джофри се оттеглил в леговището си, като изпекъл толкова много кандидат драконови убийци, докато връхлитали към него, че входът скоро станал непроходим от труповете им. Но трябва да се напомни, че всяка от тези направени от човешка ръка пещери имала два входа, един срещу пясъчната арена на ямата, другият — навън към склона на хълма. Самият Пастир насочил следовниците си да пробият през „задната врата“. Стотици го сторили, виейки през пушека, с мечове, копия и брадви. Докато Тираксес се обръщал, веригите му се омотали, оплели го в паяжина от стомана, която фатално ограничила движението му. Шестима мъже (и една жена) щели да твърдят след това, че са нанесли смъртоносния удар на дракона (като своя господар, Тираксес понесъл още унижение дори в смъртта си, след като следовниците на Пастира отрязали мембраните от крилете му и ги накъсали на дрипи, за да си направят наметала от драконова кожа).

Последният от четирите дракона в ямата не умрял толкова лесно. Според легендата Сънеплам се освободила от две от веригите си при смъртта на кралица Хелена. Останалите си окови откъснала сега, изтръгнала скобите от стените, когато тълпата я връхлетяла, след това скочила срещу нападателите със зъби и нокти, деряла и късала ръце и крака и бълвала ужасни огньове. Докато други се трупали наоколо ѝ, тя политала, кръжала в сводестата вътрешност на Драконовата яма и се спускала да напада хората долу. Тираксес, Шрикос и Моргул убили десетки, не може да има съмнение, но Сънеплам избила повече от трите други дракона заедно.

Стотици побягнали в ужас от пламъците ѝ… но още стотици връхлитали. Дори горе под купола драконът бил лесно достижим за стрелец с лък или арбалет и дървени и метални стрели политали към Сънеплам където и да идела, толкова отблизо, че някои дори успявали да пробият през люспите ѝ. Където и да кацнела, връхлитали още и още и я принуждавали да се върне във въздуха. На два пъти драконът полетял към големите бронзови порти на Драконовата яма, но те били затворени и залостени, и защитени с редове копия.

Понеже не можела да избяга, Сънеплам атакувала, опустошавайки мъчителите си, докато пясъците на ямата не били засипани с овъглени трупове и самият въздух не се наситил с дим и воня на изгоряла плът, но копията и стрелите продължили да летят. Краят дошъл, когато стрела на арбалет поразила едно от очите ѝ. Полусляпа и обезумяла от десетки по-малки рани, Сънеплам разперила крилете си и полетяла право към големия купол горе в последен отчаян опит да пробие в открито небе. Вече разхлабен от взривовете драконов пламък, куполът се пропукал от силата на сблъсъка и миг по-късно половината от него се срутила и премазала и дракона, и драконовите убийци под тонове разбит камък и отломки.

Щурмуването на Драконовата яма приключило. Четири от драконите на Таргариените лежали мъртви, макар и на ужасна цена. Но Пастира все още не триумфирал, защото драконът на самата кралица оставал жив и свободен… и докато обгорелите и окървавени оцелели от касапницата излизали залитайки от димящите развалини, Сиракс се спуснал отгоре над тях.

Гъбата бил между тези, които гледали с кралица Ренира от покрива на Твърдината на Мегор. „Хиляди крясъци и викове отекнаха над града и се сляха с рева на дракона — разказва ни той. — На върха на Хълма на Ренис Драконовата яма носеше корона от жълт огън, гореше толкова ярко, че сякаш слънцето изгряваше. Дори кралицата потръпна, докато гледаше, сълзи лъснаха на страните ѝ. Никога не бях виждал гледка по-ужасна, по-величава.“

Много от спътниците на кралицата побягнали, казва джуджето, от страх, че пожарите скоро щели да погълнат целия град, дори Червената цитадела на върха на Високия хълм на Егон. Други се изнесли в септата на замъка да се молят за избавление. Самата Ренира прегърнала последния си жив син, Егон Младшия, и го притиснала до гърдите си. И нямало да го пусне повече… до ужасния момент, когато Сиракс паднала.

Неокована и без ездач, Сиракс можела лесно да отлети надалече от безумието. Небето било нейно. Можела е да се върне в Червената цитадела, да напусне окончателно града, да полети за Драконов камък. Шумът и пожарът ли са я привлекли към Хълма на Ренис, ревовете и писъците на умиращите дракони, миризмата на горяща плът? Не можем да знаем, не повече, отколкото можем да знаем защо Сиракс е избрала да се спусне над тълпите на Пастира, да ги разкъсва със зъби и нокти и да погълне десетки, когато е могла също толкова лесно да ги засипе с огън отгоре, защото в небето никой не е могъл да ѝ навреди. Можем само да съобщим какво е станало, както Гъбата, септон Юстас и Великият майстер Мункун са го изложили за нас.

Много противоречиви приказки са разказани за смъртта на дракона на кралицата. Мункун я приписва на Хоб Секача и неговата брадва, макар че това почти със сигурност е погрешно. Би ли могъл един и същи човек да е убил два дракона в една и съща нощ, и то по един и същи начин? Някои говорят за безименен копиеносец, „прогизнал от кръв великан“, който скочил от срутения купол на Драконовата яма върху драконовия гръб. Други разказват как един рицар, сир Варик Уийтън, отсякъл едното крило на Сиракс с меч от валирианска стомана (Ридание най-вероятно). Стрелец с арбалет с прякора Боба щял да претендира за убийството след това, хвалейки се с него в не една винарна и кръчма, докато на един от лоялистите на кралицата не му омръзнало от хлевоустия му език и го отрязал.

Възможно е всички тези персони (освен Хоб) да са изиграли някаква роля в кончината на дракона… но най-често слушаната приказка в Кралски чертог сочела самия Пастир като драконоубиеца. Докато другите избягали, според разказа, едноръкият пророк стоял неустрашим и сам срещу вилнеещия звяр, зовейки Седемте за помощ, докато самият Воин не се явил в плът, трийсет стъпки висок. В ръката му имало черен меч, изкован от дим, който се превърнал в стомана, щом го размахал, и отсякъл главата на Сиракс от тялото ѝ. И тъй била разказвана приказката, дори от септон Юстас в неговото описание на тези мрачни дни, и тъй са пеели певците много години след това.

Загубата и на дракона, и на сина ѝ оставила Ренира Таргариен пребледняла до смърт и неутешима, казва ни Гъбата. Придружена само от своя шут, тя се оттеглила в покоите си, докато съветниците ѝ заседавали. Кралски чертог бил изгубен, съгласни били всички; трябвало на всяка цена да изоставят града. С неохота все пак успели да убедят Ренира да напусне на следващия ден, на разсъмване. След като Калната порта била в ръцете на враговете ѝ и всички кораби покрай реката изгорени или потопени, Ренира и малка група привърженици се измъкнали през Драконовата порта с намерението да се доберат нагоре покрай брега до Дъскъндейл. С нея яздели братята Мандърли, четирима оцелели от Гвардията на кралицата, сир Бейлон Бърч и двайсетима златни плащове, четири от придворните дами на кралицата и последния ѝ оцелял син, Егон Младшия.

Гъбата останал, с другите членове на дворцовия съвет, между които лейди Мизерия и септон Юстас. На сир Гарт Заешката устна, капитан на златните плащове при Драконовата порта, била възложена защитата на замъка, задача, за която се оказало, че Заешката устна не изпитвал особена охота. Не минал и половин ден от заминаването на Нейна милост, когато сир Перкин Бълхата и неговите рицари от канавките се появили пред портите и настояли замъкът да се предаде. Макар и отстъпващ числено едно към десет, кралският гарнизон все пак е могъл да окаже съпротива, но сир Гарт предпочел вместо това да свали знамената на Ренира, да отвори портите и да се довери на милостта на врага.

Оказало се, че Бълхата нямал милост. Гарт Заешката устна бил довлечен пред него и обезглавен, заедно с двайсет други рицари, все още верни на кралицата, между които сир Хармънт от Тръстиките, Желязното клепало, който бил един от „Седмината, които препуснаха“. Господарката на шепнещите, лейди Мизерия от Лис, не била пощадена заради пола ѝ. Хваната докато се опитвала да избяга, Белия червей била преведена бита с камшици през града, от Червената цитадела до Портата на боговете. Ако все пак оживеела, докато стигнат до портата, казал сир Перкин, щяла да бъде пощадена и да ѝ се позволи да си иде. Издържала само половината разстояние и издъхнала на каменните плочи на пътя без педя от бялата ѝ кожа да останала на гърба ѝ.

Септон Юстас се побоял за собствения си живот. „Само милостта на Майката ме спаси“, пише той, макар да изглежда по-вероятно сир Перкин да не е искал да предизвика враждебността на Вярата. Бълхата също така освободил всички затворници, намерени в тъмниците под замъка, между които Великия майстер Орвил и Морската змия, лорд Корлис Веларион. И двамата били доведени на следващия ден, за да свидетелстват, когато длъгнестият скуайър на сир Перкин, Тристан, се качил на Железния трон. Присъствала и вдовстващата кралица Алисент от дома Хайтауър. Долу в черните килии хората на сир Перкин намерили дори бившия управител на кралската хазна сир Тиланд Ланистър, все още жив… макар че мъчителите на Ренира го били ослепили, изтръгнали му ноктите на ръцете и краката, отрязали му ушите и му отнели мъжеството.

На господаря на шепнещите на крал Егон Ларис Стронг Кривото стъпало му провървяло много повече. Лордът на Харънхъл излязъл непокътнат от мястото, където се криел. Като човек, излязъл от гроба, минал по коридорите на Червената цитадела все едно никога не ги е напускал, посрещнат бил топло от сир Перкин Бълхата и заел почетно място до своя нов „крал“.

Бягството на кралицата не донесло мир на Кралски чертог. „Трима крале властваха над града, всеки на своя си хълм, но за клетите им поданици нямаше никакъв закон, никакво правосъдие, никаква закрила — гласи «Истинното сказание». — Ничий дом не беше в безопасност, нито нечие девиче целомъдрие.“ Този хаос продължил повече от един лунен кръг.

Майстери и други учени, пишещи за това време, следват примера на Мункун и говорят за „Луната на тримата крале“ (някои учени предпочитат „Луната на лудостта“), но това е погрешно, тъй като Пастира никога не е претендирал за кралски сан, титулувал се е прост син на Седмината. Но не може да се отрече, че е властвал над десетки хиляди от развалините на Драконовата яма.

Главите на петте дракона, които привържениците му убили, били набучени на пилони и всяка нощ Пастира заставал пред тях, за да проповядва. След като драконите били мъртви и заплахата от жертвоприношение вече не била предстояща, пророкът насочил гнева си към знатните и богатите. Само бедните и смирените щели да видят някога залите на боговете, заявявал той; лордове, рицари и богаташи щели да бъдат осъдени за тяхната горделивост и алчност в ада.

— Смъкнете своите коприни и сатени и облечете голотата си в грубо тъкани халати — напътствал той следовниците си. — Захвърлете обущата си и вървете боси по света, както Отеца ви е създал.

Хиляди се подчинили. Но други хиляди се отвърнали и всяка нощ тълпите, които идвали да чуят пророка, се смалявали.

В другия край на Улицата на сестрите, на върха на Хълма на Висения, разцъфнало чудатото кралство на Гемон Светлокосия. Дворът на този четиригодишен крал копеле бил съставен от курви, шутове и крадци, а банди улични главорези, наемници и пияници бранели „управлението“ му. Един декрет след друг се спускал от Къщата на целувките, където пребивавало детето крал, всеки от които по-възмутителен от предишния. Гемон постановил, че момичетата оттук насетне щели да бъдат равни с момчетата по въпроса за наследяването, че на бедните трябва да им се раздава хляб и бира в гладни времена, че мъжете, загубили крайниците си във война, трябвало след това да бъдат хранени и приютявани от лордовете, за които са се биели. Гемон постановил, че съпрузите, които бият жените си, трябвало също да бъдат набити, независимо какво са направили жените, за да си докарат такова наказание. Тези едикти почти със сигурност били работа на една дорнска курва на име Силвена Пясък, уж любовница на майката на малкия крал Еси, ако трябва да се вярва на Гъбата.

Кралски декрети се издавали и от билото на Високия хълм на Егон, където марионетката на сир Перкин Тристан седял на Железния трон, но те били от съвсем различно естество. Кралят скуайър започнал с отхвърлянето на непопулярните налози на кралица Ренира и разделянето на парите в кралската съкровищница между своите последователи. Това било последвано от всеобщо премахване на дълга и издигане на шейсет от неговите рицари от канавките до благороднически рангове, и той отвърнал на обещанието на „крал“ Гемон за безплатен хляб и бира за гладуващите, като дарил на бедните правото да взимат също така зайци и сърни от кралския лес (но не и елени и глигани). През цялото това време сир Перкин Бълхата събирал десетки оцелели златни плащове под знамето на Тристан. С техните мечове той овладял Драконовата порта, Кралската порта и Лъвската порта, което му дало четири от седемте порти на града и повече от половината кули по крепостните стени.

В първите дни след бягството на кралицата Пастира във всяко отношение бил най-могъщият от тримата „крале“ на града, но докато нощите отминавали, броят на неговите привърженици продължавал да се смалява. „Простолюдието на града се събуди като от лош сън — пише септон Юстас — и като грешници, пробуждащи се премръзнали и отрезвели след нощ на пиянски разгул и веселие, извръщаха се със срам, криеха лицата си един от друг и се надяваха да забравят.“ Макар драконите да били мъртви и кралицата да я нямало, властта на Железния трон била такава, че простите хора все още гледали към Червената цитадела, когато били гладни или уплашени. Така, докато мощта на Пастира се смалявала на Хълма на Ренис, властта на крал Тристан Верния огън (както се наричал вече) нараствала на върха на Високия хълм на Егон.

Много и много неща ставали и в Тъмбълтън също тъй, и натам трябва да извърнем сега погледа си. Когато вестта за смутовете в Кралски чертог стигнала до войската на принц Дерон, много от по-младите лордове били обзети от нетърпение веднага да настъпят към града. Главни между тях били сир Джон Рокстън, сир Роджър Корн и лорд Ънуин Пийки… но сир Хоберт Хайтауър съветвал за предпазливост, а Двамата предатели отказали да се включат в щурма, докато не бъдат удовлетворени претенциите им. Улф Белия, ще напомним, искал да му се даде големият замък Планински рай с всичките му земи и приходи, докато Хю Чука Коравия не желаел за себе си нищо по-малко от корона.

Тези конфликти стигнали до точка на кипене, когато Тъмбълтън научил със закъснение за смъртта на Емонд Таргариен при Харънхъл. Крал Егон Втори не бил виждан, нито били чували за него след падането на Кралски чертог в ръцете на неговата сестра Ренира и мнозина се опасявали, че кралицата тайно го е убила, скривайки трупа, за да не бъде осъдена като родоубиец. След като брат му Емонд също бил убит, зелените се оказали без крал и водач. Принц Дерон бил следващият по реда на наследството. Лорд Пийки заявил, че момчето трябва да бъде провъзгласено веднага за принц на Драконов камък; други, вярващи, че Егон Втори е мъртъв, пожелали да го короноват за крал.

Двамата предатели също усещали нуждата от крал… но Дерон Таргариен не бил кралят, когото искали.

— Трябва ни силен мъж, който да ни води, а не момче — заявил Хю Чука Коравия. — Тронът трябва да бъде мой.

Когато Джон Рокстън Дръзкия настоял да узнае по какво право претендира да се назове крал, лорд Чука отвърнал:

— Същото право като Завоевателя. Дракон.

И наистина, след като Вхагар най-сетне умрял, най-старият и най-голям жив дракон в цял Вестерос бил Вермитор, някога носачът на Стария крал, а сега — на Хю Коравия копелето. Вермитор бил три пъти по-голям от драконката на принц Дерон, Тесарион. Никой, който ги зърнел заедно, не можел да не види, че Вермитор е много по-страховит.

Макар амбицията на Чука да била кощунствена у човек с толкова долен произход, копелето несъмнено имало малко таргариенска кръв и се било доказало свирепо в битка и щедро към тези, които го следвали — проявявал онзи вид щедрост, който привлича хората към водачите им както труп привлича мухи. Били от най-лошия тип хора, разбира се: наемници, рицари разбойници и прочее паплач, хора с опетнена кръв и несигурно рождение, които обичали битката заради нея самата и живеели заради насилие и грабеж. Мнозина от тях били чули пророчеството, че чукът ще размаже дракона, и го приемали в смисъл, че триумфът на Хю Коравия бил предопределен.

Лордовете и рицарите на Староград и Предела били оскърбени от наглостта на претенцията на Предателя обаче, а най-много от всички самият принц Дерон, който толкова се разгневил, че хвърлил чаша вино в лицето на Хю Коравия. Докато лорд Белия го подминал като хабене на хубаво вино, лорд Чука казал:

— Малките момчета трябва да се държат по-вежливо, когато разговарят мъже. Мисля, че баща ти не те е бил достатъчно често. Внимавай да не компенсирам пропуска му.

Двамата предатели напуснали заедно и започнали да кроят планове за коронясването на Чука. Когато го видели на следващия ден, Чук Коравия носел корона от черно желязо, за яд на принц Дерон и неговите законородени лордове и рицари.

Един такъв, сир Роджър Корн, дотолкова се одързостил, че бутнал короната от главата на Чука.

— Една корона не прави човек крал — казал той. — Би трябвало да носиш конска подкова на главата си, ковачо.

Глупаво било да го прави. Лорд Хю се намръщил. По негова заповед хората му смъкнали сир Роджър на земята, при което копелето на ковача наковал не една, а три подкови на черепа на рицаря. Когато приятелите на Корн се опитали да се намесят, извадили се ками и мечове излезли от ножниците, което оставило трима мъртви и десетина ранени.

Това се оказало повече, отколкото верните на принц Дерон били готови да изтърпят. Лорд Ънуин Пийки и с известна неохота Хоберт Хайтауър събрали единайсет други лордове и оземлени рицари на таен съвет в мазето на един хан в Тъмбълтън, за да обсъдят какво може да се направи, за да се озапти наглостта на незаконородените драконови ездачи. Заговорниците се съгласили, че щяло да е проста работа да премахнат Белия, който най-често бил пиян и никога не бил показвал голямо умение с оръжия. Чука представлявал по-голяма опасност, защото напоследък бил обкръжен ден и нощ от блюдолизци, лагерни слуги и наемни мечове, жадни да спечелят благосклонността му. Нямало да им свърши много работа, ако убият Белия и оставят Чука жив, изтъкнал лорд Пийки; Хю Коравия трябвало на всяка цена да умре пръв. Дълги и шумни били споровете в хана под табелата, гласяща „Кървавите шипове“, докато лордовете обсъждали как би могло да се постигне това най-добре.

— Всеки човек може да бъде убит — заявил сир Хоберт Хайтауър, — но драконите?

Предвид бъркотията в Кралски чертог, казал Тайлър Норкрос, само Тесарион би бил достатъчен, за да могат да вземат Железния трон. Лорд Пийки отвърнал, че победата би била много по-сигурна с Вермитор и Среброкрил. Марк Амброуз рекъл първо да завземат града, а чак после да се отърват от Белия и Чука, след като победата бъде осигурена, но Ричард Роден настоял, че такъв курс би бил безчестен.

— Не можем да искаме от тези мъже да проливат кръв с нас, а после да ги убием.

Дръзкия Джон Рокстън решил спора.

— Убиваме копелетата веднага — казал той. — След това нека най-храбрите от нас да вземат драконите им и да полетят на тях в битка.

Никой в онова мазе не се съмнявал, че Рокстън говорел за себе си.

Макар принц Дерон да не присъствал на съвета, Шиповете (както станали известни заговорниците) не искали да действат без неговото съгласие и благословия. Оуен Фосоуей, лорд на замъка Сайдер, бил пратен под прикритието на мрака да събуди принца и да го доведе в подземието, за да могат заговорниците да го уведомят за плановете си. Кроткият някога принц изобщо не се поколебал, когато лорд Ънуин Пийки му поднесъл разпореждане за екзекутирането на Хю Чука Коравия и Улф Белия, а веднага го утвърдил с печата си.

Хората може да заговорничат, да планират и да кроят схеми, но нямало да е зле и да се помолят, защото никой направен от човек план не е издържал на прищевките на боговете. Два дни по-късно, на самия ден, в който Шиповете замисляли да ударят, Тъмбълтън се разбудил посред нощ от крясъци и викове. Лагерите извън градските стени горели. Колони бронирани рицари прииждали от север и запад и се вихрела касапница, облаците сипели дъжд от стрели и един дракон връхлитал над тях, ужасен и свиреп.

Тъй започнала Втората битка при Тъмбълтън.

Драконът бил Морски дим, а ездачът му бил сир Адам Веларион, решен да докаже, че не всички копелета трябва да са обърни плащове. Как по-добре да го докаже от това да отнеме Тъмбълтън от Двамата предатели, чиято измяна го била опетнила? Певци твърдят, че сир Адам отлетял от Кралски чертог до Окото на боговете, където кацнал на свещения остров на Ликовете и потърсил съвета на Зелените хора. Ученият трябва да се ограничи до известния факт, а това, което знаем, е, че сир Адам летял далече и бързо, спускал се в замъци, големи и малки, чиито лордове били верни на кралицата, за да събере армия.

Много битки и схватки били водени вече в земите, наводнявани от Тризъбеца, и едва ли имало твърдина или село, които да не си били платили дълга в кръв… но Адам Веларион бил непреклонен и решителен, и красноречив, а речните лордове знаели много и много за ужасите, които сполетели Тъмбълтън. Докато сир Адам стане готов да връхлети над Тъмбълтън, имал близо четири хиляди души зад гърба си.

Бенджикот Блекууд, дванайсетгодишният лорд на Гарваново дърво, се отзовал, както и овдовялата Сабита Фрей, владетелката на Близнаците, с нейните баща и братя от дома Вайпрен. Лордовете Стантън Пайпър, Джозет от Малък лес, Дерик Дари и Лайънъл Дедингс събрали свежи набори от побелели старци и неопитни момчета, макар всички да били понесли тежки загуби в битките през есента. Хюго Ванс, младият лорд на Приюта на пътника, дошъл с триста мъже от своите, плюс наемниците на Тромбо Черния от Мир.

Най-забележително от всичко, домът Тъли също се включил във войната. Спускането на Морски дим над Речен пад най-сетне убедило въздържащия се дотогава сир Елмо Тъли да свика знамената си за кралицата, въпреки желанията на прикования към леглото му дядо лорд Гроувър. „Дракон в нечий двор прави чудеса, които разсейват съмненията на човек“, съобщава се, че казал сир Елмо.

Голямата войска на лагер около стените на Тъмбълтън надвишавала числено нападателите, но те отдавна били на едно място. Дисциплината им била разхлабена (пиянството било ежедневие в лагера, казва Великият майстер Мункун, а болести също пуснали корен), смъртта на лорд Ормунд Хайтауър ги оставила без водач, а лордовете, които пожелали да командват на негово място, били в раздор помежду си. Толкова били погълнати от собствените си конфликти и съперничества, че почти забравили за истинските си врагове. Нощното нападение на сир Адам ги заварило напълно неподготвени. Преди мъжете в армията на принц Дерон дори да са разбрали, че ги нападат, врагът бил между тях; посичали ги докато залитали от палатките си, докато оседлавали конете си, докато се мъчели да навлекат бронята си и да закопчаят оръжейните си колани.

Най-опустошителен от всичко бил драконът. Морски дим връхлитал отново и отново, бълвайки пламъци. Сто палатки скоро лумнали, дори великолепните копринени павилиони на сир Хобарт Хайтауър, лорд Ънуин Пийки и на самия принц Дерон. Град Тъмбълтън също не бил пощаден. Дюкяните, домовете и септите, които оцелели първия път, били погълнати от драконовия пламък.

Дерон Таргариен спял в палатката си, когато започнала атаката. Улф Белия бил в Тъмбълтън, отспивал пиянска нощ в един хан, наречен „Похотливият борсук“, който си присвоил. Хю Чука Коравия също така бил зад градските стени, в легло с вдовицата на един рицар, убит в първата битка. И трите дракона били извън града, в полята оттатък лагерите.

Макар да положили усилия да събудят Улф Белия от пиянската му дрямка, оказало се невъзможно да стане. Позорно се претърколил под една маса и хъркал през цялата битка. Хю Чука Коравия реагирал по-бързо. Полугол, той се втурнал по стъпалата на двора и завикал да му донесат чука, бронята и кон, за да може да препусне навън и да яхне Вермитор. Хората му се разтичали, докато Морски дим палел конюшните. Но лорд Джон Рокстън, който взел спалнята на лорд Футли заедно с жената на лорд Футли, вече бил на двора.

Когато зърнал Хю Коравия, Рокстън видял шанса си и рекъл:

— Лорд Чук, моите съболезнования.

Чука се обърнал и изръмжал:

— За какво?

— Вие умряхте в битката — отвърнал Джон Дръзкия, извадил Създателя на сираци, натикал го дълбоко в корема на Чука и разпорил копелето от слабините до гърлото.

Десетина от хората на Хю Коравия дотичали навреме, за да го видят как умира. Дори валирианска стомана като Създателя на сираци не помага много на човек, когато е един срещу десет. Джон Рокстън Дръзкия убил трима, преди и той да бъде убит. Казват, че умрял, когато кракът му се подхлъзнал на изсипалите се черва на Хю Чука, но тази подробност може би е прекалено иронична, за да е вярна.

Три противоречащи си описания има за начина, по който загинал принц Дерон Таргариен. Най-познатото твърди, че принцът се измъкнал с олюляване от павилиона си с пламнала нощница и бил убит от мирския наемник Тромбо Черния, който размазал лицето му с един замах на шипестия си боздуган. Тъкмо тази версия била предпочитаната от Тромбо Черния, който я разправял наляво и надясно. Втората версия е повече или по-малко същата, освен че принцът бил убит с меч, а не с боздуган, и убиецът му не бил Тромбо Черния, а някой неизвестен войник, който най-вероятно не е и разбрал кого е убил. В третия вариант храброто момче, известно като Дерон Сърцатия, дори не успяло да излезе навън, а умряло, когато горящият му павилион се срутил отгоре му. Това е версията, предпочетена както от „Истинното сказание“ на Мункун, така и от нас[14].

Горе в небето Адам Веларион е можел да види как битката под него върви към разгром. Двама от тримата вражески драконови ездачи били мъртви, но е нямало как да го знае. Можел е обаче несъмнено да види вражеските дракони. Неоковани, те били държани извън градските стени, свободни да летят и ловуват когато пожелаят. Среброкрил и Вермитор често спели увити един около друг в полята южно от Тъмбълтън, докато Тесарион спяла и се хранела в лагера на принц Дерон западно от града, няма и на сто разтега от павилиона му.

Драконите са същества на огън и кръв; и трите се разбудили, щом битката изригнала наоколо им. Разказват, че стрелец с арбалет метнал метална стрела към Среброкрил, а четирийсет конни рицари обкръжили Вермитор с мечове, пики и брадви, с надеждата да го убият, докато е полузаспал и на земята. Заплатили за тази глупост с живота си. Другаде на полето Тесарион излетяла във въздуха и захрачила огън, а Адам Веларион обърнал Морски дим да я пресрещне.

Драконовите люспи са до голяма степен (макар и не напълно) непроницаеми за огън; предпазват по-уязвимата плът и мускулатура отдолу. С възрастта люспите на един дракон се удебеляват и стават по-твърди, което осигурява още по-голяма защита, докато пламъците му горят по-горещи и по-буйни (докато пламъците на едно новоизлюпено могат да запалят слама, то пламъците на Балерион и Вхагар в пълната им мощ биха могли и са разтапяли стомана и камък). Поради това, когато два дракона се срещнат в смъртоносен двубой, те често прилагат оръжия, различни от пламъка: нокти, черни като желязо, дълги като мечове и остри като бръсначи, челюсти толкова мощни, че могат да прехапят дори стоманена броня на рицар, опашки като камшици, за чиито пердашещи удари се знае, че трошат фургони на трески, прекършват гръбнака на коне и отпращат хора на петдесет стъпки във въздуха.

Битката между Тесарион и Морски дим била различна.

Историята нарича борбата между крал Егон Втори и неговата сестра Ренира Танца на драконите, но само при Тъмбълтън дракони изобщо са танцували истински. Тесарион и Морски дим били млади дракони, по-подвижни във въздуха от по-старите си родственици. Отново и отново връхлитали един срещу друг, само за да свърне настрани единият или другият в последния миг. Реели се като орли, връхлитали като ястреби, кръжали, щракали със зъби и ревали, храчели огън, но никога не се доближавали. Веднъж Синята кралица изчезнала в облачна пелена, за да се появи миг по-късно и да връхлети към Морски дим отзад, за да опърли опашката му с взрив кобалтов пламък. Междувременно Морски дим се обръщал, пикирал надолу и се извивал. В един миг бил под нея, после внезапно се завъртал в небето и се озовавал зад нея. Все по-високо и по-високо летели драконите, докато стотици ги гледали от покривите на Тъмбълтън. Един казал след това, че полетът на Тесарион и Морски дим приличал повече на любовен танц, отколкото на битка. Вероятно е бил това.

Танцът свършил, когато Вермитор се издигнал с рев в небето.

Почти стогодишен и голям колкото двата млади дракона взети заедно, бронзовият дракон с огромните жълто-кафяви криле бил разгневен, когато полетял нагоре, с кръв, димяща от десетина рани. Без ездач, той не различавал приятел от враг, тъй че развихрил яростта си над всички, бълвал пламък наляво и надясно, извръщал се освирепял към всеки, дръзнал да метне копие към него. Един рицар се опитал да избяга, но Вермитор го сграбчил с челюстите си, докато конят му продължил напред в галоп. Лордовете Пайпър и Дедингс, разположени на върха на ниско възвишение, изгорели със своите скуайъри, слуги и заклети щитове, когато Бронзовата ярост случайно ги забелязал.

Миг по-късно Морски дим връхлетял отгоре му.

Единствен от четирите дракона на полето в онзи ден Морски дим имал ездач. Сир Адам Веларион дошъл да докаже своята вярност, като унищожи Двамата предатели и техните дракони, а тук един бил под него, нападал хората, присъединили се към него за тази битка. Трябва да се е почувствал длъжен да ги защити, макар със сигурност да е знаел в сърцето си, че неговият Морски дим не би могъл да надделее над по-стария дракон.

Това не било танц, а бой до смърт. Вермитор едва излетял двайсет стъпки над бойното поле, когато Морски дим се врязал в него отгоре и го натикал с крясък в калта. Мъже и момчета се разбягали в ужас или били премазани, докато двата дракона се търкаляли и разкъсвали един друг. Опашки пердашели и криле биели във въздуха, но зверовете били толкова сплетени, че никой от двата не можел да се изтръгне на свобода. Бенджикот Блекууд наблюдавал борбата от коня си на петдесет разтега разстояние. Големината и тежестта на Вермитор били твърде много, за да може Морски дим да надвие, казал лорд Блекууд на Великия майстер Мункун много години по-късно, и той със сигурност щял да раздере сребристосивия дракон на късове… ако Тесарион не паднала отвисоко в същия този миг, за да се включи в боя.

Кой може да разбере сърцето на един дракон? Било ли е просто кръвожадност това, което тласнало Синята кралица да нападне? Дошла ли е женската на помощ на един от сражаващите се? Ако е така, на кого? Някои ще твърдят, че връзката между дракон и драконов ездач е толкова дълбока, че зверовете споделят любовта и омразата на своя господар. Но кой е бил съюзникът тук и кой — врагът? Различава ли дракон без ездач приятел от враг?

Никога няма да узнаем отговорите на тези въпроси. Единственото, което ни казва историята, е, че трите дракона се биели сред калта, кръвта и пушека на Втори Тъмбълтън. Морски дим умрял първи, когато Вермитор впил зъби във врата му и му откъснал главата. След това бронзовият дракон се опитал да излети с плячката все още в челюстите му, но раздраните му криле не могли да вдигнат тежестта му. След миг той рухнал и издъхнал. Тесарион, Синята кралица, доживяла до залез-слънце. На три пъти се опитала да се върне на небето и и трите пъти не успяла. В късния следобед изглеждала в агония, тъй че лорд Блекууд повикал най-добрия си стрелец с дълъг лък, известен като Били Бърли, който заел позиция на сто разтега разстояние (извън обхвата на пламъците на умиращия дракон) и пратил три стрели в окото ѝ, докато лежала безпомощна на земята.

По здрач боят свършил. Макар речните лордове да загубили по-малко от сто души, като в същото време избили над хиляда от мъжете от Староград и Предела, Вторият Тъмбълтън не би могъл да се сметне за пълна победа за нападателите, тъй като те не успели да завземат града. Стените на Тъмбълтън все още били непокътнати, а след като хората на краля се изтеглили вътре и затворили портите, силите на кралицата нямало как да направят пробив, защото не разполагали нито с обсадни машини, нито с дракони. Все пак развихрили голяма касапница над своите объркани и неорганизирани врагове, подпалили шатрите им, изгорили или пленили почти всичките им фургони, тръгнали си с три четвърти от бойните им коне, убили принца им и сложили края на два от драконите на краля.

Когато луната изгряла, речните лордове оставили полето на враните и се стопили назад в хълмовете. Един от тях, момчето Бен Блекууд, носел със себе си тялото на сир Адам Веларион, намерен мъртъв до своя дракон. Костите му щели да почиват в замъка Гарваново дърво осем години, но през 138 г. СЗ неговият брат, Алин, щял да се разпореди да бъдат върнати в Дрифтмарк и погребани в Хъл, родния му град. На гробницата му е всечена една-единствена дума: ВЕРЕН. Богато украсените ѝ букви се поддържат от ваяния на морско конче и мишка.

На заранта след битката Завоевателите на Тъмбълтън погледнали от градските стени и открили, че враговете им са си отишли. Мъртвите били разпръснати около града, а между тях лежали проснати труповете на три дракона. Един останал: Среброкрил, носачът на Добрата кралица Алисан в стари времена, излетяла нависоко, когато клането започнало, кръжала над бойното поле часове наред, реела се в горещите ветрове, вдигащи се от пожарите долу. Чак след стъмване се спуснала и кацнала до убитите си братовчеди. По-късно певци щели да разказват как тя три пъти вдигнала крилото на Вермитор с муцуната си, сякаш за да го накара да полети отново, но това най-вероятно е легенда. Изгряващото слънце щяло да я завари да шляпа вяло през полето и да се храни с изгорените останки от коне, мъже и волове.

Осем от тринайсетте Шипа лежали мъртви, между които лорд Оуен Фосоуей, Марк Амброуз и Джон Рокстън Дръзкия. Ричард Родън бил улучен със стрела във врата и щял да умре на следващия ден. Четирима от заговорниците останали, между тях сир Робърт Хайтауър и лорд Ънуин Пийки. И макар Хю Чука Коравия да умрял, а с него и бляновете му за кралство, вторият Предател останал. Улф Белия се събудил от пиянския си сън, за да разбере, че е последният драконов ездач и притежател на последния дракон.

— Чука е мъртъв, и твоето момче също — казал уж лорд Пийки. — Остана ми само ти.

Когато лорд Пийки го попитал за намеренията му, Белия отвърнал:

— Настъпваме, точно както ти искаше. Ти взимаш града, аз ще взема проклетия трон, какво ще кажеш?

На другата сутрин сир Хоберт Хайтауър го навестил, за да обсъдят подробностите за щурма срещу Кралски чертог. Донесъл две бурета вино като дар, едно с дорнско червено и едно с арборско златно. Макар Улф Пияндето никога да не вкусвал вино, което не харесвал, знаело се, че бил пристрастен към по-сладки сортове. Несъмнено сир Хоберт се надявал, че ще отпива горчиво червено, докато лорд Улф излочи арборското златно. Но нещо в поведението на Хайтауър — потял се, пелтечел и бил някак прекалено въодушевен, свидетелствал по-късно скуайърът, който ги обслужвал — изострило подозренията на Белия. Бдителен, той заповядал дорнското червено да се задели за по-късно и настоял сир Хоберт да сподели арборското златно с него.

Историята няма много добри неща, които да каже за сир Хоберт Хайтауър, но никой не може да оспори начина, по който е умрял. Вместо да предаде съмишлениците си Шиповете, той оставил скуайъра да напълни чашата му, отпил и помолил за още. След като видял, че Хайтауър пие, Улф Пияндето останал верен на името си, като ударил три чаши, преди да започне да се прозява. Отровата във виното била лека. Когато лорд Улф отишъл да спи, за да не се събуди повече, сир Хоберт скочил на крака и се опитал да повърне, но твърде късно. Сърцето му спряло след час. „Никой мъж не се е плашил от меча на сир Хоберт — казва за него Гъбата, — но винената му чаша бе по-смъртоносна от валирианска стомана.“

След това лорд Ънуин Пийки предложил хиляда златни дракона на всеки рицар с благородно потекло, който би могъл да овладее Среброкрил. Трима мъже изразили готовност. Когато на първия му разпрали бронята, а вторият бил изгорен до смърт, третият премислил. По това време армията на Пийки, останките от голямото воинство, което принц Дерон и лорд Ормунд Хайтауър довели чак от Староград, се разпадала на късове, докато от Тъмбълтън бягали десетки и десетки дезертьори с всичката плячка, която можели да носят. Навел глава пред поражението, лорд Ънуин събрал лордовете и командирите си и заповядал отстъпление.

Обвиненият обърни плащ Адам Веларион, роден като Адам от Хъл, спасил Кралски чертог от враговете на кралицата… с цената на собствения си живот. Но кралицата изобщо не узнала за доблестта му. Бягството на Ренира от Кралски чертог било затормозено от трудности. При Росби тя заварила портите на замъка залостени при идването ѝ, по заповед на младата жена, чиито наследствени права тя прехвърлила на един по-млад брат. Кастеланът на лорд Стоукуорт ѝ предложил гостоприемство, но само за една нощ.

— Ще дойдат за вас — предупредил той кралицата, — а нямам силата да им се противопоставя.

Половината ѝ златни плащове дезертирали по пътя, а една нощ лагерът ѝ бил нападнат. Макар рицарите ѝ да отбили нападателите, сир Бейлон Бърч бил убит със стрела, а сир Лайънъл Бентли, млад рицар от Гвардията на кралицата, понесъл удар в главата, който разпукал шлема му. Издъхнал бълнувайки на следващия ден. Кралицата продължила упорито към Дъскъндейл.

Домът Дарклин бил между най-силните поддръжници на Ренира, но цената на тази вярност се оказала висока. Лорд Гунтор загубил живота си в служба на кралицата, както и чичо му Стефон. Самият Дъскъндейл бил опустошен от сир Кристън Коул. Нищо чудно, че вдовицата на лорд Гунтор никак не се зарадвала, когато Нейна милост се появила пред портите ѝ. Само намесата на сир Харолд Дарки убедила лейди Мередит изобщо да допусне кралицата зад стените си (Дарки били далечни родственици на Дарклин, а сир Харолд някога служил като скуайър на покойния сир Стефон), и то само при условие, че няма да се задържи дълго.

Озовала се благополучно зад стените на Тъмния форт с изглед към пристанището, Ренира заповядала на майстера на лейди Дарклин да извести Великия майстер Жерардис на Драконов камък, като го помолила веднага да изпрати кораб, който да я откара до дома. Три гарвана излетели, уверяват градските хроники… но дните отминавали и никакъв кораб не се появил. Нито дошъл някакъв отговор от Жерардис на Драконов камък и разгневената кралица започнала отново да се съмнява във верността на своя Велик майстер.

Другаде кралицата имала повече късмет. От Зимен хребет Креган Старк я уверил с писмо, че ще прати войска на юг колкото може по-скоро, но предупредил, че щяло да му отнеме известно време да събере хората си „защото владенията ми са просторни и с идващата зима трябва на всяка цена да приберем жътвата, иначе ще гладуваме, когато дойдат снеговете“. Севернякът обещал на кралицата десет хиляди мъже „по-млади и по-свирепи от моите Зимни вълци“. Девата на Долината също предложила помощ, когато се отзовала от зимния си замък, Лунните порти… но след като планинските проходи били затворени от снега, рицарите ѝ трябвало да дойдат по море. Ако домът Веларион би могъл да прати кораби до Града на гларуса, написала лейди Джейни, щяла веднага да прати войска до Дъскъндейл. Ако не, налагало се да наеме кораби от Браавос и Пентос, а за това щели да ѝ трябват пари.

Кралица Ренира нямала нито злато, нито кораби. Когато пратила лорд Корлис в тъмниците, загубила флотата си, а от Кралски чертог избягала в страх за живота си без пукната пара. Отчаяна и уплашена, Нейна милост крачела по стените на замъка Дъскъндейл обляна в сълзи и все повече побелявала и измършавяла с всеки ден. Не можела да спи и не се хранела. Нито можела да понесе да бъде разделена от принц Егон, последния ѝ жив син; ден и нощ момчето оставало до нея „като малка бледа сянка“.

Когато лейди Мередит дала ясно да се разбере, че кралицата е прекалила с гостоприемството ѝ, Ренира се принудила да продаде короната си, за да събере пари за превоз на един браавоски търговски кораб, „Виоланде“. Сир Харолд Дарки я подканял да потърси убежище при лейди Арин в Долината, сир Медрик Мандърли се опитал да я убеди да придружи него и брат му сир Торен до Бял пристан, но Нейна милост отказала и на двамата. Била непреклонна да се върне на Драконов камък. Там щяла да намери драконови яйца, казала тя на лоялистите си; трябвало да си има друг дракон, иначе всичко било загубено.

Силни ветрове тласнали „Виоланде“ по-близо до бреговете на Дрифтмарк, отколкото може да ѝ се е искало, и на три пъти кралицата преминала на един вик разстояние от бойните кораби на Морската змия, но Ренира се постарала да останат извън полезрението. Накрая браавосецът спрял в пристана под Драконовата планина по вечерния прилив. Кралицата пратила гарван от Дъскъндейл да извести за идването си и заварила чакащ ескорт, когато слязла на брега със сина си Егон, придворните си дами и трима рицари от Гвардията на кралицата (златните плащове, които яздили с нея от Кралски чертог, останали в Дъскъндейл, докато хората на Мандърли останали на борда на „Виоланде“, на път за Бял пристан).

Дъжд валяло, когато свитата на кралицата слязла на брега, почти не се виждали хора из пристанището. Дори пристанищните бордеи изглеждали тъмни и празни, но Нейна милост не го забелязала. Болна в тяло и дух, съкрушена от измяна, Ренира Таргариен искала само да се върне в личното си седалище, където си въобразявала, че тя и синът ѝ ще са в безопасност. Не знаела кралицата, че ѝ предстои да понесе последната и най-тежка измяна.

Ескортът ѝ, четирийсет въоръжени мъже, се командвал от сир Алфред Бруми, един от мъжете, оставени когато Ренира предприела своя щурм на Кралски чертог. Бруми бил най-старшият от рицарите на Драконов камък, след като влязъл в гарнизона още при царуването на Стария крал. Като такъв, той очаквал да бъде назначен за кастелан, когато Ренира тръгнала да завладее Железния трон… но мрачният и кисел нрав на сир Алфред не вдъхвал нито обич, нито доверие, казва ни Гъбата, тъй че кралицата го пренебрегнала в полза на по-приветливия и любезен сир Робърт Куинс. Когато Ренира попитала защо сир Робърт не е дошъл да я посрещне, сир Алфред отвърнал, че кралицата щяла да види „нашия дебел приятел“ в замъка.

И го видяла… макар че овъгленият труп на Куинс бил изгорял до неузнаваемост. Само по големината му го познали, защото сир Робърт бил неимоверно дебел. Намерили го увиснал от бойниците на порталната къщичка до стюарда на Драконов камък, капитана на гвардията, майстор оръжейника… и главата и горната част от торса на Великия майстер Жерардис. Всичко под ребрата го нямало и червата на Великия майстер се полюшвали от разпрания му корем като изгорели черни змии.

Кръвта се отцедила от лицето на кралицата, щом видяла телата, но младият принц Егон пръв осъзнал какво означават.

— Майко, бягай — извикал, но твърде късно.

Хората на сир Алфред се нахвърлили върху защитниците на кралицата. Брадва разцепила главата на сир Харолд Дарки преди мечът му да може да излезе от ножницата, а сир Адриан Редфорт бил пронизан в гърба с копие. Само сир Лорет Лансдейл се задвижил достатъчно бързо, за да нанесе удар в защита на кралицата, посичайки първите двама, които връхлетели срещу него, преди самият той да бъде убит. С него умрял последният от Гвардията на кралицата. Когато принц Егон сграбчил меча на сир Харолд, сир Алфред пренебрежително избил оръжието от ръцете му.

Момчето, кралицата и придворните дами били подкарани през портите на Драконов камък. Там (както го е написал Гъбата тъй забележително много години по-късно) се озовали лице в лице с „един мъртвец и един умиращ дракон“.

Люспите на Слънцеплам все още блестели на слънчевата светлина, но както се бил проснал на обгорения черен валириански камък на двора, ясно можело да се разбере, че умира, той, който бил преди най-великолепният дракон, виждан някога да лети в небесата на Вестерос. Крилото, почти откъснато от тялото от Мелейс, стърчало под неестествен ъгъл, а едва зарасналите рани по гърба му все още димели и кървели. Лежал навит на кълбо. Когато се размърдал и вдигнал глава, огромни рани се видели по шията му, където друг дракон откъснал парчета от плътта му. По корема му имало места, където струпеи били заменили люспите, а където трябвало да е дясното му око, имало само празна дупка, покрита със засъхнала кръв.

Човек трябва да се запита, както Ренира със сигурност се е запитала, как се е стигнало до това.

Сега ние знаем много и много неща, които кралицата не е знаела. За това трябва да сме благодарни на Великия майстер Мункун, защото неговото „Истинно сказание“, основаващо се до голяма степен на описанието на Великия майстер Орвил, разкрива как Егон Втори дошъл до Драконов камък.

Лорд Ларис Стронг Кривото стъпало бил този, който измъкнал краля и децата му от града, когато драконите на кралицата се появили в небесата над Кралски чертог. За да не преминат през някоя от портите на града, където е можело да ги видят и запомнят, лорд Ларис ги извел през някакъв таен проход на Мегор Жестокия, за който само той знаел.

Лорд Ларис бил този, който наредил бегълците да се разделят също така, тъй че ако един бъде хванат, другите да могат да се измъкнат на свобода. На сир Рикард Торн било заповядано да предаде двегодишния принц Мелор на лорд Хайтауър. Принцеса Джеера, мило и простодушно шестгодишно момиченце, била поставена под опеката на сир Уилис Фел, който се заклел да я отведе благополучно до Бурен край. Никой от двамата не знаел накъде е тръгнал другият, тъй че никой не можел да издаде другия, ако бъде заловен.

И само Ларис знаел, че кралят, съблякъл изящните одежди и загърнат в мръсен рибарски плащ, бил скрит между товар с треска на рибарска лодка под грижата на един незаконороден рицар с родственици на Драконов камък. Щом научела, че краля го няма, преценил Кривото стъпало, Ренира със сигурност щяла да прати хора да го заловят… но една лодка не оставя следи по вълните, а малко ловци щели изобщо да се сетят да потърсят Егон на острова на сестра му, в самата сянка на нейната крепост. Всичко това Великият майстер Орвил чул от устата на самия лорд Стронг, казва ни Мункун.

И там е можел да си остане Егон, скрит, но напълно безвреден, да притъпява болката с вино и да крие белезите от изгорено под тежко наметало, ако Слънцеплам не успял да стигне до Драконов камък. Бихме могли да се запитаме какво го е привлякло да се върне на Драконов камък, както мнозина са направили. Дали раненият дракон с полузарасналото си прекършено крило е бил тласнат от някакъв първичен инстинкт да се върне на родното си място, димящия планински връх, където е излязъл от яйцето си? Или по някакъв начин е усетил присъствието на крал Егон на острова, отвъд дълги левги и бурно море, и да отлети там, за да се събере отново със своя ездач? Септон Юстас стига дотам да предположи, че Слънцеплам е усетил отчаяната нужда на Егон. Но кой може да претендира, че разбира сърцето на един дракон?

След като злочестата атака на сир Уолис Мутън го прогонила извън Врански приют, историята губи от погледа си Слънцеплам за повече от половин година (някои приказки, разправяни в замъците на Краб и Брюн, намекват, че драконът може да е намерил убежище в тъмните борови гори и пещери на нос Пукнат нокът за част от това време). Откъснатото му крило се възстановило достатъчно, за да лети, но зараснало накриво и останало слабо. Слънцеплам не можел повече да се рее, нито да остава за дълго във въздуха, а се налагало да лети с усилие, дори на къси разстояния. Шутът Гъбата казва, жестоко, че докато повечето дракони се движели през небето като орли, Слънцеплам станал не повече от „едно голямо златно бълващо огън пиле, подскачащо и пърхащо от хълм на хълм“.

И все пак това „бълващо огън пиле“ прехвърлило водите на залива Черна вода… защото тъкмо Слънцеплам бил този, който видели моряците на „Несария“ да напада Сив призрак. Сир Робърт Куинс обвинил Канибала… но Том Сплетен език, пелтек, който чувал повече, отколкото казвал, напил волантинците с ейл и си отбелязал всичките пъти, когато споменали златните люспи на нападателя. Канибала, както той добре знаел, бил черен като въглен. И така двамата Том и техните „братовчеди“ (полуистина, тъй като само сир Марстън имал обща кръв с тях, бидейки копелето на сестрата на Том Сплетена брада от рицаря, който ѝ отнел девствеността) отплавали в малката си лодка, за да издирят убиеца на Сив призрак.

Изгореният крал и осакатеният дракон намерили нова решимост един в друг. От една скрита бърлога на пустинните склонове на Драконовата планина Егон се осмелявал да пристъпи навън всеки ден на разсъмване, за да се понесе отново към небето за първи път след Врански приют, докато двамата Том и техният братовчед Марстън Водите се върнали на другата страна на острова, за да подирят мъже, готови да им помогнат да завземат замъка. Дори на Драконов камък, от дълго време седалище и крепост на кралица Ренира, имало мнозина, които не обичали кралицата по различни причини. Някои скърбели за братя, синове и бащи, загинали по време на Посева или в Битката при Гърлото, някои се надявали на плячка или награда, докато други вярвали, че син трябва да е преди дъщеря и давали предимство на Егон.

Кралицата взела най-добрите си хора с нея в Кралски чертог. На своя остров, защитен от корабите на Морската змия и високите си валириански стени, Драконов камък изглеждал непревземаем, тъй че гарнизонът, който Нейна милост оставила да го брани, бил малък, съставен главно от мъже, за които се преценило, че не могат да бъдат полезни за нещо друго: побелели старци и зелени момчета, хора мудни и сакати, мъже, възстановяващи се от рани, мъже със съмнителна вярност, мъже, подозирани в страхливост. Начело на тях Ренира поставила сир Робърт Куинс, способен мъж, но остарял и надебелял.

Куинс бил непоколебим поддръжник на кралицата, всички са единодушни, но някои от подчинените му не били толкова лоялни, таели определени негодувания и недоволства заради стари неправди, реални или въображаеми. Най-изтъкнатият между тях бил сир Алфред Бруми. Бруми се оказал повече от готов да измени на кралицата си в замяна на обещание за лордска титла, земи и злато в случай, че Егон Втори си върне трона. Дългата му служба в гарнизона му позволила да даде подробни сведения на хората на краля за силите и слабостите на Драконов камък, кои стражи може да бъдат подкупени или спечелени и кои трябва на всяка цена да бъдат убити или затворени.

Когато дошло, падането на Драконов камък отнело по-малко от час. Хора, подведени от Бруми, отворили една задна врата в часа на призраците, за да пуснат сир Марстън Водите, Том Сплетен език и хората им да се промъкнат в замъка незабелязани. Докато една група завзела оръжейната, а друга пленила и затворила в ареста верните стражи и войници на Драконов камък, сир Марстън изненадал Великия майстер Жерардис в гарванарника му, за да не изнесе някой гарван вестта за нападението. Самият Алфред завел хората, които нахлули в покоите на кастелана и изненадали сир Робърт Куинс. Докато Куинс се мъчел да се надигне от леглото си, Бруми забил копие в огромния му бял корем. Гъбата, който познавал и двамата добре, твърди, че сир Алфред изпитвал неприязън и негодувание към сир Робърт. На това може да се вярва, защото ударът бил нанесен с такава сила, че копието излязло през гърба на сир Робърт, минало през пухения дюшек и сламеника и се забило в пода отдолу.

Само в едно отношение планът се объркал. Когато Том Сплетен език и неговите главорези заблъскали по вратата на спалнята на лейди Бела, за да я пленят, момичето се измъкнало през прозореца, притичало по покривите и стените долу и стигнало на двора. Хората на краля се погрижили да поставят охрана на конюшнята, където се държали драконите на замъка, но Бела била отраснала в Драконов камък и знаела входове и изходи, които те не знаели. Докато преследвачите ѝ я догонят, вече била махнала веригите на Лунна танцьорка и стегнала седлото на нея.

И тъй станало, че когато крал Егон II прелетял със Слънцеплам над димящия връх на Драконова планина и започнал да се спуска, за да влезе триумфално в замъка, нагоре се извисила да го посрещне Бела Таргариен, дъщеря на принц Демън от лейди Лена, безстрашна като баща си.

Лунна танцьорка бил млад дракон, светлозелен, със седефени рогове, гребен и ребра на крилете. Ако не се броели големите ѝ криле, не била по-голяма от боен кон и тежала дори по-малко. Била много бърза обаче, а Слънцеплам, макар и много по-голям, все още се мъчел с криво зарасналото си крило, а и бил понесъл нови рани от Сив призрак.

Срещнали се в мрака преди разсъмване, сенки в небето, огрели нощта с огньовете си. Лунна танцьорка избегнала пламъците на Слънцеплам, избегнала челюстите му, стрелнала се под дращещите му във въздуха нокти, после заобиколила и връхлетяла над по-големия дракон отгоре, като отворила дълга димяща рана по гърба му и разкъсала раненото му крило. Наблюдаващите долу казали, че Слънцеплам залитал пиянски във въздуха, мъчейки се да се задържи високо, докато Лунна танцьорка се обърнала и полетяла обратно към него, храчейки огън. Слънцеплам отвърнал с взрив от златен пламък, толкова ярък, че огрял двора долу като второ слънце, взрив, който поразил Лунна танцьорка право в очите. Най-вероятно младата драконка била заслепена в онзи миг, но продължила напред и се блъснала в Слънцеплам в плетеница от криле и нокти. Докато падали, Лунна танцьорка кълвяла и кълвяла врата на Слънцеплам, късала залъци плът, а по-старият дракон впил ноктите си в корема ѝ. Обгърната в огън и дим, заслепена и кървяща, Лунна танцьорка биела отчаяно с криле, докато се мъчела да се отскубне, но това само забавило падането им.

Зяпачите на двора се разбягали в паника, а двата дракона се стоварили с грохот на коравия камък и продължили да се бият. На земята бързината на Лунна танцьорка се оказала безполезна срещу големината и тежестта на Слънцеплам. Зеленият дракон се отпуснал безжизнено. Златният дракон изкрещял победоносно и се опитал да се вдигне отново, но рухнал и гореща кръв бликнала от раните му.

Крал Егон скочил от седлото още когато драконите били на двайсет стъпки от земята и счупил и двата си крака. Лейди Бела останала с Лунна танцьорка през цялото време. Обгорено и пребито, момичето все пак намерило сили да освободи веригите на седлото си и да изпълзи настрана, докато драконът ѝ се свивал в последните смъртни спазми. Когато Алфред Бруми извадил меча си, за да я посече, Марстън Водите изтръгнал оръжието от ръката му. Том Сплетен език я отнесъл при майстера.

Така крал Егон Втори спечелил родовото седалище на дома Таргариен, но цената, която платил, била ужасна. Слънцеплам никога повече нямало да лети. Останал на двора, хранел се с леша на Лунна танцьорка, а сетне с овце, убивани за него от гарнизона. А Егон Втори преживял остатъка от живота си в голяма болка… макар че в негова чест, когато Великият майстер Жерардис му предложил млякото на мака, отказал.

— Няма да вървя отново по този път — казал. — Не съм такъв глупак, че да пия всяка отвара, която можеш да ми приготвиш. Ти си креатура на сестра ми.

По заповед на краля веригата, която принцеса Ренира откъснала от врата на Великия майстер Орвил и дала на Жерардис, сега била използвана, за да го обесят. Не му дали бързия край с рязкото падане и прекършване на врата, а бавно удушаване, докато ритал и пъшкал за въздух. На три пъти, когато бил почти умрял, го пускали и го оставяли да си поеме дъх, за да го увесят отново. След третия път бил изкормен и провесен пред Слънцеплам, за да може драконът да се нагости с краката и вътрешностите му, но кралят заповядал да се остави достатъчно от Великия майстер, за „да може да поздрави милата ми сестра при завръщането ѝ“.

Скоро след това, докато кралят лежал в голямата зала на Каменния барабан, със счупените му крака вързани и стегнати с шини, пристигнал първият от гарваните на кралица Ренира от Дъскъндейл. Когато Егон научил, че сестра му щяла да се върне на „Виоланде“, заповядал на сир Алфред Бруми да подготви „подходящо посрещане“.

Всичко това се знае от нас сега. Нищо от това не се е знаело от кралицата, когато стъпила на брега в капана на брат си.

Септон Юстас (който никак не обичал кралицата) ни казва, че Ренира се засмяла, когато видяла грохналия Слънцеплам Златния. „Чие дело е това? — приписва ѝ той, че казала. — Трябва да му благодарим.“ Гъбата (който много обичал кралицата) ни разправя друго. В неговото описание Ренира казва: „Как се е стигнало до това?“. Двете описания са единодушни, че следващите думи били изречени от краля.

— Сестро — извикал той от един балкон.

След като не можел да ходи, нито дори да стои, изнесли го там в стол. Бедрото, разбито при Врански приют, оставило Егон превит и изгърбен, чаровното му някога лице било подпухнало от млякото на мака, белези от изгорено покривали половината му тяло. Все пак Ренира го познала веднага и казала:

— Скъпи братко. Надявах се, че си мъртъв.

— След теб — отвърнал Егон. — Ти си по-стара.

— Радвам се да разбера, че помниш това — отвърнала Ренира. — Изглежда, сме твои пленници… но не мисли, че ще ни държиш дълго. Верните ми лордове ще ме намерят.

— Ако претърсят седемте ада, може би — отговорил кралят, докато хората му изтръгнали Ренира от ръцете на сина ѝ. Според някои описания сир Алфред Бруми я хванал за ръката, други назовават двамата Том, Сплетена брада, бащата, и Сплетен език, сина. Сир Марстън Водите също свидетелствал, облечен в бяло наметало, защото крал Егон го назначил за свой Кралски гвардеец заради храбростта му.

Но нито Водите, нито някой от другите рицари и лордове на двора не изрекли ни дума против, когато крал Егон Втори поднесъл сестра си на своя дракон. Слънцеплам, разправят, отпървом не проявил интерес към приношението, докато Бруми не убол гърдата на кралицата с камата си. Миризмата на кръв възбудила дракона, който подушил Нейна милост, после я окъпал с огнен лъх, толкова внезапно, че наметалото на сир Алфред пламнало и той скочил назад. Ренира Таргариен имала време да вдигне глава към небето и да изкрещи едно последно проклятие към своя брат, преди челюстите на Слънцеплам да се стегнат около нея и да откъснат ръката и рамото ѝ.

Септон Юстас ни казва, че златният дракон изгълтал кралицата на шест хапки, оставяйки само левия ѝ крак под пищяла „за Странника“. Елинда Масей, най-младата и нежната от придворните дами на Ренира, уж си извадила очите при гледката, докато синът на кралицата Егон Младшия гледал, замръзнал от ужас. Ренира Таргариен, Радостта на Владението и Половингодишна кралица, напуснала този покров от сълзи на двайсет и втория ден от десетата луна на 130-тата година след Завоеванието на Егон. Била на трийсет и три години.

Сир Алфред Бруми предложил да убият и принц Егон също тъй, но крал Егон го забранил. Едва на десет, момчето можело тепърва да има стойност като заложник, заявил той. Макар сестра му да била мъртва, все още имала поддръжници, с които на всяка цена трябвало да се справят, преди Негова милост да се надява да седне отново на Железния трон. Тъй че на принц Егон сложили пранги на врата, китката и глезена и го отвели долу в тъмниците под Драконов камък. На придворните дами на покойната кралица, тъй като били с благородно потекло, им дали килии в кулата Морския дракон, за да чакат да ги откупят.

— Времето за криене свърши — заявил крал Егон II. — Нека гарваните полетят, за да узнае владението, че претендентката е мъртва и техният истински крал се завръща у дома, за да си върне бащиния трон.

Смъртта на Драконите

Краткото и тъжно царуване на Егон II

— Времето за криене свърши — заявил крал Егон II на Драконов камък, след като Слънцеплам се нагостил със сестра му. — Нека гарваните полетят, за да узнае владението, че претендентката е мъртва и техният истински крал се завръща у дома, за да си върне бащиния трон.

Но дори истински крале може да открият, че някои неща по-лесно се обявяват, отколкото се постигат. Луната щяла да се издуе и стопи, и да се издуе отново, преди Егон II да се сбогува с Драконов камък.

Между него и Кралски чертог лежал остров Дрифтмарк, цялата ширина на залив Черна вода и десетки порещи вълните бойни кораби на Веларион. След като Морската змия бил „гост“ на Тристан Верния огън в Кралски чертог, а сир Адам паднал при Тъмбълтън, командването на флотите на Веларион сега било поето от брата на Адам, Алин, по-младия син на Мишката, дъщерята на корабостроителя, момче на петнайсет… но щял ли е да бъде приятел или враг? Неговият брат загинал, сражавайки се за кралицата, но същата тази кралица направила техния лорд пленник и самата тя била мъртва. До Дрифтмарк били пратени гарвани, предлагащи на дома Веларион опрощение за всичките предишни прегрешения, ако Алин от Хъл се представи на Драконов камък и се закълне във васална вярност… но докато и ако не се получел отговор, щяло да е глупост Егон II да се опита да мине през залива с кораб и да рискува да бъде пленен.

Нито искал Негова милост да плава до Кралски чертог. В дните след смъртта на неговата сестра кралят все още бил вкопчен в надеждата, че Слънцеплам може да си върне достатъчно сила, за да лети отново. Но драконът като че ли само отслабвал все повече и скоро раните по врата му започнали да вонят. Дори в пушека, който издишал, се долавяла мръсна миризма, а към края вече не ядял.

На деветия ден от дванайсетата луна на 130 г. СЗ величественият златен дракон, който бил славата на крал Егон, умрял във външния двор на Драконов камък, където паднал. Негова милост плакал и заповядал братовчедката му лейди Бела да бъде доведена от тъмниците и убита. Едва когато главата ѝ се озовала на дръвника той се спрял, понеже майстерът му припомнил, че майката на момичето била Веларион, дъщеря на Морската змия. Друг гарван полетял за Дрифтмарк, този път със закана: ако Алин от Хъл не се представи до две седмици, за да почете своя законен господар, братовчедката му лейди Бела щяла да загуби главата си.

На западните брегове на залив Черна вода междувременно Луната на тримата крале приключила внезапно, когато извън стените на Кралски чертог се появила армия. Повече от половин година градът живеел в страх от настъпващата войска на Ормунд Хайтауър… но когато атаката дошла, дошла не от Староград през Горчив мост и Тъмбълтън, а по кралския път от Бурен край. Борос Баратеон, чул за смъртта на кралицата, оставил наскоро забременялата си жена и четирите си дъщери, за да удари на север през кралския лес с шестстотин рицари и четири хиляди пехота.

Когато авангардът на Баратеон се появил оттатък поток Черна вода, Пастира заповядал на следовниците си да щурмуват реката и да попречат на лорд Борос да премине. Но едва стотици дошли този път да слушат този просяк, който проповядвал преди на десетки хиляди, а още по-малко се подчинили. На върха на Високия хълм на Егон скуайърът, който вече се наричал крал Тристан Верния огън, стоял на бойниците с Ларис Стронг и сир Перкин Бълхата, зяпнал към прииждащите редици на мъжете от бурните земи.

— Нямаме силата да се противопоставим на такова воинство, ваше величество — казал лорд Ларис на момчето, — но навярно думи могат да успеят там, където мечове ще се провалят. Пратете ме да преговарям с тях.

И тъй, Кривото стъпало бил пратен отвъд реката под мирно знаме, придружен от Великия майстер Орвил и Вдовстващата кралица Алисент.

Лордът на Бурен край ги приел в един павилион в края на кралския лес, докато хората му сечели дървета, за да строят салове за прехвърлянето на реката. Там кралица Алисент получила радостната вест, че нейната внучка Джеера, единственото оцеляло дете на сина ѝ Егон и дъщеря ѝ Хелена, е била доведена благополучно в Бурен край от сир Уилис Фел от Кралската гвардия. Вдовстващата кралица плакала със сълзи на радост.

Последвали измени и годежи, докато се стигнало до съгласие между лорд Борос, лорд Ларис и кралица Алисент, с Великия майстер Орвил за свидетел. Кривото стъпало обещал, че сир Перкин и неговите рицари ще се присъединят към мъжете от бурните земи за връщането на крал Егон Втори на Железния трон, при условието, че всички те освен Тристан ще бъдат опростени за всичките си прегрешения, в това число върховна измяна, бунт, кражба, убийство и изнасилване. Кралица Алисент се съгласила, че нейният син крал Егон ще направи лейди Касандра, най-голямата дъщеря на лорд Борос, своя нова кралица. Лейди Флорис, друга от дъщерите на негово благородие, щяла да бъде сгодена за Ларис Стронг.

Проблемът, който създавала флотата на Веларион, бил обсъден подробно.

— Трябва да привлечем Морската змия в това — казал лорд Баратеон. — Може би на стареца ще му хареса нова млада жена. Имам две дъщери, за които още не сме говорили.

— Той е трижди изменник — казала кралица Алисент. — Ренира никога нямаше да може да вземе Кралски чертог, ако не беше той. Негова милост синът ми няма да го е забравил. Искам го мъртъв.

— Той бездруго скоро ще умре — отвърнал лорд Ларис Стронг. — Нека да сключим мир с него сега и да го използваме за каквото можем. Щом всичко се уреди благополучно, ако нямаме повече нужда от дома Веларион, винаги можем да услужим на Странника.

И ето така се споразумели, най-срамно. Пратениците се върнали в Кралски чертог, а мъжете от бурните земи скоро ги последвали, като прехвърлили потока Черна вода без произшествия. Лорд Борос заварил градските стени неохранявани, портите незащитени, улиците и площадите празни, освен трупове. Когато се изкачил на Високия хълм на Егон, видял, че дрипавите знамена на скуайъра Тристан са смъкнати от бойниците и на тяхно място е вдигнато знамето със златния дракон на крал Егон II. Самата кралица Алисент излязла от Червената цитадела да го поздрави с добре дошъл, със сир Перкин Бълхата до нея.

— Къде е претендентът? — попитал лорд Борос, щом слязъл от коня във външния двор.

— Задържан и във вериги — отвърнал сир Перкин.

Закален от безброй гранични сблъсъци с дорнците и наскорошната си победоносна кампания срещу новия Крал Лешояд, лорд Борос Баратеон не губил време с възстановяването на Кралски чертог. След нощ на скромно празненство в Червената цитадела на другия ден той тръгнал срещу Хълма на Висения и „Краля Путчица“, Гемон Светлокосия. Колони бронирани рицари изкачили хълма от три страни, тъпчели уличната сган, наемници и пияници, които се били събрали около малкото кралче, и ги разпръснали. Младият монарх, който едва преди два дни отпразнувал петия си имен ден, бил откаран в Червената цитадела вързан на гърба на кон, окован и разплакан. Майка му вървяла зад него, стиснала ръката на жената от Дорн Силвена Пясъци и повела дълга колона от курви, вещици, джебчии, крадльовци и пияници, оцелелите останки от „двора“ на Светлокосия.

След това дошъл редът на Пастира. Предупреден от съдбата на курвите и малкия им крал, пророкът призовал своята „босонога армия“ да се събере около Драконовата яма и да защити Хълма на Ренис „с кръв и желязо“. Но звездата на Пастира била паднала. По-малко от триста се отзовали на повика му и много от тях се разбягали, когато започнал щурмът. Лорд Борос повел рицарите си нагоре от запад, докато сир Перкин и неговите рицари изкачили по-стръмния южен склон от Квартала на бълхите. Врязали се през тънките редици на бранителите сред развалините на Драконовата яма и намерили пророка между драконовите глави (вече отдавна загнили), обкръжен от кръг факли, все още проповядващ за гибел и опустошение. Когато зърнал лорд Борос на бойния му кон, Пастира изпънал чукана на отрязаната си ръка към него и го прокълнал.

— Ще се срещнем в ада преди тази година да изтече — извикал просещият брат.

Също като Гемон Светлокосия, взели го жив и го откарали до Червената цитадела окован във вериги.

Тъй бил върнат редът на Кралски чертог, донякъде. От името на нейния син, „нашия истински крал, Егон, Втори с това име“, кралица Алисент обявила комендантски час, с което ставало незаконно човек да бъде на улицата след стъмване. Градската стража била преустроена под командването на сир Перкин Бълхата, за да наложат комендантския час, докато сир Борос и неговите мъже от бурните земи охранявали градските порти и бойниците. Смъкнати от трите им хълма, тримата лъжливи „крале“ гаснели в тъмниците в очакване връщането на истинския крал. Това връщане обаче зависело от Веларионите на Дрифтмарк. Зад стените на Червената цитадела вдовстващата кралица Алисент и лорд Ларис Стронг предложили на Морската змия свободата му, пълно опрощение за измените му и място в малкия съвет на краля, ако прегъне коляно пред Егон Втори като негов крал и им предостави мечовете и платната на Дрифтмарк. Старецът обаче се оказал изненадващо упорит.

— Коленете ми са стари и сковани и не се прегъват лесно — отвърнал лорд Корлис, преди да постави своите условия. Поискал опрощение не само за себе си, а за всички, които се борели за кралица Ренира, и настоял освен това на Егон Младшия да бъде дадена ръката на принцеса Джеера в брак, за да може и двамата да бъдат обявени за наследници на крал Егон. — Кралството е разцепено на две — казал. — Трябва на всяка цена да го съединим отново.

Дъщерите на лорд Баратеон не го интересували, но поискал лейди Бела да бъде освободена веднага.

Кралица Алисент се разгневила от „наглостта“ на лорд Веларион, казва ни Мункун, особено от настояването му Егон на кралица Ренира да бъде обявен за наследник на нейния Егон. Понесла била загубата на двама от тримата си синове и единствената си дъщеря по време на Танца и не можела да понесе мисълта, че някой от синовете на съперничката ѝ трябвало да живее. Ядосана, Нейна милост напомнила на лорд Корлис, че два пъти е предлагала мирни условия на Ренира, но и двата пъти мирните ѝ опити били отхвърлени с презрение. На лорд Ларис Кривото стъпало се паднало да излее масло на неспокойните води, укротявайки кралицата с кротко напомняне за всичко, което обсъждали в шатрата на лорд Баратеон, и убеждавайки я да отстъпи пред предложенията на Морската змия.

На следващия ден лорд Корлис Веларион, Морската змия, коленичил пред кралица Алисент, докато тя седяла на долните стъпала към Железния трон, като пълномощница на своя син, и там врекъл на краля своята вярност и тази на своя дом. Пред очите на богове и хора вдовстващата кралица го дарила с кралско опрощение и го възстановила на старото му място в малкия съвет като адмирал и управител на корабите. Гарвани полетели за Дрифтмарк и Драконов камък да известят за споразумението… и тъкмо навреме, защото заварили младия Алин Веларион да събира корабите си за атака срещу Драконов камък, а крал Егон Втори се подготвял отново да обезглави братовчедка си Бела.

През последните дни на 130 г. СЗ крал Егон Втори най-сетне се върнал в Кралски чертог, придружен от сир Марстън Води, сир Алфред Бруми, двамата Том и лейди Бела Таргариен (все още във вериги, от страх, че може да нападне краля, ако бъде освободена). Ескортирани от дванайсет бойни галери на Веларион, те отплавали на един очукан стар търговски платноход, наречен „Мишката“, притежание и под командването на капитан Марилда от Хъл. Ако можем да се доверим на Гъбата, изборът на съда е бил преднамерен. „Лорд Алин можеше да откара краля у дома на борда на «Славата на лорд Етан» или «Утринна вълна», или дори «Момичето с подправките», но искаше да го видят, че се промъква в града на мишка — казва джуджето. — Лорд Алин беше безочливо момче и не обичаше своя крал.“

Връщането на краля изобщо не било триумфално. Тъй като все още не можел да ходи, Негова милост бил вкаран през Речната порта на закрита носилка и отнесен до Червената цитадела на Високия хълм на Егон през затихнал град, запустели улици, изоставени домове и разграбени дюкяни. Стръмните тесни стъпала на Железния трон също се оказали непосилни за него; оттук насетне възстановеният крал трябвало да води дворцовите заседания от резбован тапициран дървен стол в подножието на истинския трон, с одеяло около изкривените му натрошени крака.

Макар и страдащ от силна болка, кралят не се оттеглил отново в спалнята си, нито си позволил сънно вино или мляко на мака, а веднага се заел да обяви присъдата си над тримата „крале еднодневки“, властвали в Кралски чертог през Луната на Безумието. Скуайърът трябвало пръв да понесе гнева му и бил осъден да умре заради върховна измяна. Храбро момче, Тристан отначало се държал непокорно, когато го довлекли пред Железния трон, докато не видял сир Перкин Бълхата застанал с краля. Това го обезсърчило, казва Гъбата, но дори тогава младокът не пледирал за невинност, нито просил за милост, а попитал само дали може да бъде направен рицар преди да умре. Тази благодат крал Егон му подарил, при което сир Марстън Води помазал момъка (копеле като него) като сир Тристан Огън (тъй като Верния огън, името, с което момчето се удостоило, било сметнато за нахално), а сир Алфред Бруми отсякъл главата му с Блекфайър, меча на Егон Завоевателя.

Съдбата на „Краля Путчица“, Гемон Светлокосия, била по-щастлива. Едва навършило пет, момчето било пощадено заради младостта му и направено храненик на Короната. Майка му, Еси, която нахално си присвоила името „лейди Еселин“ през краткото царуване на сина ѝ, признала под изтезание, че бащата на Гемон не бил кралят, както твърдяла преди, а среброкос гребец от една търговска галера от Лис. Тъй като били с долно потекло и недостойни за меча, Еси и дорнската курва Силвена Пясък били обесени на бойниците на Червената цитадела заедно с двайсет и седем други членове на двора на „крал“ Гемон, окаяна сбирщина от крадци, пияници, просяци, курви и сводници.

Накрая крал Егон Втори насочил вниманието си към Пастира. Когато го довели пред Железния трон за осъждане, пророкът отказал да се разкае за престъпленията си или да признае измяна, а вдигнал чукана на липсващата си ръка към краля и казал на Негова милост: „Ще се срещнем в ада преди тази година да свърши“, същите думи, които изрекъл на Борос Баратеон при залавянето му. За тази наглост Егон заповядал да изтръгнат езика на Пастира с нажежени клещи, а след това осъдил него и „вероломните му следовници“ на смърт от огън.

През последния ден на годината двеста четирийсет и един от „босоногите агнета“, на ревностните и отдадени следовници на Пастира били намазани с катран и оковани за колове покрай широкия каменен път, минаващ източно от Площада на кърпача нагоре до Драконовата яма. Докато градските септи биели камбаните си, за да възвестят края на старата година и идването на новата, крал Егон Втори преминал по улицата (известна оттогава като Пътя на Пастира, вместо Улицата на хълма като преди) в носилката си, като рицарите му яздели от двете страни и поднасяли факлите си към пленените „агнета“, за да осветяват пътя му. Тъй Негова милост продължил нагоре по хълма до самия връх, където самият Пастир бил окован между главите на петте дракона. Поддържан от двама от своята Кралска гвардия, крал Егон се повдигнал от възглавниците си, докретал до пилона, където бил окован пророкът, и го запалил със собствената си ръка.

„Ренира Претендентката си отиде, драконите ѝ бяха мъртви, всички крале палячовци бяха паднали, и все пак кралството не позна мир“, написал септон Юстас скоро след това. След като сестра му била убита и единственият ѝ оцелял син бил пленник в двора му, крал Егон Втори можел с основание да очаква, че оставащата съпротива на управлението му ще се стопи… и може би е щяло да стане така, ако Негова милост се е бил вслушал в съвета на лорд Веларион и е бил дал всеобщо опрощение за всички лордове и рицари, подкрепили каузата на кралицата.

Уви, кралят не бил от склонните да прощават. Подтикван от майка си, вдовстващата кралица Алисент, Егон Втори бил решен да отмъсти на онези, които му изменили и го свалили от трона. Започнал със земите на Короната, като пратил хората си и мъжете от бурните земи на Борос Баратеон срещу Росби, Стоукуорт и Дъскъндейл, и околните замъци и села. Макар осъдените лордове, чрез своите стюарди и кастелани, да побързали да свалят знамето на Ренира и да вдигнат наместо него златния дракон на Егон, всеки поред бил доведен във вериги в Кралски чертог и принуден да се поклони ничком на краля. И не били освободени, докато не се съгласили да заплатят тежък откуп и да осигурят на Короната подходящи заложници.

Тази кампания се оказала голяма грешка, защото само втвърдила сърцата на хората на покойната кралица срещу краля. Скоро до Кралски чертог стигнали донесения за много воини, събиращи се в Зимен хребет, Бароутън и Бял пристан. В речните земи престарелият и прикован на легло лорд Гроувър Тъли най-сетне умрял (от удар от това, че накарал своя дом да се бие срещу законния крал при Втори Тъмбълтън, според Гъбата) и неговият внук Елмо, най-сетне лорд на Речен пад, призовал владетелите на Тризъбеца отново на война, за да не претърпят същата съдба като лордовете Росби, Стоукуорт и Дарклин. Към него се стекли Бенджикот Блекууд от Гарваново дърво, вече воин ветеран на трийсет и три; неговата свирепа млада леля, Черната Али, с триста лъка; лейди Сабита Фрей, безмилостната и алчна владетелка на Близнаците; лорд Хюго Ванс от Приюта на пътника; лорд Джора Малистър от Морски страж; лорд Роланд Дари от Дари; да, и дори Хъмфри Бракън, лорд на Каменна ограда, чийто дом до този момент поддържал каузата на крал Егон.

Още по-тъжни били новините от Долината, където лейди Джейни Арин събрала хиляда и петстотин рицари и осем хиляди войници и пратила доверени хора в Браавос, за да уредят кораби да ги превозят до Кралски чертог. С тях щял да дойде дракон. Лейди Рена от дома Таргариен, храбрата близначка на Бела, донесла със себе си драконово яйце в Долината… яйце, което се оказало оплодено и от него излязло бледорозово новоизлюпено с черни рога и гребен. Рена го нарекла Утро.

Макар че трябвало да минат години, докато Утро порасне достатъчно голяма, за да бъде яздена във война, новината за нейното раждане създала голяма грижа за зеления съвет. Ако бунтовниците можели да покажат дракон, а лоялистите не можели, изтъкнала кралица Алисент, простолюдието можело да види противниците им като по-легитимни.

— Трябва ми дракон — заявил Егон Втори, когато му съобщили.

Освен новоизлюпеното на лейди Рена само три живи дракона останали в цял Вестерос. Крадеца на овце изчезнал с момичето Коприви, но се мислело, че е някъде на нос Пукнат нокът или на Лунните планини. Канибала все още обитавал източните клонове на Драконовата планина. За Среброкрил за последен път съобщили, че напуснал пустошта при Тъмбълтън за Предела и казвали, че направил леговището си на един малък каменист остров в средата на Червено езеро.

Сребристата драконка на Алисан приела втори ездач, изтъкнал Борос Баратеон.

— Защо не трети? Вземете дракона и короната ви е осигурена.

Но Егон Втори все още не можел нито да ходи, нито да стои, още по-малко да яхне и язди дракон. Нито бил Негова милост достатъчно силен за дълго пътуване през владението до Червено езеро през райони, гъмжащи от предатели, бунтовници и разбойници.

Този отговор не бил никакъв отговор, естествено.

— Не Среброкрил — заявил Негова милост. — Ще имам нов Слънцеплам, по-горд и по-свиреп от предишния.

И тъй, пратени били гарвани до Драконов камък, където яйцата на Таргариен, някои толкова стари, че станали на камък, се пазели под стража в подземия и изби. Майстерът там избрал седем (в почит към боговете), които преценил за най-обещаващи, и ги пратил в Кралски чертог. Крал Егон ги държал в своите покои, но от нито едно не се излюпил дракон. Гъбата ни казва, че Негова милост седял на едно „голямо пурпурно и златно яйце“ един ден и една нощ, надявайки се да го измъти, „но все едно че беше пурпурно и златно лайно, толкова полза имаше“.

Великият майстер Орвил, освободен от тъмниците и накичен отново със служебната си верига, ни дава подробен поглед върху възстановения зелен съвет през това неспокойно време, когато страх и подозрителност властвали в Червената цитадела. В същия момент, в който имали отчаяна нужда от единство, лордовете около крал Егон II се оказали дълбоко разделени и неспособни да се разберат как най-добре да се справят с назряващата буря.

Морската змия поддържал помирение, опрощение и мир.

Борос Баратеон отхвърлял с презрение този курс като слабост; щял да надвие тези предатели на полето, заявил той на краля и на съвета. Трябвали му само хора; на Скалата на Кастърли и Староград трябвало да се заповяда да събират свежи войски веднага.

Сир Тиланд Ланистър, слепият управител на хазната, предложил да отплава до Лис и Тирош, за да привлече една или повече наемнически части (на Егон II не му липсвали пари, а сир Тиланд поставил три четвърти от богатството на Короната в ръцете на Скалата на Кастърли, Староград и Желязната банка на Браавос преди кралица Ренира да заграби града и съкровищницата).

Според лорд Веларион тези усилия щели да бъдат безплодни.

— Нямаме време. Деца седят в седалищата на власт в Староград и Скалата на Кастърли. Там няма да намерим повече помощ. Най-добрите наемни части са обвързани с договори с Лис, Мир и Тирош. Дори и да може сир Тиланд да ги изтръгне, не би могъл да ги докара тук навреме. Моите кораби могат да задържат Арините далече от вратата ни, но кой ще спре северняците и лордовете на Тризъбеца? Те вече са в поход. Трябва да се спогодим. Негова милост трябва да ги опрости от всичките им престъпления и измени, да обяви Егон на Ренира за свой наследник и да го ожени веднага за принцеса Джеера. Това е единственият начин.

Думите на стареца обаче попаднали на глухи уши. Кралица Алисент с неохота се била съгласила за годежа на своята внучка със сина на Ренира, но го направила без съгласието на краля. Егон II имал други идеи. Искал да се ожени за Касандра Баратеон веднага, защото „тя ще ми даде силни синове, достойни за Железния трон“. Нито щял да позволи принц Егон да вземе дъщеря му и може би да стане баща на синове, които могат да размътят наследството.

— Може да вземе черното и да прекара дните си на Вала — постановил Негова милост, — или да се лиши от мъжеството си и да служи като евнух. Изборът е негов, но няма да има деца. Родословната линия на моята сестра трябва да прекъсне.

Дори това било сметнато за твърде мек курс от сир Тиланд Ланистър, който настоял за незабавна екзекуция на принц Егон Младшия.

— Момчето ще остане заплаха, докато диша — заявил Ланистър. — Махнете му главата и тези предатели ще останат и без кралица, и без крал, и без принц. — Думите му, и тези на краля, ужасили лорд Веларион. Старата Морска змия, „гръмък в своя гняв“, обвинил краля и съвета в това, че са „глупци, лъжци и клетвопрестъпници“, и напуснал вбесен залата.

Борос Баратеон след това предложил да донесе на краля главата на стареца и Егон II бил на ръба да даде съгласието си, когато лорд Ларис Стронг заговорил, напомняйки им, че младият Алин Веларион, наследникът на Морската змия, оставал недосегаем за тях на Дрифтмарк.

— Убиете ли старата змия, губим младия — казал Кривото стъпало, — и всички онези техни чудесни бързи кораби също така.

Вместо това, рекъл той, трябвало да се задействат веднага и да се извинят на лорд Корлис, за да запазят дома Веларион на своя страна.

— Дайте му годежа, ваша милост — подканил той краля. — Един годеж не е сватба. Обявете младия Егон за свой наследник. Един принц не е крал. Погледнете назад в историята и пребройте колко наследници така и не са доживели да седнат на трона. Справете се с Дрифтмарк в подходящ момент, когато враговете ви са победени и сте на върха на вълната. Този ден все още не е дошъл. Трябва да не бързаме и да говорим с него кротко.

Или поне така са стигнали думите му до нас, от Орвил през Мункун. Нито септон Юстас, нито шутът Гъбата присъствали на съвета. Но Гъбата все пак говори за него, като казва: „Имало ли е изобщо някога толкова лукав човек като Кривото стъпало? О, от него щеше да се получи великолепен шут. Думите капеха от устните му като мед от пчелна пита и никога отровата не е била толкова сладка на вкус.“

Загадката, която представлявал Ларис Стронг Кривото стъпало, е затруднявала проучватели на историята поколения наред и не можем да се надяваме да я разплетем тук. На коя страна е бил верен той? Какво е целял? Проврял се е невредим през целия Танц на драконите, на тази или на онази страна, изчезвал е и отново се е появявал, и все пак винаги оцелявал. Колко от онова, което е казал, е било хитрост, колко е било истина? Бил ли е просто човек, който плавал накъдето духа вятърът, или е знаел накъде се е запътил, когато е поел? Така можем да се питаме, но никой няма да отговори. Последният Стронг пази тайните си.

Знаем, че е бил лукав, потаен, но благовиден и приятен, когато трябвало. Думите му разколебали краля и съвета. Когато кралица Алисент възразила, изказвайки гласно учудването си как би било изобщо възможно лорд Корлис да бъде спечелен отново след всичко изговорено в този ден, лорд Стронг отвърнал:

— Оставете това на мен, ваша милост. Негово благородие ще се вслуша в мен, смея да твърдя.

И така станало. Защото макар никой да не узнал в момента, Кривото стъпало отишъл право при Морската змия, когато съветът бил разпуснат, и му казал за намерението на краля да му даде всичко, което иска, и да го убие по-късно, когато войната свърши. А когато старецът бил готов да изригне и да изхвърчи навън с меч в ръката, за да нанесе възмездие, лорд Ларис го успокоил с кротки думи и усмивки.

— Има по-добър начин — казал и го посъветвал за търпение.

И така заплел своите паяжини на коварство и измяна, настройвайки всеки срещу другите.

Докато около него се вихрели заговори и контразаговори, а враговете прииждали от всички страни, Егон II оставал в неведение. Кралят не бил добре. Изгарянията, които понесъл при Врански приют, оставили белези, които покривали половината му тяло. Гъбата казва, че го смятали и за импотентен също така. Нито можел да ходи. При скачането му от гърба на Слънцеплам в Драконов камък се счупил десният му крак на две места, а костите на левия му се натрошили. Десният зараснал добре, пише Великият майстер Орвил; не и левият обаче. Мускулите на този крак атрофирали, коляното се сковало, плътта изтъняла, докато останала само една съсухрена пръчка, толкова изкривена, че според Орвил щяло да е по-добре за Негова милост, ако го били отрязали. Кралят обаче не искал и да чуе за това, ето защо го носели в носилка. Едва към края си възстановил силата си колкото да ходи с помощта на патерица, влачейки болния крак.

В постоянна болка през последната половин година от живота си Егон, изглежда, изпитвал удоволствие само в обсъждането на предстоящия си брак. Дори лудориите на шутовете му никога не го разсмивали, казва ни Гъбата, най-изтъкнатият от тези шутове… въпреки че „Негова милост все пак се усмихваше понякога на моите шеги и обичаше да ме държи до себе си, за да облекчавам меланхолията му и да му помагам да се облича.“ Въпреки че самият той вече не бил годен за полово сношение поради изгарянията си, според джуджето Егон все още изпитвал плътска възбуда и често наблюдавал иззад завеса как някой от фаворитите му се сношавал със слугинче или придворна дама. Най-често Том Сплетен език изпълнявал тази задача за него, казват ни; в други моменти това позорно място се заемало от определени рицари от дворцовия персонал, а на три пъти и Гъбата бил принуден да изпълни задължението. След такива сеанси, казва шутът, кралят плачел от срам и викал септон Юстас да му даде опрощение. (Юстас нищо не казва за това в своя разказ за последните дни на Егон.)

През това време крал Егон II също тъй заповядал Драконовата яма да бъде пресъградена и възстановена, поръчал две огромни статуи на своите братя Емонд и Дерон (постановил да бъдат по-големи от Титана на Браавос и покрити със златен варак) и извършил публично изгаряне на всички декрети и прокламации, издадени от „кралете еднодневки“ Тристан Верен огън и Гемон Светлокосия.

Междувременно враговете му настъпвали. По Шийката идвал Креган Старк, лорд на Зимен хребет, с голямо воинство. (Септон Юстас говори за „двайсет хиляди свирепи диваци в рунтави кожи“, въпреки че Мункун снижава това число до осем хиляди в своето „Истинно сказание“), докато Девата от Долината пратила своята войска от Града на гларуса: десет хиляди мъже под командването на лорд Леовин Корбрей и неговия брат сир Корвин, който носел прочутия валириански меч, наречен Сиротната дама.

Най-непосредствената заплаха обаче представлявали мъжете от Тризъбеца. Близо шест хиляди от тях се събрали при Речен пад, когато Елмо Тъли свикал знамената си. За жалост самият лорд Елмо издъхнал в похода, след като пил някаква лоша вода, след само четирийсет и девет дни като лорд на Речен пад, но властта му се прехвърлила на най-големия му син, сир Кермит Тъли, буен и упорит младеж, копнеещ да се докаже като воин. Били на шест дни преход от Кралски чертог и се движели по кралския път, когато лорд Борос Баратеон повел своите мъже на бурните земи да ги пресрещнат, подсилен от набор селяци от Стоукуорт, Росби, Хейфорд и Дъскъндейл, с две хиляди мъже и момчета от сганта на Квартала на бълхите, набързо снаряжени с копия и железни шлемове.

Двете армии се срещнали на два дни път от града, на едно място, където кралският път минавал между гора и нисък хълм. Валяло обилно от няколко дни и тревата била мокра, теренът мек и разкалян. Лорд Борос бил уверен в победата, защото съгледвачите му казали, че мъжете на речните земи били водени от момчета и жени. Било на свечеряване, когато зърнал врага, но заповядал незабавна атака… въпреки че пътят напред представлявал плътна стена от щитове, а хълмът отдясно гъмжал от стрелци с лъкове. Лорд Борос лично повел атаката, като строил рицарите си в клин и се спуснал с тътен надолу по пътя срещу противниковия център, където се веела сребърната пъстърва на Речен пад, на своето синьо и червено знаме до четворния герб на мъртвата кралица. Пехотата му настъпила зад него, зад златния дракон на крал Егон.

Цитаделата нарича последвалия сблъсък Битката на Кралския път. Мъжете, сражавали се в него, го нарекли Калната мешавица. Под което и да е име, последната битка от Танца на драконите щяла да се окаже едностранна. Дългите лъкове на хълма стреляли в конете под рицарите на лорд Борос, докато те връхлитали, и свалили толкова много, че няма и половината му конници стигнали до стената от щитове. Редиците на тези, които стигнали, били разстроени, клинът им разбит, конете им се хлъзгали и се мъчели да се задържат на крака в меката кал. Макар мъжете на бурните земи да нанесли голяма поразия с пика, меч и дълга брадва, речните лордове удържали твърдо, докато нови бойци излизали напред, за да запълнят мястото на падналите. Когато пехотата на лорд Баратеон връхлетяла с грохот, стената от щитове се разлюляла и се огънала назад, и като че ли щяла да се пропука… но в гората отляво на пътя изригнали викове и крясъци, стотици от речните земи се изсипали между дърветата, водени от онова лудо момче Бенджикот Блекууд, който в този ден щял да си спечели името Бен Кървавия, с което щял да бъде известен през остатъка на дългия си живот.

Самият лорд Борос все още бил на коня сред касапницата. Когато видял, че губи битката, негово благородие заповядал на скуайъра си да надуе бойния си рог със сигнал резервите му да настъпят. Но когато чули рога, хората на Росби, Стоукуорт и Хейфорд спуснали златните дракони на краля и останали на местата си, сганта от Кралски чертог се разбягали като гъски, а рицарите от Дъскъндейл минали на страната на врага и нападнали мъжете на бурните земи в тил. За миг битката се превърнала в разгром и последната армия на крал Егон била разбита.

Борос Баратеон загинал в бой. Спешен, след като конят му паднал от стрелите на Али Черната и нейните стрелци, той продължил да се бие, като посякъл безброй пехотинци и десетина рицари, както и лордовете Малистър и Дари. Когато Кермит Тъли стигнал до него, лорд Борос бил жив мъртвец, гологлав (смъкнал бил очукания си шлем), кървящ от десетки рани и едва стоял на краката си.

— Предайте се, сир — извикал лордът на Речен пад на лорда на Бурен край. — Победата е наша.

Лорд Баратеон отвърнал с ругатня и казал:

— По-скоро бих танцувал в ада, отколкото да нося веригите ви.

После нападнал… и шипестият железен топуз на боздугана на лорд Кермит го поразил право в лицето сред плиснала кръв, кости и мозък. Лордът на Бурен край умрял в калта на кралския път, с меча още в ръката му[15].

Когато гарваните донесли вестта за битката в Червената цитадела, зеленият съвет се събрал припряно. Всички предупреждения на Морската змия се оказали верни. Скалата на Кастърли, Планински рай и Староград се забавили с отговора си на искането на краля за още войски. Когато го сторили, предложили извинения и увъртания вместо обещания. Ланистърите били въвлечени в своята война срещу Червения кракен, Хайтауър загубили твърде много мъже и не разполагали със способни командири, майката на малкия лорд Тирел написала, че имала основания да се съмнява във верността на знаменосците на своя син и „бидейки само жена, самата аз не съм годна да поведа воинство на война“. Сир Тиланд Ланистър, сир Марстън Води и сир Джулиан Уормуд били пратени оттатък Тясното море да търсят наемници в Пентос, Тирош и Мир, но никой от тях все още не се бил върнал.

Крал Егон II скоро щял да застане безпомощен пред враговете си, знаели го всички кралски хора. Бен Блекууд Кървавия, Кермит Тъли, Сабита Фрей и техните „събратя в победата“ се подготвяли да продължат настъплението си към града, а само на няколко дни зад тях идвал лорд Креган Старк с неговите северняци. Браавоският флот, пренасящ войската на Арин, напуснал Града на гларуса и плавал към Гърлото, където само младият Алин Веларион стоял на пътя му… а на лоялността на Дрифтмарк не можело да се разчита.

— Ваша милост — казал Морската змия, когато жалките останки от гордия някога зелен съвет се събрали, — трябва да се предадете. Градът не може да издържи ново опустошение. Спасете хората си и себе си. Ако абдикирате в полза на принц Егон, той ще ви позволи да облечете черното и да доживеете живота си с чест на Вала.

— Нима! — казал крал Егон. Според Мункун го казал обнадеждено.

Майка му не хранела такава надежда.

— Даде майка му за храна на дракона си — напомнила тя на сина си. — Момчето видя всичко.

Кралят се обърнал към нея отчаян.

— Какво би ме посъветвала да направя?

— Имаш заложници — отвърнала вдовстващата кралица. — Отрежи едното ухо на момчето и го прати на лорд Тъли. Предупреди ги, че ще губи друга част за всяка миля, която напреднат.

— Да — казал Егон II. — Добре. — Повикал сир Алфред Бруми, който му служил толкова добре на Драконов камък. — Идете и се погрижете за това, сир. — След като рицарят напуснал, кралят се обърнал към Корлис Веларион. — Кажете на вашето копеле да се бие храбро, милорд. Ако ме провали, ако някой от тези браавоси премине Гърлото, вашата скъпа лейди Бела също ще загуби някои части.

Морската змия нито умолявал, нито изругал, нито заплашил. Кимнал сковано, станал и напуснал. Гъбата твърди, че се спогледали с Кривото стъпало, докато излизал, но Гъбата не е присъствал, а изглежда крайно невероятно човек толкова опитен като Корлис Веларион да се е държал толкова непохватно в такъв момент.

Защото времето на Егон свършило, макар че тепърва щял да го разбере. Обърни плащовете в средите му задействали своите планове в мига, в който научили за поражението на лорд Баратеон на кралския път.

Докато сир Алфред Бруми минавал по подвижния мост към Твърдината на Мегор, където държали принц Егон, сир Перкин Бълхата и шестима от неговите рицари от канавките преградили пътя му.

— Отдръпни се, в името на краля — настоял Бруми.

— Вече имаме нов крал — отвърнал сир Перкин. Поставил ръка на рамото на сир Алфред… после го тласнал силно и го отпратил през подвижния мост върху железните шипове долу, където той се гърчил и ритал два дни, докато умре.

В същия час лейди Бела Таргариен била измъкната безопасно от агенти на лорд Ларис Кривото стъпало. Том Сплетен език го изненадали в дворовете на замъка, докато напускал конюшните, и бил обезглавен на място. „Умря както беше живял, пелтечейки“, казва Гъбата. Баща му Том Сплетена брада отсъствал от замъка, но го намерили в една кръчма на Улицата на змиорката. Когато възразил, че бил „само прост рибар, дошъл да удари малко ейл“, го удавили в буре с ейл.

Всичко това било направено толкова изрядно, бързо и тихо, че хората на Кралски чертог почти нищо не разбрали за ставащото зад стените на Червената цитадела. Дори в самия замък не се вдигнала никаква тревога. Белязаните за смърт били убити, докато останалите в двора шетали по работата си необезпокоявани и в неведение. Септон Юстас ни съобщава, че двайсет и четирима души били убити, докато според „Истинното сказание“ на Мункун жертвите били двайсет и една. Гъбата твърди, че станал свидетел на убийството на човека, който опитвал храната на краля, много дебел мъж, казвал се Ъмет, и уверява, че се принудил да се скрие в каца с брашно, за да избегне същата съдба, и излязъл на другата нощ „овалян в брашно от глава до пети, толкова бял, че първото слугинче, което ме видя, ме взе за призрака на Гъбата“. (Това намирисва на измислица. Защо биха искали заговорниците да убиват един шут?)

Кралица Алисент била задържана на витото стълбище, докато се прибирала в покоите си. Похитителите ѝ носели морското конче на дома Веларион на жакетите си и макар да убили двамата мъже, които я охранявали, не посегнали на самата вдовстваща кралица, нито на придружаващите я придворни дами. Кралицата била окована отново и отведена в тъмниците, за да чака благоволението на новия крал. Междувременно последният от синовете ѝ вече бил мъртъв.

След заседанието на съвета двама силни скуайъри отнесли крал Егон II долу на двора. Там го чакала носилката, както обикновено; стъпалата били прекалено трудни за него заради изсъхналия крак, дори с патерица. Сир Джайлс Белгрейв, рицарят от Кралската гвардия, командващ ескорта, свидетелствал след това, че Негова милост изглеждал необичайно изтощен, когато му помогнали да се качи на носилката, лицето му било „пепеляво и изпито“, но вместо да поиска да го върнат в покоите му, казал на сир Джайлс да го отнесат в септата на замъка. „Може би е усетил, че краят му е близо — написал септон Юстас, — и е пожелал да се Помоли за опрощение на греховете си.“

Духал студен вятър. Когато носилката потеглила, кралят дръпнал завеските против студа. Вътре, както винаги, имало шишенце със сладко арборско червено, любимото вино на Егон. Кралят си позволил чашка, докато носилката прекосявала двора.

Сир Джайлс и носачите не усетили, че нещо не е наред, докато не стигнали до септата и завеските не се отворили.

— Стигнахме, ваша милост — казал рицарят. Никакъв отговор не последвал, само мълчание. След като втора и трета подкана довели до същото, сир Джайлс Белгрейв дръпнал завеските и открил, че кралят лежи мъртъв на възглавниците. „Имаше кръв на устните му — казал рицарят. — Иначе все едно, че беше заспал.“

Майстери, както и прости хора, все още спорят коя отрова е използвана и кой може да я е сложил във виното на краля. (Някои твърдят, че само сир Джайлс би могъл да го е направил, но би било немислимо за един рицар от Кралската гвардия да отнеме живота на краля, комуто се е заклел да го брани. Ъмет, дегустаторът на храната на краля, чието убийство Гъбата твърди, че е видял, изглежда по-вероятен кандидат.) Но макар че ръката, отровила арборското червено, няма никога да бъде известна, не можем да имаме съмнение, че е сторено по нареждане на Ларис Стронг.

Така починал Егон от дома Таргариен, Втория с това име, първороден син на крал Визерис I и кралица Алисент от дома Хайтауър, чието царуване се оказало толкова кратко, колкото и горчиво. Живял двайсет и четири години и царувал две.

Когато след два дни авангардът на войската на лорд Тъли се появил пред стените на Кралски чертог, Корлис Веларион излязъл да ги поздрави. Принц Егон стоял навъсен до него.

— Кралят е мъртъв — обявил мрачно Морската змия. — Да живее кралят.

А отвъд залива Черна вода, в Гърлото, лорд Леовин Корбрей стоял на носа на един браавоски платноход и гледал ред бойни кораби на Веларион, как смъкват златния дракон на втория Егон и вдигат на негово място червения дракон на първия, знамето, което всички крале Таргариен веели, докато не започнал Танцът.

Войната свършила (макар че последвалият мир скоро щял да се окаже далеч не толкова мирен).

На седмия ден от седмата луна на 131-вата година след Завоеванието на Егон, дата, смятана за свята на боговете, Върховният септон на Староград изрекъл брачните клетви, когато принц Егон Младши, най-големият син на кралица Ренира от нейния чичо принц Демън, се венчал за принцеса Джеера, дъщеря на кралица Хелена от нейния брат крал Егон II, с което били обединени двата съперничещи клона на дома Таргариен и приключили две години на измяна и касапница.

Танцът на драконите свършил и започнало тъжното царуване на крал Егон III Таргариен.

Последици

Часът на Вълка

Простолюдието на Седемте кралства говори за крал Егон III Таргариен като за Егон Неудачника, Егон Нещастника и (най-често) за Драконовата напаст, когато изобщо си спомнят за него. Всички тези имена са уместни. Великият майстер Мункун, който му служил през голяма част от царуването му, го нарича Покрусения крал, което му подхожда още по-добре. От всички, които са седели на Железния трон, той остава може би най-загадъчният: неясен и смътен монарх, който казвал малко и вършел още по-малко, и живеел потопен в скръб и меланхолия.

Четвърти поред син на Ренира Таргариен и нейният най-голям от чичо ѝ и неин втори съпруг, принц Демън Таргариен, Егон се качил на Железния трон през 131 г. СЗ и царувал двайсет и шест години, до смъртта си от охтика през 157 г. СЗ. Имал две жени и станал баща на пет деца (двама сина и три дъщери), но изглежда не намирал много радост нито в брака, нито в бащинството. Всъщност той бил изключително безрадостен човек. Не ловувал, яздел само за пътуване, не пиел вино и бил толкова безразличен към храна, че често се налагало да му се напомня да яде. Макар да позволявал турнири, никога не участвал в тях, нито като състезател, нито като зрител. Като възрастен, обличал се просто, най-често в черно, и се знаело, че носел власеница под кадифетата и сатените, задължителни за един крал.

Това обаче било много години по-късно, след като Егон III навършил пълнолетие и поел управлението на Седемте кралства в свои ръце. През 131 г. СЗ, когато започнало царуването му, той бил десетгодишно момче; висок за възрастта си, казват, със „сребриста коса, толкова светла, че почти бяла, и лилави очи, толкова тъмни, че почти черни“. Още като юноша Егон рядко се усмихвал и още по-малко се смеел, казва Гъбата, и въпреки че можел да бъде изящен и вежлив, когато се наложело, вътре в него имало някаква мрачност, която така и не си отишла.

Обстоятелствата, при които момчето крал започнало царуването си, не предвещавали нищо добро. Речните лордове, които разбили последната армия на Егон II в Битката на кралския път, тръгнали към Кралски чертог подготвени за битка. Наместо това лорд Корлис Веларион и принц Егон излезли да ги посрещнат под мирно знаме.

— Кралят е мъртъв, да живее кралят — казал лорд Корлис и предал града на милостта им.

Тогава, както и сега, речните лордове били капризна, свадлива пасмина. Кермит Тъли, лорд на Речен пад, бил върховният им владетел и формално командващ войската им… но трябва да се напомни, че негово благородие бил едва на деветнайсет и „зелен като лятна трева“, както биха казали северняците. Неговият брат Оскар, който убил трима в Кървавата мешавица и бил посветен в рицарство на бойното поле след това, бил още по-зелен и прокълнат с онази обидчива горделивост, тъй обичайна у вторите синове.

Домът Тъли бил уникален между големите домове на Вестерос. Егон Завоевателя ги направил върховни лордове на Тризъбеца, но в много отношения те продължавали да бъдат засенчвани от много от собствените им знаменосци. Бракън, Блекууд и Ванс, всички те управлявали по-просторни владения и можели да изкарат на бойното поле много по-големи войски, както и парвенютата Фрей от Тризъбеца. Малистърите от Морски страж имали по-прочуто родословие, Мутън от Девиче езеро били много по-богати, а Харънхъл, макар и прокълнат, изгорен и превърнат в руини, си оставал по-трудно преодолим замък от Речен пад, и десет пъти по-голям при това. Невзрачната история на дома Тъли била само влошена от характера на последните му двама лордове… но сега боговете изкарали на преден план по-младо поколение Тъли, двама горди млади мъже, решени да се докажат, лорд Кермит като владетел и сир Оскар като воин.

Редом до тях яздел, от бреговете на Тризъбеца до портите на Кралски чертог, един още по-млад мъж: Бенджикот Блекууд, лорд на Гарваново дърво. Кървавия Бен, както започнали да го наричат хората му, бил едва на тринайсет, възраст, на която повечето момчета с благородно потекло все още са скуайъри, тимаряли конете на господаря си и търкали ръждата от ризниците им. Лордството паднало рано на плещите му, когато баща му лорд Самуел Блекууд бил убит от сир Амос Бракън в Битката при Горящата мелница. Въпреки младостта си той отказал да отстъпи властта на по-възрастни мъже. Знае се, че при Храненето на рибите плакал при гледката на толкова много убити, но не бягал от битка след това, а по-скоро я търсел. С помощта на своите хора прогонил Кристън Коул от Харънхъл, като избил събирачите му на фураж, командвал центъра при Втори Тъмбълтън, а по време на Калната мешавица повел фланговата атака от горите, която разбила мъжете от бурните земи на лорд Баратеон и донесла победата. Облечен дворцово, казват, лорд Бенджикот бил до голяма степен момче, висок за възрастта си, но крехък, с деликатно лице и свенливо, ненатрапващо се поведение; облечен в броня, Бен Кървавия бил съвсем различен човек, видял повече от бойното поле на тринайсет от повечето мъже за целия им живот.

Имало, разбира се, други лордове и прочути рицари сред воинството, пред което Корлис Веларион се изправил пред Портата на боговете в онзи ден през 131 г. СЗ, всички те по-стари и някои от тях по-мъдри от Кървавия Бен Блекууд и братята Тъли, но тримата младежи някак си изпъкнали от Кървавата мешавица като безспорни водачи. Обвързани от битката, тримата станали толкова неразделни, че хората им започнали да ги наричат общо Момците.

Между поддръжниците им имало две необикновени жени: Алисан Блекууд, наричана Черната Али, сестра на покойния лорд Самуел Блекууд и съответно леля на Кървавия Бен, и Сабита Фрей, владетелката на Близнаците, вдовица на лорд Форест Фрей и майка на неговия наследник, „стара брантия с остро лице и остър език от дома Вайпрен, която предпочиташе ездата пред танца, носеше ризница вместо коприна и обичаше да убива мъже и да целува жени“, според Гъбата.

Момците познавали лорд Корлис Веларион само по репутация, но тази репутация била внушителна. Дошли при Кралски чертог с очакването, че ще им се наложи да го подложат на обсада или да го завземат с щурм, и се зарадвали (макар и да се изненадали), че им го поднасят като на позлатена тава… и когато научили, че Егон II е мъртъв (макар Бенджикот Блекууд и лелята му да изразили безпокойство от начина, по който умрял, защото отровата се смятала за оръжие на страхливеца и лишена от чест). Радостни викове прокънтели над полето, щом вестта за смъртта на краля се разнесла, и един по един лордът на Тризъбеца и съюзниците им излезли напред и коленичили пред принц Егон, и го приветствали като свой крал.

Докато речните лордове минавали през града, населението ги поздравявало възторжено от покриви и балкони, а хубави момичета припкали напред и обсипвали спасителите си с целувки (като пантомимисти във фарс, казва Гъбата и намеква, че всичко това било инсценирано от Ларис Стронг). Златните плащове стояли в шпалир покрай улиците и снишавали копията си пред преминаващите Момци. В Червената цитадела Момците заварили тялото на мъртвия крал, положено на траурно ложе под Железния трон, с майка му, кралица Алисент, ридаеща до него. Останалите от двора на Егон се били събрали в залата, между които лорд Ларис Стронг Кривото стъпало, Великият майстер Орвил, сир Перкин Бълхата, Гъбата, септон Юстас, сир Джайлс Белгрейв и други четирима от Кралската гвардия и няколко по-дребни лордове и домашни рицари. Орвил говорил от тяхно име и поздравил речните лордове като избавители.

Другаде из земите на Короната и покрай Тясното море останалите лоялисти на мъртвия крал също се предавали. Браавосите докарали на брега лорд Леовин Корбрей при Дъскъндейл, с половината сила, която лейди Арин пратила от Долината; другата половина дебаркирала при Девиче езеро под командването на брат му, сир Корвин Корбрей. Двата града посрещнали войските на Арин с пиршества и цветя. Стоукуорт и Росби паднали безкръвно, като смъкнали златния дракон на Егон II и вдигнали червения дракон на Егон III. Гарнизонът на Драконов камък се оказал по-упорит, залостил портите и се опълчил. Държали се три дни и две нощи. На третата нощ конярите, готвачите и слугите на замъка вдигнали оръжия и въстанали срещу хората на краля, като избили мнозина, докато спели, а останалите предали оковани на младия Алин Веларион.

Септон Юстас ни казва, че „странна еуфория“ обзела Кралски чертог; Гъбата казва просто, че „половината град бил пиян“. Трупът на крал Егон II бил предаден на пламъците, с надеждата, че всичките злини и омрази на царуването му може да изгорят с останките му. Хиляди се изкачили на Високия хълм на Егон, за да чуят проглашението на принц Егон, че е настъпил мир. Замислена била пищна коронация за момчето, която щяла да бъде последвана от бракосъчетанието му за принцеса Джеера. Облак гарвани се извисил от Червената цитадела с призиви към останалите лоялисти на отровения крал в Староград, Предела, Скалата на Кастърли и Бурен край да дойдат в Кралски чертог и да положат клетва за васална вярност към новия монарх. Дадени били гаранции за сигурност, обещани били пълни опрощения. Новите управители на владението се оказали разделени по въпроса какво де се прави с вдовстващата кралица Алисент, но всичко изглеждало в хармония и се възцарило пълно приятелство… за близо две седмици.

„Лъжливата зора“, нарича го Великият майстер Мункун в своето „Истинно сказание“. Опиянително време, несъмнено, но краткотрайно… защото когато лорд Креган Старк дошъл пред Кралски чертог със своите северняци, веселбите секнали и всички щастливи планове рухнали. Лордът на Зимен хребет бил на двайсет и три, само няколко години по-голям от лордовете на Гарваново дърво и Речен пад… но Старк бил мъж, докато те били момчета, и всички, които ги видели заедно, изглежда, го усетили. Момците се свивали в негово присъствие, казва Гъбата. „Всеки път, когато Вълкът на Севера закрачеше в някоя стая, Кървавия Бен си спомняше, че е едва на тринайсет, докато лорд Тъли и брат му се изнервяха, започваха да пелтечат и лицата им почервеняваха като косите им.“

Кралски чертог посрещнал речните лордове и техните хора с пиршества, с цветя и почести. Не и северняците. Първо, те били повече: воинство дваж по-голямо от воденото от Момците и със страховита слава. Със своите ризници и рунтави кожени наметала, с лицата им скрити зад гъсти плетеници брада, крачели тежко из града като бронирани мечоци, казва Гъбата. Повечето от онова, което Кралски чертог знаел за северняците, научил го бил от сир Медрик Мандърли и неговия брат сир Торен; вежливи мъже, говорещи изискано, изящно облечени, дисциплинирани и набожни. Мъжете на Зимен хребет дори не почитали истинските богове, отбелязва с ужас септон Юстас. Презирали Седемте, пренебрегвали религиозните празници, присмивали се на свещените книги, не показвали уважение към септон или септа, кланяли се на дървета.

Два години преди това Креган Старк дал обещание на принц Джейсерис. Сега той дошъл да изпълни обета си, въпреки че и Джейс, и майка му били мъртви.

— Северът помни — заявил лорд Старк, когато принц Егон, лорд Корлис и Момците ги поздравили за добре дошли.

— Твърде късно дойдохте, милорд — казал му Морската змия, — защото тази война свърши и кралят е мъртъв.

Септон Юстас, който свидетелствал на срещата, ни казва, че лордът на Зимен хребет „се взря в стария лорд на Приливите с очи сиви и студени като зимна буря и рече: «От чия ръка и по чия дума, чудя се!». Защото диваците бяха дошли за кръв и битка, както щяхме да научим скоро, за наша скръб.“

Добрият септон не грешал. Други започнали тази война, чули да казва лорд Креган, но той смятал да я довърши, да продължи на юг и да унищожи всички, които останали от зелените, поставили Егон II на Железния трон и които се борели да го задържат там. Първо щял да покори Бурен край, след това да прехвърли Предела и да вземе Староград. След като Хайтауър падне, щял да поведе вълците си на север покрай бреговете на Морето на залеза и да посети Скалата на Кастърли.

„Дързък план“, казал предпазливо Великият майстер Орвил, когато го чул. Гъбата предпочита „лудост“, но добавя: „наричаха Егон Дракона луд, когато говореше за завладяването на цял Вестерос“. Когато Кермит Тъли изтъкнал, че Бурен край, Староград и Скалата на Кастърли са силни колкото Зимен хребет на Старк (ако не и повече) и нямало да паднат лесно (ако изобщо паднат), а младият Бен Блекууд го подкрепил с думите: „Половината ви хора ще паднат, лорд Старк“, сивоокият Вълк на Зимен хребет отвърнал:

— Те умряха в деня, в който тръгнахме в поход, момче.

Като Зимните вълци преди тях, повечето мъже, тръгнали в поход на юг с лорд Креган Старк, не очаквали да видят отново домовете си. Снеговете вече били дълбоки отвъд Шийката, студените ветрове се надигали; в твърдини, замъци и скромни селца из Севера големи и малки се молели на своите изваяни богове дървета дано тази зима да е къса. Тези с по-малко гърла за изхранване се справяли по-добре в мрачните дни, тъй че отдавна било обичай за старци, по-млади синове, неженените, бездетните, бездомните и безнадеждните да оставят дом и огнище, щом паднат първите снегове, за да могат близките им да доживеят да видят нова пролет. Победата била нещо второстепенно за мъжете от тези зимни войски; тръгвали на поход за слава, приключение, грабеж и най-вече — за достоен край.

За пореден път на Корлис Веларион, лорда на Тризъбеца, се паднало да пледира за мир, опрощение и помирение.

— Избиването продължи твърде дълго — казал старецът. — Ренира и Егон са мъртви. Нека техният спор да умре с тях. Говорите за завземане на Бурен край, Староград и Скалата на Кастърли, милорд, но мъжете, които държаха онези седалища, бяха убити в битка, всички. Момченца и сукалчета седят сега на местата им, никаква заплаха не са за нас. Дайте им почетни условия и те ще прегънат коляно.

Но лорд Старк не бил по-склонен да слуша такива приказки от Егон Втори и кралица Алисент.

— Момченцата стават големи мъже с времето — отвърнал той, — а сукалчето засмуква майчината омраза с майчиното мляко. Довършваме тези врагове сега, иначе онези от нас, които не са в гробовете след двайсет години, ще се разкайват за глупостта ни, когато тези бебета препашат мечовете на бащите си и тръгнат да търсят възмездие.

Лорд Веларион оставал непреклонен.

— Крал Егон каза същото и умря за това. Ако се беше вслушал в съвета ни и беше предложил мир и опрощение на враговете си, можеше да седи тук с нас днес.

— Затова ли го отровихте, милорд? — попитал лордът на Зимен хребет.

Макар Креган Старк да нямал лична история с Морската змия, за добро или лошо, знаел, че лорд Корлис е служил на Ренира като Ръка на кралицата, че тя го била затворила по подозрение в измяна, че е бил освободен от Егон Втори и е приел място в съвета му… само, както изглеждало, за да помогне да се причини смъртта му с отрова. — Нищо чудно, че сте наречен Морската змия — продължил лорд Старк. — Можете да се изплъзвате насам и натам, но, о, зъбите ви са отровни. Егон беше клетвопрестъпник, родоубиец и узурпатор, но все пак крал. Когато не се вслуша в съвета ви на страхливец, вие го премахнахте, както би го сторил страхливец, безчестно, с отрова… а сега ще отговаряте за това.

Мъжете на Старк нахлули в залата на съвета, обезоръжили стражите на вратата, издърпали стария Морска змия от креслото му и го завлекли в тъмниците. Там скоро при него щели да се озоват Ларис Стронг Кривото стъпало, Великият майстер Орвил, сир Перкин Бълхата и септон Юстас, с още петдесетина други, благородни както и простолюдие, за които Старк намерил основания за недоверие. „Самият аз бях изкусен да се върна в кацата с брашното — казва Гъбата, — но за щастие се оказах твърде малък, за да ме забележи вълкът.“

Дори Момците не били пощадени от гнева на лорд Креган, макар уж да били негови съюзници.

— Вие бебета в пелени ли сте, да ви подлъгват с цветя, пирове и сладки думи? — укорил ги Старк. — Кой ви каза, че войната е свършила? Кривото стъпало? Змията? Защо, защото желанието им е изпълнено? Защото спечелихте малката си победа в калта? Войните свършат, когато врагът прегъне коляно, а не преди. Предал ли се е Староград? Върнала ли е Скалата на Кастърли златото на Короната? Казвате, че смятате да ожените принца за дъщерята на краля, но тя остава в Бурен край, недостижима за вас. Докато тя остава свободна и неомъжена, какво би спряло вдовицата на Баратеон да коронова момичето за кралица, като наследничка на Егон?

Когато лорд Тъли възразил, че мъжете на бурните земи са разбити и нямат силата да изкарат на полето нова армия, лорд Креган им напомнил за тримата пратеници на Егон Втори оттатък Тясното море, „всеки от които би могъл да се върне още утре с хиляди наемници“. Кралица Ренира си повярвала, че е победила, след като взела Кралски чертог, казал севернякът, а Егон II мислел, че е приключил войната, като дал сестра си за храна на дракон. Но хората на кралицата останали дори след като самата кралица била мъртва, а „Егон е вече само кости и пепел“.

Момците се оказали надвити. Смирени, те отстъпили и се съгласили да присъединят силата си към тази на лорд Старк, когато той тръгне срещу Бурен край. Според Мункун, направили го с готовност, убедени, че вълчият лорд е прав. „Въодушевени от победата, искаха още — пише той в «Истинното сказание». — Жадуваха за още слава, онази слава, за която мечтаят младите, която може да се спечели само в битка.“ Гъбата възприема по-цинична гледна точка и намеква, че младите лордчета просто били уплашени от Креган Старк.

Резултатът бил същият. „Градът беше негов, да прави с него каквото пожелае — казва септон Юстас. — Севернякът го беше завзел, без да извади меч или пусне стрела. Било то хора на краля или хора на кралицата, мъже от бурните земи или морски кончета, речни лордове или рицари от канавките, благородници или прости войници отстъпваха пред него все едно че бяха родени, за да му служат.“

В продължение на шест дни Кралски чертог тръпнел на ръба на меча. В кръчмите и пивниците в Квартала на бълхите мъже правели облози за колко дълго Кривото стъпало, Морската змия, Бълхата и вдовстващата кралица ще опазят главите си. Из града се ширели слухове, един след друг. Според някои лорд Старк замислял да отведе принц Егон в Зимен хребет и да го ожени за една от дъщерите си (явна лъжа, тъй като Креган Старк нямал свои законни дъщери по това време), според други Старк решил да убие момчето, за да може той да се ожени за принцеса Джеера и сам да вземе Железния трон. Северняците щели да изгорят градските септи и да принудят Кралски чертог да се върне към култа на старите богове, твърдели септони. Други шепнели, че лордът на Зимен хребет имал жена дивачка, че хвърлял враговете си в яма с вълци, за да гледа как ги изяждат.

Настроението на еуфория изчезнало; за пореден път страхът се възцарил по улиците на града. Мъж, който твърдял, че е Пастира прероден, се надигнал от канавките и зовял за унищожение на безбожните северняци. Макар изобщо да не приличал на първия Пастир (имал две ръце, преди всичко), стотици се стекли да чуят словото му. Един бардак на Улицата на коприната изгорял, когато разпра заради някаква курва между един от мъжете на Тъли и един на лорд Старк предизвикала кървава свада между техните приятели и братя по оръжие. Дори знатните не били в безопасност в най-неприятните части на града. По-младият син на лорд Рогов лес, знаменосец на лорд Старк, изчезнал с двама приятели, докато гуляели в Квартала на бълхите. Така и не ги намерили, и май са свършили в клозетна яма, ако може да се вярва на Гъбата.

Скоро след това до града стигнала вестта, че Леовин Корбрей напуснал Девиче езеро и тръгнал към Кралски чертог, придружен от лорд Мутън, лорд Бруни и сир Ренифер Краб. По същото време сир Корвин Корбрей поел от Дъскъндейл, за да се събере с брат си на похода. С него яздел Клемент Селтигар, син и наследник на стария лорд Бартимос, и лейди Стонтън, вдовицата на Врански приют. На Драконов камък младият Алин Веларион настоявал за освобождаването на лорд Корлис (това поне било истина) и заплашвал да нападне Кралски чертог със своите кораби, ако старецът пострада (полуистина). Според други слухове Ланистърите били в поход, Хайтауър били в поход, сир Марстън Води дебаркирал с десет хиляди наемници от Лис и Стар Волантис (всичко — неистина). А Девата на Долината отплавала от Града на гларуса с лейди Рена Таргариен и нейния дракон (истина).

Докато армии настъпвали и мечове се точели, лорд Креган Старк седял в Червената цитадела, водел своите разпити по убийството на крал Егон Втори и в същото време обмислял кампанията си срещу останалите поддръжници на мъртвия крал. Принц Егон, междувременно, се озовал затворен в Твърдината на Мегор без никакви придружители, освен момчето Гемон Светлокосия. Когато принцът поискал да узнае защо не е свободен да влиза и излиза, Старк отвърнал, че е заради собствената му безопасност.

— Този град е гнездо на усойници — казал му лорд Креган. — Има лъжци, обърни плащове и отровители в този двор, които биха ви убили толкова лесно, колкото чичо ви, за да осигурят собствената си власт.

Когато Егон възразил, че лорд Корлис, лорд Ларис и сир Перкин са приятели, владетелят на Зимен хребет отвърнал, че лъжливите приятели са по-опасни за един крал от всеки враг, че Змията, Кривото стъпало и Бълхата са го спасили само за да се възползват от него, за да могат да управляват Вестерос от негово име.

С непогрешимостта на късната преценка днес ние поглеждаме назад през вековете и казваме, че Танцът е свършил, но това не изглеждало толкова сигурно за живелите в онези мрачни и опасни дни след него. След като септон Юстас и Великият майстер Орвил гаснели в тъмниците (където Орвил започнал да пише изповедите си, текста, който щял да осигури на Мункун информацията, на която щял да изгради монументалното си „Истинно сказание“), само Гъбата остава да ни изведе извън дворцовите хроники и кралски едикти. „Великите лордове щяха да са ни дали още две години война — заявява шутът в своето «Свидетелство». — Жените бяха тези, които направиха мира. Черната Али, Девата на Долината, Трите вдовици, Драконовите близначки, тъкмо те сложиха край на кръвопролитието и не с мечове или отрова, а с гарвани, думи и целувки.“

Семената, хвърлени във вятъра от лорд Корлис Веларион през Лъжливата зора, пуснали корен и родили сладък плод. Един по един гарваните се връщали, носейки отговор на мирните предложения на стареца.

Скалата на Кастърли се отзовала първа. Лорд Джейсън Ланистър оставил шест деца, когато загинал в битка: пет дъщери и един син, Лореон, момче на четири години. Властта на запад следователно минала в ръцете на вдовицата му, лейди Джоана, и нейния баща, Роланд Уестърлинг, лорд на Зъбера. След като дългите кораби на Червения кракен все още застрашавали бреговете им, Ланистърите били по-загрижени за защитата на Кейс и връщането на Светлия остров, отколкото за подновяването на борбата за Железния трон. Лейди Джоана се съгласила на всички условия на Морската змия, като обещала да дойде лично в Кралски чертог и да се поклони на новия крал на коронацията му, и да доведе две дъщери в Червената цитадела, за да служат като придружителки на новата кралица (и като заложнички, гарантиращи бъдещата ѝ лоялност). Съгласила се също тъй да възстанови онази част от кралската съкровищница, която Тиланд Ланистър пратил в Запада за съхранение, стига на самия сир Тиланд да бъде дадено опрощение. В замяна поискала само Железния трон да „заповяда на лорд Грейджой да излази обратно до островите си, да върне Светлия остров на законните му владетели и да освободи всички жени, които е отмъкнал, или поне всички от благородно потекло“.

Много от мъжете, които оцелели от Битката на кралския път, си тръгнали след това обратно за Бурен край. Гладни, изтощени, ранени, пътували към дома сами или на малки групи, и вдовицата на лорд Борос Баратеон трябвало само да ги погледне, за да разбере, че вече не искат битки. А и тя не искала да изложи новородения си син, Оливер, на риск, защото това малко лордче на гърдата ѝ било бъдещето на дома Баратеон. Макар да е казано, че най-голямата ѝ дъщеря, лейди Касандра, плакала с горчиви сълзи, когато научила, че няма да бъде кралица, лейди Еленда скоро се съгласила с условията. Все още изтощена от родилните мъки, не можела лично да дойде в града за коронацията, както написала, но щяла да изпрати своя лорд баща, за да положи васална клетва вместо нея, и три от дъщерите си като заложници. Щял да ги придружи сир Уилис Фел, заедно с неговата „скъпоценна подопечна“, осемгодишната принцеса Джеера, последното живо дете на крал Егон II и бъдещата невяста на краля.

Последен реагирал Староград. Най-богатите от великите домове, притекли се на страната на крал Егон II, Хайтауър, оставали в някои отношения най-опасните, защото били в състояние да вдигнат бързо големи нови войски от улиците на Староград, а със собствените си бойни кораби и тези на близките си родственици, Редвин от Арбор, можели да поддържат значителна флота също така. Нещо повече, една четвърт от златото на Короната все още пребивавала в дълбоките подземия под Високата кула, злато, което лесно можело да се използва, за да се купят нови съюзи и наемнически части. Староград имал силата да поднови войната; единственото, което липсвало, било воля.

Лорд Ормунд съвсем наскоро бил взел нова жена, когато започнал Танцът на драконите, след като първата му умряла няколко години преди това при раждане. След смъртта му при Тъмбълтън земите и титлата му преминали към най-големия му син, Лайънъл, младеж на петнайсет, в навечерието на пълнолетие. Вторият син, Мартин, бил скуайър на лорд Редвин на Арбор; третият бил храненик в Планински рай като спътник на лорд Тирел и виночерпец на лейди майка му. И тримата били деца от първия брак на лорд Ормунд. Казват, че когато условията на лорд Веларион били поставени на Лайънъл Хайтауър, младият лорд издърпал късчето пергамент от ръката на майстера си и го накъсал, като се заклел, че ще напише отговора си с кръвта на Морската змия.

Младата вдовица на лорд баща му обаче имала други виждания. Лейди Саманта била дъщерята на лорд Доналд Тарли от Рогов хълм и лейди Джейни Роуан от Златна дъбрава, като и двата дома вдигнали оръжие на страната на кралицата през Танца. Буйна, пламенна и красива, тя нямала никакво намерение да отстъпва мястото си като владетелка на Староград и господарка на Хайтауър. Лайънъл бил с две години по-млад от нея и (според Гъбата) бил безумно влюбен в нея още от първия път, когато дошла в Староград да се омъжи за баща му. Докато преди отблъсквала плахите ухажвания на момчето, сега лейди Сам (както щели да я знаят години наред) отстъпила и му позволила да я съблазни, а след това обещала да се омъжи за него… но само ако сключи мир, „защото със сигурност бих умряла, ако загубя друг съпруг“.

Изправено пред избор между „мъртъв баща, студен в земята, и жива жена, топла и страстна в прегръдките му, момчето прояви изненадващо благоразумие за толкова знатен и избра любовта пред честта“, казва Гъбата. Лайънъл Хайтауър капитулирал, съгласил се на всички условия, поставени от лорд Корлис, включително да върне златото на Короната (с което предизвикал гнева на братовчед си, сир Майлс Хайтауър, който откраднал значителна част от това злато, но тази история не ни занимава тук). Голям скандал възникнал, когато младият лорд след това обявил намерението си да се ожени за вдовицата на баща си, а властващият тогава Върховен септон категорично забранил брака като форма на кръвосмешение, но дори това не разделило тези двама млади любовници. След това лордът на Хайтауър и Защитник на Староград отказвал да се ожени, а държал лейди Сам до себе си като любовница през следващите тринайсет години, като станал баща на шест деца от нея, а накрая я взел за съпруга, след като на власт в Звездната септа дошъл нов септон и отменил разпоредбите на предшественика си[16].

Нека сега оставим Хайтауър и се върнем в Кралски чертог, където лорд Креган Старк разбрал, че всичките му планове за война са осуетени от Трите вдовици. „Други гласове също тъй се чуваха, по-кротки гласове, които отекваха тихо из коридорите на Червената цитадела“, казва Гъбата. Девата на Долината пристигнала от Града на гларуса, като довела своята храненица, лейди Рена Таргариен, с дракон на рамото ѝ. Простолюдието на Кралски чертог, което няма и преди година избило всички дракони в града, сега било възхитено от гледката. Лейди Рена и нейната близначна сестра, Бела, станали любимките на града само след една нощ. Лорд Старк не можел да ги ограничи в замъка, както направил с принц Егон, и скоро научил, че не може и да ги контролира. Когато настояли да им се разреши да видят „нашия възлюбен брат“, лейди Арин им дала подкрепата си и Вълкът на Зимен хребет отстъпил („донякъде неохотно“, според Гъбата)[17].

Лъжливата зора дошла и си отишла, а сега Часът на Вълка (както го нарича Великият майстер Мункун) също изтичал. Ситуацията, както и градът, се изплъзвали от ръцете на Креган Старк. Когато лорд Леовин Корбрей и брат му пристигнали в Кралски чертог и се присъединили към управляващия съвет, добавяйки гласовете си към тези на лейди Арин и Момците, Вълкът на Зимен хребет често се оказвал скаран с всички тях. Тук-там из владението някои упорити лоялисти все още развявали златния дракон на Егон II, но те не били от голямо значение; Танцът е свършил, съгласни били всички други, и било време да се сключи мир и редът в кралството да бъде възстановен.

По един пункт обаче лорд Креган останал непреклонен: кралските убийци не можело да останат ненаказани. Колкото и недостоен да бил Егон II, неговото убийство представлявало върховна измяна и отговорните за него трябвало да отговарят за това. Толкова свирепо се държал, толкова неотстъпчиво, че другите отстъпили.

— Нека да е на вашата глава, Старк — казал Кермит Тъли. — Не искам да бъда замесен в това, но няма да позволя да кажат, че Речен пад е попречил на правосъдието.

Никой лорд нямал право да осъди друг лорд на смърт, тъй че било необходимо първо принц Егон да направи лорд Старк Ръка на краля, с пълната власт да действа от негово име. Това било сторено. Лорд Креган направил всичко останало, докато другите стояли настрана. Не си позволил да седне на Железния трон, а на проста дървена пейка под него. Един по един мъжете, заподозрени, че са изиграли роля в отравянето на крал Егон II, били доведени пред него.

Септон Юстас бил първият доведен и първият освободен; нямало никакво доказателство срещу него. Великият майстер Орвил не бил толкова късметлия, защото признал под изтезания, че е дал отровата на Кривото стъпало.

— Милорд, не знаех за какво е — възразил Орвил.

— Нито си попитал — отвърнал лорд Старк. — Не си пожелал да знаеш.

Великият майстер бил преценен за съучастник и осъден на смърт.

Сир Джайлс Белгрейв също бил осъден на смърт; и да не бил сложил отровата във виното на краля лично, позволил бил да стане поради немарливост или съзнателно затваряне на очите.

— Никой рицар на Кралската гвардия не бива да надживее своя крал, когато кралят умре от насилие — заявил Старк.

Трима от Заклетите братя на Белгрейв присъствали при смъртта на крал Егон и също били осъдени, въпреки че тяхното съучастие в заговора не могло да се докаже (за тримата от Кралската гвардия, които не били в града, се отсъдило, че са невинни).

За двайсет и двама по-незначителни персонажи също се открило, че са изиграли някаква роля в убийството на крал Егон. Между тях били носачите на носилката на Негова милост, както и херолдът на краля, пазителят на кралските изби и слугата, чиято задача била да се грижи чашата на краля винаги да е пълна. Всички те били осъдени на смърт. Също и двамата мъже, които убили дегустатора на храната на краля Ъмет (Гъбата лично свидетелствал срещу тях), заедно с отговорните за посичането на Том Сплетения език и удавянето на баща му в бира. Повечето от тях били рицари от канавките, наемници, войници без господар и измет от улиците, получили съмнителното си рицарство от сир Перкин Бълхата по време на вълнението. Всички те настоявали, че са действали по заповед на сир Перкин.

За вината на самия Бълха не можело да има съмнение.

— Веднъж обърни плащ, винаги обърни плащ — казал лорд Креган. — Ти се вдигна на бунт срещу своята законна кралица и помогна тя да бъде прогонена от града и да загине, издигна собствения си скуайър на нейно място, след това го изостави, за да спасиш нищожната си кожа. Владението ще бъде по-добро място без теб.

Когато сир Перкин възразил, че е опростен за тези престъпления, лорд Старк отвърнал:

— Не от мен.

Мъжете, които задържали вдовстващата кралица на витото стълбище, носели значката с морското конче на дома Веларион, докато тези, които освободили лейди Бела Таргариен от затвора ѝ, били на служба на лорд Ларис Стронг. Похитителите на кралица Алисент избили охраната ѝ и поради това били осъдени на смърт, но страстната молба на самата лейди Бела пощадила избавителите ѝ от сходна съдба, макар че те също окървавили мечовете си, като посекли мъжете на краля на пост пред вратата ѝ. „Дори сълзите на дракон не биха могли да разтопят замръзналото сърце на Креган Старк, твърдяха с право някои — казва ни Гъбата, — но когато лейди Бела размаха меч и заяви, че ще си отсече ръката, ако някой посегне да навреди на хората, които са я спасили, Вълкът на Зимен хребет се усмихна пред очите на всички и отстъпи, че ако нейно благородие толкова харесва тези кучета, ще ѝ позволи да ги задържи.“

Последните, които се изправили пред Вълчата присъда (както нарича Мункун тези съдебни дела в „Истинното сказание“), били двамата велики лордове в ядрото на заговора: Ларис Стронг Кривото стъпало, лорд на Харънхъл, и Корлис Веларион, Морската змия, Господар на Дрифтмарк и лорд на Приливите.

Лорд Веларион не се опитал да отрече вината си.

— Каквото направих, направих го за доброто на владението — казал старецът. — Бих направил същото отново. Това безумие трябваше да свърши.

Лорд Стронг се оказал не толкова отзивчив. Великият майстер Орвил свидетелствал, че е дал отровата на негово благородие, а сир Перкин Бълхата се кълнял, че е бил човекът на Кривото стъпало, като действал изцяло по негови заповеди, но лорд Ларис нито потвърдил, нито отрекъл обвиненията. Когато лорд Старк попитал има ли да каже нещо в своя защита, казал само:

— Кога вълк се е трогвал от думи?

И така лорд Креган Старк, Ръка на Некоронования крал, отсъдил, че лордовете Веларион и Стронг са виновни в убийство, кралеубийство и върховна измяна, и постановил, че трябва да заплатят за престъпленията си с живота си.

Ларис Стронг винаги бил човек, който карал по своя път, не се съобразявал с никого и сменял страната така, както други сменят наметала. Веднъж осъден, останал без приятели; нито един глас не се вдигнал в негова защита. Тъкмо обратното било с Корлис Веларион. Старецът Морската змия имал много приятели и обожатели. Дори мъже, сражавали се срещу него по време на Танца, сега се изказали в негова полза… някои от обич към стареца, несъмнено, други поради тревога какво би могъл да направи младият му наследник, Алин, ако неговият любим дядо (или баща) бъде екзекутиран. Когато лорд Старк се оказал неумолим, някои от тях се опитали да го заобиколят, като апелирали към бъдещия крал, принц Егон. Най-изявените между тях били неговите сестри Бела и Рена, които напомнили на принца, че би загубил ухо и може би повече, ако лорд Корлис не бил направил каквото направил. „Думите са вятър — гласи «Свидетелството на Гъбата», — но силен вятър може да събори могъщи дъбове, а шепотът на хубави момичета може да промени съдбата на кралства.“ Егон не само се съгласил да пощади Морската змия, но стигнал дотам, че да му възстанови службите и почестите, включително място в малкия съвет.

Принцът обаче бил едва десетгодишен и все още не бил крал. Бил некоронован и все още непомазан като крал и постановленията му нямали никаква законова сила. Дори след короноването му щял да остане подчинен на регент или регентство до шестнайсетия си имен ден. Поради това лорд Старк е имал всички права да не обърне внимание на принцовите заповеди и да продължи с екзекутирането на Корлис Веларион. Избрал да не го стори, решение, което до ден-днешен интригува учените. Септон Юстас предполага, че „Майката го тласна към милост в онази нощ“, макар че лорд Креган не е почитал Седемте. Юстас след това намеква, че севернякът не е искал да предизвиква Алин Веларион, поради страх от силата му по море, но това изглежда в пълно противоречие с всичко, което знаем за характера на Старк. Нова война нямало да го уплаши; всъщност той понякога като че ли я е търсел.

Гъбата е този, който предлага най-блестящото обяснение за тази внезапна снизходителност у Вълка на Зимен хребет. Не принцът го е склонил, твърди шутът, нито надвисващата заплаха от флотилиите на Веларион, нито дори молбите на близначките, а по-скоро сделка, сключена с лейди Алисан от дома Блекууд.

„Стройна и висока беше тя — казва джуджето, — тънка като тръстика и с плоска гръд като момче, но с дълъг крак и силна ръка, с грива от гъсти черни къдрици, които се сипеха до под кръста ѝ, щом ги пуснеше.“ Черната Али била ловкиня, неуморна ездачка и несравним стрелец и у нея нямало много от женската мекота. Мнозина смятали, че е от същата мая като Сабита Фрей, защото често били заедно и се знаело, че споделят една палатка, докато са на поход. Но в Кралски чертог, докато придружавала младия си племенник Бенджикот в двора и съвета, тя се запознала с Креган Старк и суровият северняк започнал да ѝ допада.

А лорд Креган, вдовец вече от над три години, съответно откликнал. Макар Черната Али да не била кралица на любовта и красотата, нейното безстрашие, упорита сила и дързък език събудили чувство у лорда на Зимен хребет и той скоро започнал да търси компанията ѝ.

— Мирише на дървесен пушек, не на цветя — казал Старк на лорд Кервин, за когото разправят, че бил най-близкият му приятел.

И тъй, когато лейди Алисан помолила да разреши декретът на принца да остане в сила, той се вслушал.

— Защо да го направя? — уж попитал лорд Старк, когато го помолила.

— Заради кралството — отвърнала тя.

— По-добре е за кралството изменниците да умрат — казал той.

— Заради честта на принца — рекла тя.

— Принцът е дете. Не трябваше да се меси в това. Веларион е този, който го опозори, защото сега ще се казва во веки веков, че е дошъл на трона си с убийство.

— Заради мира — казала лейди Алисан, — заради всички, които със сигурност ще умрат, ако Алин Веларион потърси възмездие.

— Има по-лоши начини да се умре. Зимата е дошла, милейди.

— Заради мен, тогава — казала Черната Али. — Дарете ми тази благодат и никога няма да помоля за друга. Сторете го и ще знам, че сте разумен, колкото сте силен, и добър, колкото сте свиреп. Дайте ми това и ще ви дам каквото бихте избрали да ми поискате.

Според Гъбата лорд Креган се намръщил при тези думи.

— А ако поискам вашата девственост, милейди?

— Не мога да ви дам нещо, което нямам, милорд — отвърнала тя. — Изгубих девствеността си в седлото, когато бях на тринайсет.

— Някои биха казали, че сте прахосала на кон подарък, който по право би трябвало да принадлежи на бъдещия ви съпруг.

— Някои са глупаци — отвърнала Черната Али, — и тя беше кобила и по-добра от повечето съпрузи, които съм виждала.

Отговорът ѝ задоволил лорд Креган, който се засмял звучно и рекъл:

— Ще се опитам да запомня това, милейди. Да, ще ви дам тази благодат.

— А в замяна? — попитала тя.

— Ще поискам само вас цялата, завинаги — казал тържествено лордът на Зимен хребет. — Искам ръката ви в брак.

— Една ръка за една глава — казала Черната Али, широко усмихната… защото Гъбата ни казва, че това било намерението ѝ през цялото време. — Готово.

И това било.

Утрото на екзекуциите изгряло сиво и мокро. Всички осъдени на смърт били изведени от тъмниците във вериги във външния двор на Червената цитадела. Принудени били да паднат на колене, докато принц Егон и дворът му гледали.

Когато септон Юстас повел обречените в молитва, призовавайки Майката да има милост над душите им, завалял дъжд. „Валеше толкова силно, а Юстас дърдореше толкова дълго, че взехме да се плашим да не би затворниците да се удавят преди да им отрежат главите“, пише Гъбата. Накрая молитвата приключила и лорд Креган Старк извадил от ножницата Лед, великия валириански меч, който бил гордостта на неговия дом, защото дивашкият обичай на Севера постановявал мъжът, издал присъдата, също така да я изпълни, та кръвта да е само на неговите ръце.

Висш лорд или обикновен палач, рядко някой мъж се е изправял пред толкова много екзекуции като Креган Старк онази утрин в дъжда. Но за миг било осуетено. Осъдените теглили жребий да видят кой първи ще умре и изборът се паднал на сир Перкин Бълхата. Когато лорд Креган попитал онзи хитър мошеник дали има последни думи, сир Перкин заявил, че желаел да облече черното. Един южняшки лорд можело да уважи или не молбата му, но Старките са от Севера, където нуждите на Нощния страж се уважават много.

И когато лорд Креган наредил на хората си да вдигнат Бълхата на крака, другите осъдени видели пътя към избавлението и повторили молбата му. „Всички завикаха едновременно — казва Гъбата, — като хор от пияници, ревящи думите на песен, която едва помнят.“ Рицари от канавките и войници бездомници, носачи, слуги, херолди, пазачът на кралските изби, трима Бели меча от Кралската гвардия, всички до един изведнъж изразили дълбоко желание да бранят Вала. Дори Великият майстер Орвил се включил в отчаяния хор. Той също бил пощаден, защото Нощният страж се нуждае от хора на перото, както от хора на меча.

Само двама умрели в онзи ден. Единият бил сир Джайлс Белгрейв, от Кралската гвардия. За разлика от своите Заклети братя, сир Джайлс отказал шанса да замени белия си плащ за черен.

— Прав сте, лорд Старк — казал той, когато дошъл редът му. — Рицар на Кралската гвардия не бива да надживее своя крал.

Лорд Креган взел главата му с един бърз замах на Лед.

Следващият (и последен) умрял бил лорд Ларис Стронг. Когато го запитали желае ли да вземе черното, той заявил:

— Не, милорд. Ще отида в един по-топъл ад, ако благоволите… но все пак имам една последна молба. Когато бъда мъртъв, отсечете кривото ми стъпало с великия си меч. Влачих го със себе си през целия си живот, нека бъда освободен от него поне в смъртта си.

Това благодеяние лорд Старк му дал.

Така загинал последният Стронг и с него приключил един горд и древен дом. Останките на лорд Ларис били дадени на мълчаливите сестри; години по-късно костите му намерили мястото на сетния си покой в Харънхъл… освен кривото му стъпало. Лорд Старк постановил то да бъде погребано отделно в бедняшко поле, но преди да бъде сторено, то изчезнало. Гъбата ни казва, че било откраднато и продадено на чародей, който го използвал в хвърлянето на заклинанията си. (Същата история се разправя за стъпалото, откъснато от крака на принц Джофри в Квартала на бълхите, което прави достоверността и на двете подозрителна, освен ако не вярваме, че всички стъпала са обладани от злокобни сили.)

Главите на лорд Ларис Стронг и сир Джайлс Белгрейв били качени от двете страни на портите на Червената цитадела. Другите осъдени били върнати в килиите им, където да лежат, докато се уреди да ги пратят на Вала. Последният ред от историята на печалното царуване на Егон II Таргариен бил написан.

Кратката служба на Креган Старк като Ръката на Некоронования крал приключила на следващия ден, когато той върнал служебната си верига на принц Егон. Лесно е могъл да остане Ръка на краля за години, или дори да вземе регентството, докато Егон навърши пълнолетие, но Югът не представлявал интерес за него.

— Снеговете падат в Севера — заявил той, — и моето място е в Зимен хребет.

Под регентите

Качулатата ръка

Креган Старк се отдръпнал като Ръка на краля и обявил намерението си да се върне в Зимен хребет, но преди да се сбогува с Юга се изправил пред трънлив проблем.

Лорд Старк тръгнал на юг с голямо воинство, съставено най-вече от мъже, нежелани и ненужни в Севера, чието връщане щяло да донесе голямо затруднение и може би смърт за близките им, които били оставили зад себе си. Легендата (и Гъбата) ни казва, че лейди Алисан била тази, която предложила отговор. Земите покрай Тризъбеца били пълни с вдовици, напомнила тя на лорд Старк; жени, много от които обременени с малки деца, които пращали мъжете си да се бият за един или друг лорд, за да паднат в битка. След като зимата наближавала, здрави гърбове и готови за работа ръце щели да са добре дошли в много домове.

Накрая над хиляда северняци придружили Черната Али и нейния племенник лорд Бенджикот, когато се върнали в речните земи след кралската сватба. „Вълк за всяка вдовица — пошегувал се Гъбата. — Ще ѝ топли леглото през зимата и ще ѝ глозга кокалите напролет.“ Все пак сключили се стотици бракове на тъй наречените Вдовишки панаири в Гарваново дърво, Речен пад, Каменна септа, Близнаците и Хубав пазар. Северняците, които не пожелали да се оженят, заклели мечовете си на лордове големи и малки, като домашни стражи и войници. Неколцина, за жалост, се отдали на разбойничество и ги стигнал зъл край, но общо взето сватовството на лейди Алисан било голям успех. Преселилите се северняци не само подсилили речните лордове, които ги приели, но също тъй помогнали да се съживи и разпространи почитането на старите богове южно от Шийката.

Други северняци избрали да търсят нов живот и късмет оттатък Тясното море. Няколко дни след като лорд Старк се оттеглил като Ръката на краля, сир Марстън Води се върнал сам от Лис, където бил пратен да привлече наемници. С радост приел опрощение за миналите си престъпления и съобщил, че Триархията се е разпаднала. На ръба на войната, Трите дъщери наемали свободни чети още щом можели да се съберат, срещу заплати, до каквито никой не можел да се надява да стигне. Много от северняците на лорд Креган видели в това добра възможност. Защо да се връщат в земя, стегната в хватката на зимата, за да мръзнат и гладуват, когато можело да се вземе злато оттатък Тясното море? Не една, а две свободни чети се родили в резултат на това. Вълчата глутница, командвана от Халис Рогов лес, наричан Хал Лудия, и Тимъти Сняг, копелето на Кремъчен пръст, била съставена изцяло от северняци, докато Разбивачите на бури, финансирана и предвождана от сир Оскар Тъли, включвала мъже от всяка част на Вестерос.

Още докато тези авантюристи се подготвяли да се сбогуват с Кралски чертог, други пристигали от всяка точка на компаса за коронацията и кралската сватба на принц Егон. От запад дошла лейди Джоана Ланистър и нейният баща Роланд Уестърлинг, лорд на Зъбера; от юг четирийсет мъже на Хайтауър от Староград, водени от лорд Лайънъл и бележитата лейди Саманта, вдовицата на баща му. Макар да им било забранено да се оженят, взаимната им страст станала известна нашир и длъж по това време и била толкова голям скандал, че Върховният септон отказал да пътува с тях и пристигнал три дни по-късно в компанията на лордовете Редвин, Костейн и Бийзбъри.

Лейди Еленда, вдовицата на лорд Борос, останала в Бурен край с невръстния си син, но пратила дъщерите си Касандра, Елин и Флорис да представляват дома Баратеон. (Марис, четвъртата дъщеря, се присъединила към мълчаливите сестри, осведомява ни септон Юстас. В описанието на Гъбата, това станало след като лейди майка ѝ заповядала да ѝ отрежат езика, но тази грозна подробност може лесно да се отхвърли. Съществуващото убеждение, че мълчаливите сестри са без езици, не е нищо повече от мит; благочестието е това, което държи сестрите мълчаливи, а не нажежени до червено клещи.) Бащата на лейди Баратеон, Ройс Карон, лорд на Нощна песен и Маршал на Граничните земи, придружил момичетата до града и щял да остане там като техен опекун.

Алин Веларион също дошъл на брега, а братята Мандърли се върнали от Бял пристан със сто рицари в синьо-зелени наметала. Дошли дори оттатък Тясното море, от Браавос и Пентос, и трите Дъщери, Стар Волантис. От Летните острови се появили трима високи чернокожи принцове с наметала от птичи пера, чието великолепие будело удивление. Всички ханове и конюшни в Кралски чертог скоро се напълнили, а извън стените на града се вдигали шатри и павилиони за онези, които не могли да намерят приют. Много пиене и разгул имало, поне според Гъбата; много молитви, пост и добри дела, съобщава септон Юстас. Ханджиите на града си натъпкали кесиите и били щастливи, както и курвите в Квартала на бълхите и техните сестри в хубавите къщи по Улицата на коприната, макар че обикновените граждани се оплаквали от шума и вонята.

Отчаяна и крехка атмосфера на принудено приятелство надвиснала над Кралски чертог в дните преди сватбата, защото мнозина от тези, които се тълпели глава до глава в градските винарни и кръчми, били стояли един срещу друг на бойните полета допреди година. „Ако само кръв може да измие кръв, то Кралски чертог беше пълен с неумити“, пише Гъбата. Но имало по-малко битки по улиците, отколкото повечето очаквали, само трима мъже били убити. Може би лордовете на кралството най-сетне се били уморили от война.

След като Драконовата яма била общо взето в руини, сватбата на принц Егон и принцеса Джеера била отпразнувана на открито, на върха на Хълма на Висения, където били вдигнати високи трибуни, за да могат мъжете и жените от благородническото съсловие да седят удобно и да се наслаждават на гледката. Денят бил студен, но слънчев, пише септон Юстас. Било седмият ден от седмата луна на 131-вата година след Завоеванието на Егон, изключително благоприятна дата. Лично Върховният септон на Староград изпълнил ритуалите и от простолюдието се вдигнал оглушителен рев, когато Негова висша святост обявил принца и принцесата за едно цяло. Десетки хиляди струпани по улиците викали възторжено, когато Егон и Джеера били понесени на открита носилка към Червената цитадела, където принцът бил увенчан с кръгче от жълто злато, просто и без украса, и провъзгласен като Егон от дома Таргариен, Третият с това име, Крал на андалите и на ройнарите, и на Първите хора, и Владетел на Седемте кралства. Самият Егон поставил коронката на главата на своята невяста дете.

Макар и строго момче, новият крал бил несъмнено чаровен, с изпито лице и тънка снага, със сребристобяла коса и лилави очи, докато кралицата била красиво дете. Сватбата им била най-пищното зрелище, виждано в Седемте кралства след коронацията на Егон II в Драконовата яма. Единственото, което липсвало, било дракони. Нямало да има триумфален полет над градските стени за този крал, никакво величествено спускане на двора на замъка. А по-наблюдателните забелязали и друго отсъствие. Вдовстващата кралица не се виждала никъде, макар че като баба на Джеера Алисент Хайтауър би трябвало да присъства.

Тъй като новият крал бил все още на десет години, първият му акт бил да назове хората, които щели да го защитават и закрилят, и да управляват вместо него, докато навърши възраст. Сир Уилис Фел, единственият оцелял от Кралската гвардия от времето на крал Визерис, бил назначен за лорд-командир на Белите мечове, със сир Марстън Води за негов първи заместник. Тъй като и двамата били смятани за „зелени“, останалите места в Кралската гвардия били попълнени от „черни“. Сир Тиланд Ланистър, наскоро завърнал се от Мир, бил направен Ръка на краля, докато лорд Леовин Корбрей бил назначен за Защитник на Владението. Първият бил зелен, вторият бил черен. Над тях щял да стои регентски съвет, съставен от лейди Джейни Арин от Долината, лорд Корлис Веларион от Дрифтмарк, лорд Роланд Уестърлинг от Зъбера, лорд Ройс Карон от Нощна песен, лорд Манфрид Мутън от Девиче езеро, сир Торен Мандърли от Бял пристан и Великия майстер Мункун, наскоро избран от Цитаделата, за да поеме служебната верига на Великия майстер Орвил.

(Благонадеждно е съобщено, че на лорд Креган Старк също било предложено място между регентите, но той отказал. Набиващи се на очи опущения от съвета включвали Кермит Тъли, Ънуин Пийки, Сабита Фрей, Тадеус Роуан, Лайънъл Хайтауър, Джоана Ланистър и Бенджикот Блекууд, но септон Юстас настоява, че само лорд Пийки бил истински ядосан от изключването му.)

Това бил съветът, който септон Юстас с цяло сърце одобрил като „шестима силни мъже и една мъдра жена да ни управляват тук на земята, както Седемте Горе управляват всички хора от небесата“. Гъбата не бил толкова впечатлен. „Седем регенти бяха с шест твърде много — пише той. — Жалко за горкия ни крал.“ Въпреки опасенията на шута повечето наблюдатели, изглежда, са имали чувството, че царуването на крал Егон III е започнало на обнадеждаваща нота.

Остатъкът от 131-вата година СЗ било време на заминавания, докато великите лордове на Вестерос се сбогували с Кралски чертог един по един, за да се върнат в своите владения. Между първите, които си тръгнали, били Трите вдовици, след сърцераздирателни сбогувания с дъщерите, син, братя и братовчеди, които щели да останат да служат на новия крал и кралица като придружители и заложници. Креган Старк повел доста намалялото си воинство на север по кралския път две седмици след коронацията; три дни по-късно лорд Блекууд и лейди Алисан поели за Гарваново дърво, с хиляда от северняците на Старк за опашка. Лорд Лайънъл и неговата любовница лейди Сам препуснали на юг за Староград със своите Хайтауър, докато лордовете Роуан, Бийзбъри, Костейн, Тарли и Редвин се включили в ескорта на Негова висша святост по същото направление. Лорд Кермит Тъли и неговите рицари се върнали в Речен пад, докато брат му сир Оскар отплавал със своите Разбивачи на бури за Тирош и Спорните земи.

Имало обаче един, който не заминал, както се предвиждало. Сир Медрик Мандърли се съгласил да превози мъжете, заминаващи за Вала, чак до Бял пристан на своята галера „Северна звезда“. Оттам те щели да продължат по суша до Черен замък. Но на заранта, в която „Северна звезда“ трябвало да отплава, преброяване на осъдените разкрило, че един липсва. Великият майстер Орвил, изглежда, променил отношението си досежно обличането на черното. След като подкупил един от тъмничарите си да разхлаби прангите му, той се предрешил в дрипи на просяк и изчезнал сред вертепите на града. Тъй като не искал да се задържа повече, сир Медрик осъдил тъмничаря, който освободил Орвил, да заеме мястото му и „Северна звезда“ поела в морето.

Към края на 131 г. СЗ, казва ни септон Юстас, „сиво спокойствие“ се затаило над Кралски чертог и земите на Короната. Егон III сядал на Железния трон, когато се налагало, но иначе малко го виждали. Задачата по защитата на владението се паднала на лорд-защитника Леовин Корбрей, ежедневната досада по управлението на сляпата Ръка Тиланд Ланистър. Някога висок, златокос и изящен като своя близнак, покойния лорд Джейсън, сир Тиланд бил толкова обезобразен от мъчителите на кралицата, че новите дами в двора припадали, щом го видят. За да ги пощади, Ръката започнал да носи копринена качулка над главата си на официални поводи. Това може би е било лошо решение, защото придало на сир Тиланд зловещ облик и много скоро простолюдието на Кралски чертог започнало да шепне приказки за злия маскиран чародей в Червената цитадела.

Умът на сир Тиланд обаче останал остър. Може би се е очаквало да излезе от изтезанията си вгорчен и решен да си отмъщава, но това изобщо не се оказало вярно. Наместо това Ръката демонстрирал странна загуба на памет, като настоявал, че не може да си спомни кой е бил черен и кой зелен, като в същото време показвал кучешка преданост към сина на същата онази кралица, която го пратила на мъчителите. Много бързо сир Тиланд постигнал мълчаливо надмощие над Леовин Корбрей, за когото Гъбата казва: „Той беше с дебел врат и задръстен ум, но никога не съм познавал човек, който да пърди толкова гръмко.“ По закон и Ръката, и лорд-защитникът били подчинени на властта на съвета на регентите, но докато дните отминавали и луната се обръщала и обръщала, регентите се събирали все по-рядко, а неуморният сляп закачулен Тиланд Ланистър трупал все повече и повече власт.

Предизвикателствата, пред които се изправил, били плашещи, защото зимата се спуснала над Вестерос и щяла да продължи четири дълги години, една от най-студените и мрачни зими в историята на Седемте кралства. Кралската търговия също така рухнала по време на Танца, безброй села, градчета и замъци били разорени или унищожени и банди разбойници и просяци обитавали пътищата и горите.

По-непосредствен проблем създавала Вдовстващата кралица, която отказала да се примири с новия крал. Убийството на последния от синовете ѝ превърнало сърцето на Алисент в камък. Никой от регентите не желаел да бъде осъдена на смърт, някои от състрадание, други от страх, че такава екзекуция може отново да разпали пламъците на войната. Но не можело и да ѝ се позволи да участва в живота на двора като преди. Твърде склонна била да сипе проклятия по краля или да грабне кама от някой разсеян страж. На Алисент не можело да се разчита дори в компанията на малката кралица; когато за последен път ѝ се разрешило да сподели трапезата с Нейна милост, тя казала на Джеера да пререже гърлото на съпруга си, докато спи, при което детето се разпищяло. Сир Тиланд почувствал, че няма друг избор, освен да ограничи Вдовстващата кралица в покоите ѝ в Твърдината на Мегор; удобен затвор, но все пак затвор.

Ръката след това се захванал да възстанови кралската търговия и да започне процеса на пресъграждане. Велики лордове, както и простолюдие, били доволни, когато той премахнал данъците, наложени от кралица Ренира и лорд Селтигар. След като златото на Короната било отново възстановено, сир Тиланд заделил един милион златни дракона като заеми за лордове, чиито владения били унищожени по време на Танца. (Въпреки че мнозина се възползвали от тези пари, заемите причинили разрив между Железния трон и Желязната банка на Браавос.) Поръчал също така строителството на три огромни укрепени зърнохранилища в Кралски чертог, Ланиспорт и Града на гларуса и изкупил значително количество зърно, за да ги напълни. (Последният декрет рязко повишил цената на зърното, което зарадвало онези градове и лордове, разполагащи с пшеница и царевица за продан, но ядосало собствениците на ханове и кръчми и бедните и гладните изобщо.)

Макар да прекратил работата по гигантските статуи на принц Емонд и принц Дерон, които били поръчани от Егон II (не преди главите на двамата принцове да били изваяни), Ръката привлякъл стотици каменоделци, дърводелци и строители на работа по ремонта и възстановяването на Драконовата яма. Портите на Кралски чертог били подсилени по негова заповед, за да може градските стени по-добре да издържат на атаки отвътре, както и отвън. Ръката също тъй обявил финансиране от Короната на петдесет нови бойни галери. Когато го запитали, казал на регентите, че това било с цел да се осигури работа за корабостроителниците и да се защити градът от флотите на Триархията… макар мнозина да подозирали, че същинската цел на сир Тиланд била да се намали зависимостта на Короната от дома Веларион от Дрифтмарк.

Ръката може също така да е мислил за продължаващата война на запад, когато накарал корабостроителниците да заработят. Макар възкачването на Егон III да отбелязало края на най-ужасните кланета от Танца на драконите, не е съвсем правилно да се твърди, че коронацията на младия крал е донесла мир на Седемте кралства. Боевете продължили в Запада през първите три години от царуването на момчето крал, след като лейди Джоана от Скалата на Кастърли продължила да се съпротивлява на разорителните набези на железните мъже на Далтон Грейджой от името на своя син, младия лорд Лореон. Подробностите за тяхната война се простират извън нашата цел тук (за онези, които биха искали да научат повече, съответните глави от „Морските демони: История на децата на Удавения бог на Островите“ на архимайстер Манкастър са особено добри). Достатъчно е да кажем, че макар Червения кракен да се оказал ценен съюзник на черните по време на Танца, настъпването на мира доказало, че железнородните не хранят повече уважение към тях, отколкото към зелените.

Макар да се въздържал открито да се обяви за крал на Железните острови, Далтон Грейджой не се съобразявал много с едиктите, идващи от Железния трон през тези години… може би защото кралят бил момче, а неговата Ръка — Ланистър. Когато му заповядали да прекрати набезите си, Грейджой продължил както преди. Като му наредили да върне жените, които неговите железнородни похитили, отвърнал, че „само Удавения бог може да разтрогне връзката между мъж и неговите солени жени“. При заповедта да върне Светлия остров на бившите му владетели отговорил: „Ако се вдигнат от морските дълбини и се върнат, с радост ще им върнем онова, което беше някога тяхно“.

Когато Джоана Ланистър се заела да строи нова флота бойни кораби, за да пренесе битката на територията на железните, Червения кракен нападнал корабостроителниците ѝ и ги опожарил, след което си заминал с още сто жени. Ръката изпратил гневно обвинение, на което лорд Далтон отвърнал: „Жените на запад предпочитат мъже от желязо пред страхливи лъвове, изглежда, защото скачат в морето и ни умоляват да ги вземем“.

Оттатък Вестерос ветровете на войната също духали над Тясното море. Убийството на Шарако Лохар от Лис, адмирала, при когото Триархията претърпяла разгром в Гърлото, се оказало искрата, погълнала Трите дъщери в пламъци, разпалвайки тлеещите съперничества на Тирош, Лис и Мир в открита война. Днес е широко прието, че смъртта на Шарако е било лична работа; арогантният адмирал бил убит от един от съперниците му заради благоразположението на една куртизанка, известна като Черния лебед. Тогава обаче смъртта му била възприета като политическо убийство и мирците били заподозрени. Когато Лис и Мир тръгнали на война, Тирош се възползвал от удобната възможност да утвърди господството си над Каменните стъпала.

За да наложи тази претенция, архонтът на Тирош призовал Ракалио Риндун, претенциозния капитан-генерал, който някога командвал силите на Триархията срещу Демън Таргариен. Ракалио тутакси нападнал островите и убил царуващия там крал на Тясното море… но решил да си присвои короната, предавайки архонта и родния си град. Обърканата четиристранна война, която последвала, имала за последствие затварянето на южния край на Тясното море за търговия, отрязвайки Кралски чертог, Дъскъндейл, Девиче езеро и Града на гларуса от търговски обмен с Изтока. Пентос, Браавос и Лорат също пострадали и пратили емисари в Кралски чертог с надеждата да вкарат Железния трон в голям съюз срещу Ракалио и свадливите Дъщери. Сир Тиланд ги угостил щедро, но отказал на предложението им.

— Би било голяма грешка за Вестерос да се въвлече в безкрайните караници на Свободните градове — казал той на съвета на регентите.

Тази съдбовна 131-ва година СЗ завършила с моретата в пламъци на изток и на запад от Седемте кралства, и с виелици, връхлитащи над Зимен хребет и Севера. Настроението в Кралски чертог също не било ведро. Простолюдието на града вече започнало да се разочарова от своите момче крал и малка кралица, нито един от които не били виждани след сватбата, и започнала да се шири мълвата за „качулатата Ръка“. Макар „прероденият“ Пастир да бил задържан от златните плащове и да му били отрязали езика, други се надигнали на негово място, за да проповядват как Ръката на краля практикува забранените изкуства, пие бебешка кръв и освен това е „чудовище, което крие извратения си лик от богове и хора“.

Между стените на Червената цитадела също се шепнело за краля и кралицата. Кралският брак бил затруднен от самото начало. И невястата, и младоженецът били още деца; Егон III бил вече на единайсет, Джеера само на осем. След като ги оженили, двамата нямали много контакт помежду си, освен по официални поводи, а дори и това било рядко, тъй като малката кралица мразела да напуска покоите си. „И двамата са прекършени“, заявил Великият майстер Мункун в писмо до Конклава. Момичето видяло убийството на своя близнак от ръцете на Кръвта и Сиренето. Кралят загубил всичките си четирима братя, после видял как чичо му дал майка му за храна на дракон. „Това не са нормални деца — написал Мункун. — Никаква радост няма в тях, нито се смеят, нито играят. Момичето мокри леглото си нощем и плаче неутешимо, когато ѝ направят забележка. Собствените ѝ придворни дами казват, че е на осем, а се държи като на четири. Ако не бях подправил млякото ѝ със сладък сън преди сватбата, убеден съм, че щеше да припадне на церемонията.“

Колкото до краля, продължава новият Велик майстер, „Егон не показва почти никакъв интерес към жена си или което и да е друго момиче. Не язди, нито ловува или тренира с оръжие, нито се радва на по-кротки занимания като четене, танцуване или пеене. Макар умът му да изглежда съвсем здрав, никога не начева разговор, а когато бъде заговорен, отговорите му са толкова кратки, че човек би си помислил, че самият акт на говорене е твърде болезнен за него. Няма никакви приятели освен момчето копеле Гемон Светлокосия и рядко спи през нощта. През часа на вълка често може да бъде открит застанал до прозорец, зяпнал нагоре към звездите, но когато му поднесох «Кралствата на небето» на архимайстер Лиман, не прояви никакъв интерес. Егон рядко се усмихва и никога не се смее, но и не показва никакви външни признаци на яд или страх, освен по отношение на дракони, самото споменаване за които го вкарва в рядък гняв. Орвил казваше, че Негова милост е спокоен и сдържан; аз твърдя, че момчето е мъртво отвътре. Върви по коридорите на Червената цитадела като призрак. Братя, трябва да бъда откровен. Боя се за нашия крал и за кралството.“

Страховете му, уви, щели да се окажат съвсем основателни. Колкото и лоша да била 131 г. СЗ, следващите две години щели да са много по-лоши.

Започнало със зловеща нота, когато бившият Велик майстер Орвил бил открит в един бардак, наречен „Майчиния“, близо до долния край на Улицата на коприната. С остригана коса, отрязана брада и без служебна верига, и минаващ под името Стария Уил, той припечелвал хляба си с метене, търкане, преглеждане на клиенти на къщата за сифилис и бъркане на отвари от лунен чай, вратига и див джоджен за „дъщерите“ на Майчиния, за да се отърват от нежелани деца. Никой не обръщал внимание на Стария Уил, докато не се захванал да учи по-младите момичета на Майчиния да четат. Една от ученичките му демонстрирала новото си умение на един сержант от златните плащове, който станал подозрителен и отвел стареца за разпит. Истината скоро изплувала.

Наказанието за дезертиране от Нощния страж е смърт. Макар Орвил все още да не се бил заклел, повечето все пак го сметнали за клетвопрестъпник. И дума не можело да става да му се разреши да вземе кораб за Вала. Първоначалната смъртна присъда, която лорд Старк произнесъл, трябвало да се приложи, съгласили се регентите. Сир Тиланд не отрекъл това, макар да изтъкнал, че постът на Кралското правосъдие все още не бил попълнен, а като слепец той бил лош избор сам да замахне с меча. Използвайки това за свое оправдание, вместо това Ръката затворил Орвил в килия в кулата (голяма, добре проветрена и прекалено удобна, обвинили го някои) „докато се намери подходящ палач“. Нито септон Юстас, нито Гъбата били подведени; Орвил служил със сир Тиланд на зелените съвети на Егон II и явно старото приятелство и споменът за всичко, което претърпели, е изиграл известна роля в решението на Ръката. На бившия Велик майстер дори било осигурено перо, мастило и пергамент, за да може да продължи изповедите си. И той го правил близо две години, изреждайки дългата история на царуванията на Визерис I и Егон II, което по-късно щяло да се окаже наистина безценен извор за „Истинното сказание“ на неговия наследник.

След по-малко от две седмици до Кралски чертог стигнали съобщения за банди диваци от Лунните планини, нахлуващи многобройни в Долината на Арин, за да грабят и плячкосват, и лейди Джейни Арин напуснала двора и отплавала за Града на гларуса, за да защити своите земи и хора. Опасни раздвижвания имало и по Дорнските гранични земи, защото Дорн имал нов владетел в лицето на Алиандра Мартел, нагло седемнайсетгодишно момиче, което си въобразило, че е „новата Нимерия“, и което карало всеки млад лорд южно от Червените планини да се надпреварва за сърцето ѝ. За да се справи с техните набези, лорд Карон също напуснал Кралски чертог и се отправил припряно към Нощна песен и Дорнските гранични земи. Така седмината регенти станали петима. Най-влиятелният от тях явно бил Морската змия, чието богатство, опит и съюзи го превръщали в първия между равните. Още по-показателното било, че той като че ли бил единственият, на когото младият крал бил готов да се довери.

Поради всички тези причини владението понесло ужасен удар на шестия ден от третата луна на 132 г. СЗ, когато Корлис Веларион, лорд на Приливите, рухнал, докато изкачвал витите стъпала в Червената цитадела на Кралски чертог. Докато Великият майстер Мункун притича да му помогне, Морската змия бил мъртъв. На седемдесет и девет години, той служил на четирима крале и една кралица, плавал до краищата на света, въздигнал дома Веларион до безпрецедентни равнища на богатство и власт, оженил принцеса, която могла да стане кралица, станал баща на драконови ездачи, построил градове и флотилии, доказал своята храброст във времена на война и своята мъдрост във времена на мир. Седемте кралства никога нямало да видят подобни нему. С неговата кончина в опърпаната тъкан на Седемте кралства била раздрана наистина голяма дупка.

Тленните останки на лорд Корлис лежали за поклонение под Железния трон в продължение на седем дни. След това били върнати в Дрифтмарк на борда на „Целувката на русалката“ с капитан Марилда от Хъл и с нейния син Алин. Там разбитият корпус на стария „Морската змия“ отново бил пуснат на вода и откаран на буксир в дълбоките води източно от Драконов камък, където Корлис Веларион бил погребан в морето на борда на същия кораб, който дал името му. След това разправяли, че когато корпусът потънал, Канибала закръжил отгоре, разперил големите си черни криле в последен поздрав. (Трогателен щрих, но най-вероятно по-късна украса. Според всичко, което знаем за Канибала, той по-скоро е щял да изяде трупа, отколкото да го почете.)

Незаконороденият Алин от Хъл, вече Алин Веларион, бил избраният наследник на Морската змия, но наследяването не било неоспорвано. Ще напомним, че по времето на крал Визерис един племенник на лорд Корлис, сир Вемонд Веларион, изявил претенция да бъде законният наследник на Дрифтмарк. Този бунт му струвал главата, но той оставил жена и синове. Сир Вемонд бил синът на по-големия от братята на Морската змия. Петима други племенници, синове на друг брат, също имали претенции. Когато ги поставили пред болния и отпадащ Визерис, направили голямата грешка да оспорят легитимността на децата на дъщеря му. Визерис заповядал да им отрежат езиците за това оскърбление, макар да им оставил главите. Трима от „безмълвните петима“ умрели по време на Танца, сражавайки се за Егон II срещу Ренира… но двама оцелели, заедно със синовете на сир Вемонд, и сега излезли с настояването, че имат повече право над Дрифтмарк от „това копеле от Хъл, чиято майка беше мишка“.

Синовете на Вемонд Демион и Дерон отнесли претенцията си до съвета в Кралски чертог. Когато Ръката и регентите отсъдили против тях, те благоразумно предпочели да приемат решението и да се помирят с лорд Алин, който ги възнаградил със земи на Дрифтмарк при условие, че ще допринесат с кораби за флотата му. Безмълвните им братовчеди избрали друг курс. „След като нямаха езици да апелират, предпочетоха да спорят с мечове“, казва Гъбата. Заговорът да убият младия си лорд обаче бил осуетен, когато стражите в замък Дрифтмарк се оказали верни на паметта на Морската змия и неговия избран наследник. Сир Малентайн бил убит при опита за покушение; брат му бил пленен. Осъден на смърт, сир Рогар си спасил главата, като облякъл черното.

Алин Веларион, незаконният син на Мишката, официално приел титлата лорд на Приливите и Господар на Дрифтмарк. След това се отправил за Кралски чертог, за да заеме мястото на Морската змия сред регентите. (Бил още момче, но изобщо не му липсвала дързост.) Ръката му благодарил и го върнал у дома… разбираемо, след като през 132 г. СЗ Алин Веларион бил едва на шестнайсет. Мястото на лорд Корлис в съвета на регентите вече било предложено на един по-стар и по-опитен мъж: Ънуин Пийки, лорд на Звездно копие, лорд на Дънстънбъри, лорд на Бяла дъбрава.

През 132 г. СЗ сир Тиланд имал една по-неотложна грижа: въпроса за наследството. Макар лорд Корлис да бил стар и немощен, внезапната му смърт все пак послужила като мрачно напомняне, че всеки човек може да умре във всеки момент, дори и привидно здрави млади крале като Егон III. Война, болест, злополука… имало толкова много начини да се умре, а ако кралят се споминел, кой тогава щял да го последва?

— Ако той умре без наследник, ще затанцуваме отново, колкото и да не ни харесва музиката — предупредил лорд Манфрид Мутън другите регенти. Претенцията на кралица Джеера била силна колкото на краля, и по-силна в нечии умове, но идеята да се постави това мило, простовато, наплашено дете на Железния трон била безумна, всички били съгласни по това. Самият крал Егон, когато го попитали, предложил своя виночерпец, Гемон Светлокосия, напомняйки на регентите, че момчето е „било вече крал преди“. Това също било невъзможно.

Всъщност имало само двама претенденти, които владението било склонно да приеме: сестрите на краля Бела и Рена Таргариен, близначките дъщери на принц Демън от първата му съпруга, лейди Лена Веларион. Момичетата вече били на шестнайсет години, високи, тънки и среброкоси, до голяма степен любимките на града. Крал Егон рядко напускал Червената цитадела след коронацията му, а малката му кралица изобщо не напускала покоите си, тъй че през повечето от предната година Рена и Бела били тези, които излизали на лов, да раздават помощи на бедните, приемали пратеници и посещавали лордове с Ръката на краля, служели като домакини на пирове (които не били много), маскаради и балове (от които все още нямало ни един). Близначките били единствените Таргариен, които хората изобщо виждали.

Но дори тук съветът се натъкнал на затруднение и разделение. Когато Леовин Корбрей казал: „От лейди Рена би станало великолепна кралица“, сир Тиланд изтъкнал, че Бела бил първата, излязла от утробата на майка си.

— Бела е прекалено дива — възразил сир Торен Мандърли.

— Как може тя да управлява владението, след като не може да управлява себе си? — съгласил се сир Уилис Фел. — Трябва да е Рена. Тя има дракон, сестра ѝ — не.

Когато лорд Корбрей отговорил: „Бела летя на дракон, Рена има само един новоизлюпен“, Роланд Уестърлинг отвърнал:

— Драконът на Бела свали покойния ни крал. Има много хора във владението, които не са забравили това. Короноваме ли нея, ще отворим отново старите рани.

Но Великият майстер Мункун бил този, който сложил край на спора, като казал:

— Милорди, това е без значение. И двете са момичета. Толкова малко ли сме научили от касапницата? Трябва да спазим правото на първородния, както отсъди Великият съвет през 101-ва. Мъжкото право идва преди женското.

Когато сир Тиланд казал: „И кой е този мъж претендент, милорд? Ние май сме избили всички“, Мункун нямал друг отговор освен да каже, че ще проучи проблема. Така съдбовният въпрос за наследството останал нерешен.

Тази несигурност не спестила на близначките раболепното внимание на всичките ухажори, довереници, придружители и подобни ласкатели, жадни да се сприятелят с предполагаемите наследнички на краля, макар че сестрите реагирали на тези блюдолизци по коренно различни начини. Докато Рена се радвала да бъде центърът на дворцовия живот, Бела настръхвала от похвали и като че ли изпитвала удоволствие от това да се подиграва и изтезава ухажорите, които пърхали около нея като нощни пеперуди.

Като малки момичета, близначките били неразделни и било невъзможно човек да ги различава, но след като се разделили, преживяванията им ги оформили по много различни начини. В Долината Рена се радвала на живот в охолство и привилегии като храненичка на лейди Джейни. Слугини решели косата ѝ и приготвяли банята ѝ, а певци съставяли оди за нейната красота и рицари излизали на дуел в турнири, за да спечелят благосклонността ѝ. Същото било вярно в Кралски чертог, където десетки галантни млади лордове се надпреварвали за усмивките ѝ, художници молели за съгласието ѝ да я рисуват и най-добрите шивачи в града се домогвали до честта да шият роклите ѝ. И където и да ходела Рена, с нея бил Утро, младият ѝ дракон, най-често увит около раменете ѝ като шал.

Времето, преживяно от Бела на Драконов камък, било по-неспокойно и завършило с огън и кръв. Докато дойде в двора, тя била една от най-дивите и своенравни млади жени в кралството. Рена била тънка и изящна; Бела била стройна и пъргава. Рена обичала да танцува; Бела живеела с ездата… и летенето, макар че това ѝ било отнето, когато драконът ѝ умрял. Поддържала сребристата си коса късо подстригана като на момче, за да не ѝ влиза в очите, когато язди. Непрекъснато се измъквала от придружаващите я дами, за да търси приключения по улиците. Участвала в пиянски конни надбягвания по Улицата на сестрите, включвала се в плувания на лунна светлина по потока Черна вода (за чиито мощни течения се знаело, че са удавили не един силен плувец), пиела със златните плащове в казармата им, залагала пари и понякога облекло в плъшите ями в Квартала на бълхите. Веднъж изчезнала за три дни и отказала да каже къде е била, когато се върнала.

Още по-лошо, Бела се събирала с неподходящи приятели. Като улични псета, взимала ги със себе си в Червената цитадела и настоявала да им се дадат постове в замъка или да станат част от свитата ѝ. Тези нейни любимци включвали миловиден млад жонгльор, чирак на ковач, на чиито мускули се възхищавала, безкрак просяк, когото съжалила, фокусник с евтини номера, когото взела за истински чародей, симпатичния скуайър на странстващ рицар и дори две млади момичета от един бардак, близначки, „като нас, Ре“. Веднъж се върнала с цяла трупа пътуващи артисти. Септа Амарис, на която било възложено нейното религиозно и морално възпитание, се отчаяла от нея, и дори септон Юстас, изглежда, не можел да обуздае дивия ѝ нрав.

— Това момиче трябва да се омъжи, и то скоро — казал той на Ръката на краля, — иначе се боя, че може да донесе позор на дома Таргариен и срам за негова милост брат ѝ.

Сир Тиланд виждал здравия смисъл в съвета на септона… но имало и опасности. На Бела не ѝ липсвали ухажори. Била млада, красива, здрава, богата и от най-висше потекло; всеки лорд в Седемте кралства с радост щял да я вземе за своя съпруга. Но погрешният избор можел да има тежки последствия, защото съпругът ѝ щял да стои много близо до трона. Някой безскрупулен, користен или твърде амбициозен съпруг можело да причини жестока война и скръб. Десетки възможни кандидати за ръката на лейди Бела били обсъдени от регентите. Лорд Тъли, лорд Блекууд, лорд Хайтауър (все още неженен, макар да взел вдовицата на баща си за своя любовница) били поставени на преден план, както и много по-малко вероятни, в това число Далтон Грейджой (Червения кракен се хвалел, че има сто солени жени, но така и не си взел скална жена), един по-млад брат на принцесата на Дорн и дори онзи мошеник Ракалио Риндун. Всички те тутакси били отхвърлени по една или друга причина.

Накрая Ръката и съветът на регентите решили да дадат ръката на лейди Бела в брак на Тадеус Роуан, лорд на Златна дъбрава. Роуан несъмнено бил разумен избор. Втората му жена умряла предната година и се знаело, че си търсел подходяща млада девица, която да заеме мястото ѝ. Плодовитостта му била безспорна: станал баща на двама синове от първата си жена и на още пет от втората. Тъй като нямал дъщери, Бела щяла да бъде неоспоримата господарка на замъка му. Четиримата му най-малки синове все още били у дома и се нуждаели от женска ръка. Фактът, че цялото потомство на лорд Роуан било мъжко, натежало тежко в негова полза; ако направел син на лейди Бела, Егон III щял да има ясен наследник.

Лорд Тадеус бил прям, сърдечен, ведър човек, много харесван и уважаван, предан съпруг и добър баща на синовете си. Воювал на страната на кралица Ренира по време на Танца и го правил опитно и с храброст. Бил горд, без да е арогантен, справедлив в преценката си, но не отмъстителен, лоялен към приятелите си, предан в религиозните неща, без да е прекалено благочестив, необременен от прекалена амбиция. Ако тронът минел в ръцете на лейди Бела, от лорд Роуан щяло да се получи съвършен консорт, който да я подкрепя с цялата си сила и мъдрост, без да се опитва да я доминира или да узурпира законното ѝ място като владетел. Септон Юстас ни казва, че регентите били много доволни от резултата на обсъжданията си.

Бела Таргариен, когато я уведомили за брака, не споделила тяхното задоволство.

— Лорд Роуан е плешив като камък, с корем, който тежи повече от мен — казала уж тя на Ръката на краля. После добавила: — Спала съм с двама от синовете му. Най-големият и третият мисля, че беше. Не с двамата едновременно, щеше да е неприлично.

Дали е имало някаква истина в това, не можем да кажем. За лейди Бела се знаело, че била преднамерено провокативна понякога. Ако това ѝ е било целта, успяла е. Ръката я пратил обратно в покоите ѝ и поставил стража на вратата ѝ, за да е сигурен, че ще остане там, докато регентите успеят да се съберат.

Но ден по-късно за свой ужас открил, че Бела е избягала от замъка по някакъв таен начин (по-късно се разбрало, че се измъкнала през прозорец, сменила дрехите си с една перачка и излязла през предната порта). Докато се вдигне олелията, била прехвърлила половината залив Черна вода, след като наела един рибар да я откара до Дрифтмарк. Там подирила братовчед си, лорда на Приливите, и му изляла неволите си. Две седмици по-късно Алин Веларион и Бела Таргариен се оженили в септата на Драконов камък. Невястата била на шестнайсет, женихът — почти на седемнайсет.

Няколко от регентите, разгневени, подканили сир Тиланд да апелира пред Върховния септон за анулиране, но реакцията на самата Ръка била смутено примирение. Благоразумно представил нещата уж че бракът бил уреден от краля и двора, убеден, че скандално би било по-скоро непокорството на лейди Бела, отколкото изборът ѝ на съпруг.

— Момчето е от благородна кръв — уверил той регентите — и не се съмнявам, че ще се докаже лоялен колкото брат му.

Наранената гордост на Тадеус Роуан била смекчена от годеж за Флорис Баратеон, девица на четиринайсет, смятана от мнозина за най-хубавата от Четирите бури, както станали известни четирите дъщери на лорд Борос. В нейния случай изразът бил неуместен. Сладко момиче, макар и донякъде фриволно, тя щяла да умре при раждане две години по-късно. Бурният брак щял да се окаже сключеният на Драконов камък, както годините щели да докажат.

За Ръката и съвета на регентите среднощното бягство на Бела Таргариен през залива Черна вода потвърдило всички техни съмнения към нея.

— Тя е дива, своенравна и необуздана, както се бояхме — заявил скръбно сир Уилис Фел, — а сега се обвърза за нахалното копеле на лорд Корлис. Змия за баща, мишка за майка… това ли ще е нашият принц консорт?

Регентите били в съгласие: Бела Таргариен не можела да бъде наследничка на крал Егон.

— Трябва да бъде лейди Рена — заявил Мутън, — стига да бъде омъжена.

Този път, по настояване на сир Тиланд, самото момиче участвало в обсъжданията. Лейди Рена се оказала толкова сговорчива, колкото сестра ѝ била своенравна. Щяла да се омъжи, разбира се, за когото кралят и съветът пожелаят, отстъпила тя, макар че „бих се радвала, ако не е толкова стар, че да не може да ми даде деца, нито толкова дебел, че да ме смаже, когато сме в леглото. Стига да е добър, нежен и благороден, зная, че ще го обичам“.

Когато Ръката попитал дали има някои фаворити между лордовете и рицарите, които са я ухажвали, тя признала, че „особено ѝ допадал“ сир Корвин Корбрей, с когото за първи път се запознала в Долината, докато била храненичка на лейди Арин.

Сир Корвин изобщо не бил идеален избор. Втори син, той имал две дъщери от предишен брак. Бил на трийсет и две, тоест мъж, а не зелено момче. Но домът Корбрей бил древен и почетен, сир Корвин бил рицар с такава бляскава слава, че покойният му баща му дал Сиротната дама, меча от валирианска стомана на рода Корбрей. Неговият брат Леовин бил Защитник на владението. Това само по себе си затруднило регентите да повдигнат възражение. Така партията била направена: бърз годеж, последван от припряна женитба две седмици по-късно. (Ръката щял да предпочете по-дълъг годеж, но регентите сметнали, че е благоразумно Рена да се омъжи бързо в случай, че сестра ѝ е вече с дете.)

Близначките не били единствените дами на владението, омъжени през 132 г. СЗ. По-късно същата година Бенджикот Блекууд, лорд на Гарваново дърво, повел свита по кралския път към Зимен хребет, за да свидетелства на бракосъчетанието на своята леля Алисан с лорд Креган Старк. След като Северът вече бил в хватката на зимата, пътуването отнело три пъти повече време от очакваното. Половината ездачи загубили конете си, докато колоната се тътрела с усилие през виещите фъртуни, и на три пъти колите на лорд Блекууд били нападнати от банди разбойници, които отнесли много от храната на колоната и всичките сватбени дарове. За самата сватба обаче се разправя, че била великолепна. Черната Али и нейният вълк се врекли във вярност пред сърдечното дърво в ледената божия гора на Зимен хребет. На пира след това четиригодишният Рикон, син на лорд Креган от първата му съпруга, изпял песен за новата си мащеха.

Лейди Еленда Баратеон, вдовицата на Бурен край, също взела нов съпруг онази година. След като лорд Борос бил мъртъв и Оливер невръстно бебе, дорнските нахлувания в бурните земи станали по-многобройни, а разбойниците от кралския лес ставали досадни. Избрала сир Стефон Конингтън, втори син на лорда на Грифоново гнездо. Макар и с двайсет години по-млад от лейди Еленда, Конингтън доказал своята храброст по време на кампанията на лорд Борос срещу Краля Лешояд и казват, че бил толкова свиреп, колкото и чаровен.

Другаде хората били заети повече с война, отколкото със сватби. Покрай Морето на залеза Червения кракен и неговите железнородни продължили да нападат и плячкосват. Тирош, Мир, Лис и триглавият съюз на Браавос, Пентос и Лорат воювали помежду си по Каменните стъпала и в Спорните земи, докато измамното кралство на Ракалио Риндун запушило дъното на Тясното море. В Кралски чертог, Дъскъндейл, Девиче езеро и Града на гларуса търговията залиняла. Търговци и прекупвачи прииждали с вой при краля… който или отказвал да ги види, или не му позволявали, според това на чия хроника се доверяваме. Призракът на глада надвиснал в Севера, докато Креган Старк и неговите лордове гледали как хранителните им запаси се стопявали, а Нощният страж отблъсквал все по-нарастващите нахлувания на диваци оттатък Вала.

По-късно същата година ужасна зараза връхлетяла Трите сестри. Зимната треска, както я нарекли, уморила половината население на Систъртън. Оцелялата половина, повярвала, че болестта е дошла на бреговете им на китоловен кораб от пристанището на Ибин, се надигнала и изклала всеки ибински моряк, до когото могли да се докопат, и запалили корабите им. Било без значение. Когато болестта прехвърлила Захапката до Бял пристан, молитвите на септоните и отварите на майстерите се оказали също толкова безсилни срещу нея. Хиляди измрели, между тях лорд Дезмънд Мандърли. Великолепният му син, сир Медрик, най-добрият рицар в Севера, го надживял само с четири дни, преди да падне жертва на същото бедствие. Тъй като сир Медрик бил без деца, това имало още по-пагубно последствие, тъй като лордството преминало към неговия брат Торен, който бил принуден да се откаже от мястото си на съвета на регентите, за да поеме управлението на Бял пристан. Така останали четирима регенти вместо предишните седем.

Толкова много лордове, големи и малки, загинали по време на Танца на драконите, че Цитаделата с право нарича това време Зимата на вдовиците. Никога преди или след това в историята на Седемте кралства не е имало толкова много жени, боравили с толкова много власт, управлявайки на мястото на своите убити съпрузи, братя и бащи от името на синове още в пелени или сукалчета. Много от техните истории са събрани в гигантската „Когато жените властваха: Дами на Последиците“ на архимайстер Абелон. Макар Абелон да се занимава със стотици жени, налага се да се ограничим до по-малко. Четири такива жени изиграли решаваща роля в историята на кралството в края на 132-ра и началото на 133 г. СЗ, било за добро или за лошо.

Най-видната от тях била лейди Джоана, вдовицата на Скалата на Кастърли, която управлявала владенията на дома Ланистър от името на малкия си син лорд Лореон. Молела многократно Ръката на Егон III, близнака на покойния ѝ съпруг, за помощ срещу грабителите, но такава не дошла. В отчаянието си да защити своите хора накрая лейди Джоана навлякла мъжка ризница и повела мъжете на Ланиспорт и Скалата на Кастърли срещу врага. Песните разказват как избила дузина железни под стените на Кейс, но тях можем спокойно да оставим настрана като дело на пияни певци (Джоана носела знаме в битка, а не меч). Куражът ѝ обаче вдъхновил нейните западняци, защото нападателите скоро били прогонени и Кейс — спасен. Между мъртвите бил любимият чичо на Червения кракен.

Лейди Шарис Футли, вдовицата на Тъмбълтън, си спечелила друг вид слава с усилията си да възстанови този съсипан град. Управлявайки от името на невръстния си син (половин година след Втория Тъмбълтън тя родила яко тъмнокосо момче, което обявила за законен наследник на покойния ѝ лорд съпруг, макар да било много по-вероятно баща на момчето да е бил Джон Рокстън Дръзкия), лейди Шарис съборила изгорелите коруби на дюкяни и къщи, вдигнала отново градските стени, погребала мъртвите, засяла пшеница, ечемик и ряпа в полята, където били военните лагери, и дори наредила главите на драконите Морски дим и Вермитор да бъдат почистени, вдигнати на пилони и изложени на градския площад, където пътници плащали добри пари, за да ги видят (грош за гледане, звезда — да ги пипнат).

В Староград отношенията между Върховния септон и вдовицата на лорд Ормунд, лейди Сам, продължили да се влошават, когато тя пренебрегнала заповедта на Негова висша святост да се махне от ложето на заварения си син и да положи клетва като мълчалива сестра като наказание за греховете си. Праведен в своя гняв, Върховният септон порицал Вдовстващата лейди на Староград като безсрамна развратница и ѝ забранил да стъпва в Звездната септа, докато не се покае и не подири прошка. Вместо това лейди Саманта яхнала боен кон и нахлула в септата, докато Негова висша святост водел молитва. Когато той настоял да узнае целта ѝ, лейди Сам отвърнала, че макар да ѝ е забранил да стъпва в септата, не е казал нищо за подковите на коня ѝ. След това заповядала на рицарите си да залостят вратите: щом септата била затворена за нея, щяла да бъде затворена за всички. Макар да се тресял и да крещял, и да сипел проклятия над „тази блудница на кон“, накрая Върховният септон нямал никакъв избор, освен да отстъпи.

Четвъртата (и последна, за нашите цели) от тези забележителни жени изникнала от порутените кули и разрушени укрепления на Харънхъл, онази огромна развалина до водата на Окото на боговете. Отбягвано и забравено, откакто Демън Таргариен и неговият племенник Емонд се срещнали там за своя сетен полет, прокълнатото седалище на Харън Черния се превърнало в обиталище на разбойници, рицари крадци и пропаднали хора, които правели излази иззад стените му, за да тормозят пътници, рибари и селяци. Допреди година били малцина, но напоследък броят им нараснал и се говорело, че чародейка властвала над тях, кралица вещица със страховита мощ. Когато тези приказки стигнали до Кралски чертог, сир Тиланд решил, че е време Харънхъл да бъде възвърнат. Тази задача поверил на един рицар от Кралската гвардия, сир Реджис Гроувс, който поел от града с петдесет ветерани. При замъка Дари към него се присъединил сир Деймън Дари със сходен брой. Прибързано сир Реджис приел, че това ще е повече от достатъчно, за да се справят с няколко натрапници.

Когато обаче пристигнал пред стените на Харънхъл, заварил портите затворени и стотици въоръжени мъже на бойниците. Имало поне шестстотин души в замъка, една трета от тях — мъже на бойна възраст. Когато сир Реджис настоял да говори с техния лорд, появила се жена да преговаря с него, с дете до нея. „Кралицата вещица“ се оказала самата Алис Реки, незаконородената кърмачка, която била пленничка, а след това любовница на принц Емонд Таргариен и сега претендирала да е неговата вдовица. Момчето било на Емонд, казала тя на рицаря.

— Негово копеле ли? — казал сир Реджис.

— Неговият законен син и наследник — отрязала Алис Реки, — и законен крал на Вестерос.

Заповядала на рицаря да коленичи „пред своя крал“ и да му закълне меча си. Сир Реджис се изсмял на това и рекъл:

— Не коленича на копелета, още по-малко на едно незаконно кутре на родоубиец и дойна крава.

Случилото се след това остава предмет на известен спор. Според някои Алис Реки само вдигнала ръка и сир Реджис започнал да пищи и да стиска главата си, докато черепът му се пръснал и плиснали кръв и мозък. Други настояват, че жестът на вдовицата бил сигнал, при който един стрелец с арбалет на бойниците пуснал метална стрела и поразил сир Реджис в окото. Гъбата (който бил на стотици левги далече) допуска, че може би един от мъжете на стените бил опитен в използването на прашка. Меки оловни топчета, когато се метнат с достатъчно сила, се знае, че причиняват такъв взривен ефект, който хората на Гроувс видели и приписали на чародейство.

Каквато и да е причината, сир Реджис Гроувс бил мъртъв тутакси. Миг по-късно портите на Харънхъл се разтворили рязко и рояк побеснели ездачи се изсипали навън и връхлетели. Последвал кървав бой. Хората на краля се хвърлили в бяг. Сир Деймън Дари, яхнал добър кон, с добра броня и добре трениран, бил един от малцината, които се спасили. Слугите на кралицата го гонили през цялата нощ, преди да зарежат гонитбата. Трийсет и двама мъже доживели да се върнат в замъка Дари, една трета от тръгналите на поход.

На другия ден се появил трийсет и трети. След като бил заловен с дузина други, принуден бил да гледа как умират в мъчение, преди да го пуснат, за да донесе предупреждение.

— Трябва да кажа какво рече тя — изпъшкал той, — но няма да се смеете. Вдовицата ми наложи проклятие. Засмее ли се някой от вас, умирам. — Когато сир Деймън го уверил, че никой няма да се засмее, пратеникът казал: — Не идвайте пак, освен не ако сте решили да прегънете коляно, така каза тя. Всеки, който се доближи до стените, ще умре. Сила има в ония камъни и вдовицата ги е събудила. Седемте да ни спасят всички, тя има дракон. Видях го.

Името на пратеника е изгубено за нас, както и името на мъжа, който се засмял. Но някой се засмял, един от хората на лорд Дари. Пратеникът го погледнал стъписано, после се стиснал за гърлото и започнал да хрипти. Не можел да диша и скоро умрял. Пръстите на жена уж можело да се видят на кожата му, все едно че тя била в стаята и го душела.

Смъртта на рицар от Кралската гвардия била много притеснителна за сир Тиланд, въпреки че Ънуин Пийки отхвърлил приказките на сир Деймън Дари за магия и дракони и приписал смъртта на Реджис Гроувс и хората му на разбойници. Другите регенти се съгласили. По-голяма сила щяла да е нужна, за да бъдат те изкоренени от Харънхъл, заключили те в края на онази „мирна“ 132-ра година СЗ. Но преди сир Тиланд да може да организира такъв щурм или дори да прецени кой би могъл да заеме мястото на сир Реджис в Седмината на Егон, далеч по-голяма заплаха от всякаква „кралица вещица“ надвиснала над града. Защото на третия ден от 133-тата година СЗ Зимната треска дошла в Кралски чертог.

Независимо дали треската се била появила в тъмните лесове на Иб и била пренесена във Вестерос от китоловен кораб, както вярвали в Систъртън, без съмнение се е придвижвала от пристанище на пристанище. Бял пристан, Градът на гларуса, Девиче езеро и Дъскъндейл били засегнати, всеки поред; имало съобщения, че Браавос също пострадал. Първият признак на болестта било зачервяване на лицето, което лесно можело да се сбърка с яркочервените петна на бузите, които много хора получават след като са изложени на мразовития въздух в студен зимен ден. Но след това идвала треска, лека в началото, но все по-усилваща се. Пускане на кръв не помагало, нито различните отвари, лапи и тинктури, които се опитвали. Поставянето на заразените в корита със сняг и ледена вода като че ли забавяло хода на треската, но не я спирало, скоро открили майстерите, борещи се с болестта. Към втория ден жертвата започвала да трепери силно и да се оплаква, че ѝ е студено, след това можело да се усети, че е изгарящо гореща на допир. На третия ден идвал делириум и кърваво потене. Към четвъртия ден човекът бил мъртъв… или на път към възстановяване, ако треската прекъснела. Само един на четирима оцелявал от Зимната треска. Откакто Тръпките опустошили Вестерос при царуването на Джеерис Първи, такава ужасна напаст не била виждана в Седемте кралства.

В Кралски чертог първите признаци на фаталното зачервяване се забелязали покрай речния бряг сред моряци, салджии, рибари, докери, хамали и пристанищни курви, упражняващи занаята си покрай потока Черна вода. Преди повечето от тях изобщо да разберат, че са болни, разпространили заразата из всяка част на града, сред богати, както и сред бедни. Когато вестта стигнала до двора, Великият майстер Мункун лично отишъл да прегледа някои от заразените, за да потвърди дали наистина било Зимната треска, а не някоя по-незначителна болест. Разтревожен от това, което видял, Мункун не се върнал в замъка от страх, че самият той може да се е заразил от толкова близък контакт с десетки трескави курви и докери. Наместо това пратил своя послушник със спешно писмо до Ръката на краля. Сир Тиланд действал незабавно, като заповядал на златните плащове да затворят града и да се погрижат никой да не влиза и да не излиза, докато треската не отшуми. Заповядал големите порти на Червената цитадела също да бъдат залостени, за да опази от болестта краля и двора.

Зимната треска, уви, изобщо не зачитала порти или стражи, или стени на замък. Макар да ставала като че ли по-слаба, докато се придвижвала на юг, през следващите дни заболели десетки хиляди. Три четвърти от тях измрели. Великият майстер Мункун се оказал един от щастливата четвърт и оздравял… но сир Уилис Фел, лорд-командир на Кралската гвардия, бил поразен заедно с двама от неговите Заклети братя. Лорд-защитникът, Леовин Корбрей, се затворил в покоите си, когато я хванал, и се опитал да се изцери с греяно вино с подправки. Умрял, заедно с любовницата си и няколко от слугите си. Две от слугините на кралица Джеера пламнали от треската и издъхнали, макар че малката кралица си останала здрава и читава. Командирът на Градската стража умрял. Девет дни по-късно заместникът му го последвал в гроба. И регентите не били пощадени. Лорд Уестърлинг и лорд Мутън се поболели. Треската на лорд Мутън прекъснала и той оцелял, макар и много отслабнал. Роланд Уестърлинг, по-старият, починал.

Една смърт може би е била милостива. Вдовстващата кралица Алисент от дома Хайтауър, втора съпруга на крал Визерис I и майка на неговите синове Егон, Емонд и Дерон и на дъщеря му Хелена, умряла в същата нощ като лорд Уестърлинг, след като изповядала греховете си на своята септа. Надживяла всички свои деца и прекарала последната година от живота си затворена в покоите си, без друга компания освен септата ѝ, слугинчетата, които ѝ носели храна, и стражите пред вратата ѝ. Давали ѝ книги, игли и конци, но стражите ѝ казвали, че Алисент прекарвала повече време в плач, отколкото в четене или шиене. Един ден разкъсала всичките си дрехи на дрипи. Към края на годината започнала да си говори сама и развила дълбока ненавист към зеления цвят.

През последните дни умът на Вдовстващата кралица като че ли малко се прояснил.

— Искам отново да видя синовете си — казала тя на септата си, — и Хелена, сладкото ми момиченце, о… и крал Джеерис. Ще му чета, както правех, когато бях малка. Той казваше, че имам прелестен глас. — (Странно, в сетните си часове кралица Алисент често говорела за Стария крал, но никога за своя съпруг крал Визерис.)

Странника дошъл за нея в една дъждовна нощ, в часа на вълка.

Всички тези смърти били записани изрядно от септон Юстас, който се старае да ни предаде вдъхновяващите сетни слова на всеки велик лорд и благородна лейди. Гъбата също назовава мъртвите, но отделя повече време на глупостите на живите, като онзи грозничък скуайър, който склонил една хубавичка камериерка да му отдаде девствеността си, като ѝ казал, че имал зачервяването и „до четири дни ще съм умрял, а не бих искал да умра, без изобщо да съм познал любовта“. Хитрината се оказала толкова успешна, че той прибягнал към нея с шест други момичета… но след като така и не умрял, те започнали да говорят и схемата му се разкрила. Гъбата приписва собственото си оцеляване на пиенето. „Ако пиех достатъчно вино, прецених, че бих могъл изобщо да не узная, че съм болен, а всеки глупак знае, че нещата, които не знаеш, никога няма да ти навредят.“

През онези мрачни дни се изявили за кратко двама невероятни герои. Единият бил Орвил, чиито тъмничари го освободили от килията, след като много други майстери паднали от треската. Старостта, страхът и дългият затвор го превърнали в празна черупка на онова, което бил някога, а неговите лекове и отвари не се оказали по-ефикасни от тези на други майстери, но при все това Орвил се трудил неуморно да спаси които можел и да облекчи кончината на онези, които не можел.

Другият герой, за изумлението на всички, бил младият крал. За ужас на неговата Кралска гвардия, Егон прекарвал дните си в посещения на болните и често седял с тях с часове, като понякога държал ръцете им в своите или облекчавал трескавите им чела с хладни мокри кърпи. Макар Негова милост да говорел рядко, споделял мълчанието си с тях, докато те му разказвали истории от живота си, молели го за прошка или се хвалели със завоевания, прояви на доброта и с деца. Повечето от тези, които посетил, умрели, но оживелите щели след това да приписват оцеляването си на допира на кралските „целебни ръце“.

Все пак, ако наистина има някаква магия в един кралски допир, както вярват мнозина от простолюдието, то тя не е успяла, когато се оказала най-нужна. Последното болнично легло, посетено от Егон III, било на сир Тиланд Ланистър. През най-мрачните дни на града сир Тиланд останал в Кулата на Ръката, борейки се ден и нощ срещу Странника. Макар и сляп и сакат, не изпитвал нищо повече от умора до последно… но по приумица на жестоката съдба, когато най-лошото преминало и новите случаи на Зимна треска спаднали почти до нищо, дошла една сутрин, когато сир Тиланд заповядал на слугата си да затвори прозореца.

— Много студено е тук — казал… макар че огънят в огнището пращял буйно и прозорецът вече бил затворен.

Ръката отпаднал бързо след това. Треската отнела живота му за два дни вместо обичайните четири. Септон Юстас бил с него, когато умрял, както и момчето крал, на което служил. Егон държал ръката му, когато изпуснал сетния си дъх.

Сир Тиланд Ланистър никога не бил обичан. След смъртта на кралица Ренира той подтиквал Егон II да убие и сина ѝ Егон и някои черни го мразели заради това. Но след смъртта на Егон II останал да служи на Егон III и някои зелени го мразели заради това. Излязъл втори от майчината си утроба, няколко мига след своя близначен брат, Джейсън, отказана му била славата на лордството и златото на Скалата на Кастърли, при което му оставало сам да си направи място в света. Сир Тиланд така и не се оженил, нито имал деца, тъй че малцина скърбели за него, когато се споминал. Булото, което носел, за да скрива обезобразеното му лице, породило приказката, че ликът под него бил чудовищен и зъл. Някои го наричали страхливец за това, че задържал Вестерос встрани от Войната на Дъщерите и направил толкова малко, за да се усмирят Грейджой на запад. Премествайки три четвърти от златото на Короната от Кралски чертог като управител на хазната на Егон II, Тиланд Ланистър посял семената на поражението на кралица Ренира, ловък удар, който щял да му струва очите, ушите и здравето, и да струва на кралицата нейния трон и самия ѝ живот. И все пак трябва да се каже, че служил на сина на Ренира добре и вярно като Ръка.

Под регентите

Война и мир, и изложения на добитък

Крал Егон III все още бил момче, ненавършило и тринайсет, но в дните след смъртта на сир Тиланд Ланистър показал зрялост, надвишаваща годините му. Прескачайки сир Марстън Води, помощник-командира на Кралската гвардия, Негова милост дарил с бели плащове сир Робин Масей и сир Робърт Дарклин и направил Масей лорд-командир. След като Великият майстер Мункун все още бил долу в града, за да се грижи за жертвите на Зимната треска, Негова милост се обърнал към предшественика му и наредил на бившия Велик майстер Орвил да повика лорд Тадеус Роуан в града.

— Бих искал лорд Роуан за моя Ръка. Сир Тиланд имаше достатъчно добро мнение за него, за да му предложи ръката на сестра ми в брак, тъй че знам, че можем да му се доверим. — Искал и Бела да се върне в двора. — Лорд Алин ще бъде моят адмирал, както дядо му.

Орвил, може би обнадежден за кралско опрощение, побързал да прати гарваните.

Крал Егон обаче действал, без да се посъветва със своя съвет на регентите. Само трима останали в Кралски чертог: лорд Пийки, лорд Мутън и Великият майстер Мункун, който дотърчал обратно в Червената цитадела в мига, в който сир Робърт Дарклин заповядал портите ѝ отново да се отворят. Манфрид Мутън бил прикован на легло, все още възстановявал силите си след битката с треската и помолил всякакви решения да бъдат отложени, докато лейди Джейни Арин и лорд Ройс Карон могат да бъдат повикани от Долината и дорнските Гранични земи, за да участват в обсъжданията. Колегите му обаче не давали и дума да става, като лорд Пийки настоявал, че бившите регенти са се отказали от местата в съвета с напускането на Кралски чертог. С подкрепата на Великия майстер (Мункун по-късно щял да се кае за съгласието си) Ънуин Пийки след това отменил всички назначения и споразумения на краля на основанието, че никое дванайсетгодишно момче няма нужната преценка да решава само такива важни неща.

Марстън Води бил утвърден като лорд-командир на Кралската гвардия, докато на Дарклин и Масей било заповядано да върнат белите си плащове, за да може сир Марстън да ги връчи на рицари по негов избор. Великият майстер Орвил бил върнат в килията му, за да чака екзекуцията си. За да не обидят лорд Роуан, регентите му предложили място сред тях и службата кралски съдия и управител на законите. Подобен жест не бил направен към Алин Веларион, но разбира се, не можело и дума да става момче на неговите години и от такъв несигурен произход да служи като лорд-адмирал. Службите Ръка на краля и Защитник на владението, преди разделени, сега били съединени и поети не от кого да е, а от самия Ънуин Пийки.

Гъбата ни съобщава, че крал Егон III реагирал на решенията на регентите си с навъсено мълчание, като проговорил само веднъж, за да възрази при освобождаването на Масей и Дарклин.

— Кралската гвардия служи до живот — казало момчето, на което лорд Пийки отвърнал:

— Само когато са били подходящо назначени, ваша милост.

Иначе, според септон Юстас, кралят приел постановленията „вежливо“ и благодарил на лорд Пийки за неговата мъдрост, тъй като „Аз все още съм момче, както знае ваше благородие, и ми липсва опитност в тези неща“. И да са били други истинските му чувства, Егон предпочел да не ги огласи, а се отдръпнал отново в мълчание и пасивност.

През остатъка от непълнолетието си крал Егон III взимал малко участие в управлението на кралството си, освен да поставя подписа и печата си на документите, които лорд Пийки му поднасял. По някои официални поводи Негова милост бил довеждан да седи на Железния трон или да посрещне пратеник, но иначе малко го виждали в Червената цитадела и никога извън стените ѝ.

Редно е сега да спрем за миг и да обърнем взора си към Ънуин Пийки, който щял фактически да управлява Седемте кралства за близо три години, служейки като лорд-регент, Защитник на Владението и Ръка на краля.

Неговият дом бил сред най-старите в Предела, дълбоките му корени се заплитали назад чак до Века на героите и на Първите хора. Между знаменитите си предци негово благородие можел да изброи такива герои като сир Уратон Щитотрошача, лорд Мерин Писаря, лейди Юрма от Златната купа, сир Браквен Обсадителя, лорд Едисон Старшия, лорд Едисон Младшия и лорд Емерик Отмъстителя. Мнозина Пийки служили като съветници в Планински рай, когато Пределът бил най-богатото и най-могъщото кралство в цял Вестерос. Когато гордостта и мощта на дома Мандърли станали самонадеяни, тъкмо Лоримар Пийки ги унизил и ги пратил в изгнание в Севера, заради която услуга крал Персеон III Градинаря му дарил бившето седалище на Мандърли в Дънстънбъри и прилежащите му земи. Синът на крал Персеон Гвейн също тъй взел дъщерята на лорд Лоримар за своя невяста, с което я направил седмата девица Пийки, седяща под Зелената ръка като кралица на целия Предел. През столетията и други дъщери на дома Пийки се женели за мъже от домовете Редвин, Роуан, Костейн, Оукхарт, Осгрей, Флорент и дори Хайтауър.

Всичко това приключило с идването на драконите. Лорд Армен Пийки и синовете му загинали на Полето на огъня редом до крал Мерн. След като домът Градинаря бил премахнат, Егон Завоевателя дарил Планински рай и властта над Предела на дома Тирел, бившите кралски стюарди. Тирел нямали кръвни връзки с Пийки и никаква причина за благоразположение към тях. И така започнал бавният упадък на този горд някога дом. Столетие по-късно Пийки все още владеели три замъка, а земите им били богати и добре населени, макар и не особено богати, но вече не държали почетно място сред знаменосците на Планински рай.

Ънуин Пийки бил решен да поправи това и да възстанови предишното величие на дома Пийки. Също като баща си, който бил на страната на мнозинството на Великия съвет през 101 г., той не вярвал, че е уместно жена да властва над мъже. По време на Танца на драконите лорд Ънуин бил един от най-ревностните зелени и извел на полето хиляда меча и копия, за да опази крал Егон II на Железния трон. Когато Ормунд Хайтауър паднал при Тъмбълтън, лорд Ънуин вярвал, че командването на войската му трябвало да се предаде на него, но заговорничещи съперници му го отнели. Това той никога не го забравил и пронизал обърни плаща Овейн Бърни и устроил убийствата на драконовите ездачи Хю Чука и Улф Белия. Най-виден от Шиповете (макар и да не било широко известно) и един от само тримата все още живи, лорд Ънуин доказал при Тъмбълтън, че не е човек, с когото да се шегуват. Щял да го докаже отново в Кралски чертог.

След като издигнал сир Марстън Води на поста командващ Кралската гвардия, сега на лорд Пийки му се наложило да връчи бели плащове на двама от собствените си родственици, племенника си сир Амори Пийки от Звездно копие и неговия незаконен брат сир Мервин Цветя. Градската стража била поставена под командването на сир Лукас Лейгуд, сина на един от Шиповете, който загинал при Тъмбълтън. На мястото на умрелите по време на Зимната треска и Луната на лудостта Ръката раздал златни плащове на петстотин души от своите хора.

Лорд Пийки не бил доверчив по характер, а всичко, което видял (и от което бил част) при Тъмбълтън, го убедило, че враговете му биха го премахнали, ако им се даде и най-малката възможност. Винаги загрижен за сигурността си, той се обкръжил със собствена лична охрана, десет наемници, верни само на него (и на златото, с което щедро ги обсипвал), които с времето станали известни като неговите „Пръсти“. Техният капитан, волантински авантюрист на име Тесарио, имал тигрови ивици, татуирани през лицето и на гърба му, белезите на войник роб. Хората го наричали Тесарио Тигъра в лицето, което му допадало; зад гърба го наричали Тесарио Палеца, подигравателния прякор, с който го удостоил Гъбата.

След като гарантирал сигурността на особата си, новата Ръка започнал да вкарва свои поддръжници, роднини и приятели в двора на мястото на мъже и жени, чиято лоялност не била толкова сигурна. Овдовялата му леля Кларис Осгрей била поставена начело на домашната прислуга на кралица Джеера, да надзирава нейните слугини и слуги. Сир Гарет Лонг, главен оръжейник в Звездно копие, получил същата титла в Червената цитадела и му било възложено да тренира крал Егон за рицарство. Джордж Грейсфорд, лорд на Холихол, и сир Виктор Ризли, рицар на Ризли Глейд, единствените оцелели Шипове освен самия лорд Пийки, били назначени за лорд-изповедник и Кралско правосъдие съответно.

Ръката стигнал дори дотам, че да уволни септон Юстас, като довел по-млад мъж, септон Бернард, който да се грижи за духовните потребности на двора и да ръководи религиозното и морално възпитание на Негова милост. Бернард също бил от неговата кръв, като потомък на по-малка сестра на дядо му. Освободен от задълженията си, септон Юстас напуснал Кралски чертог за Каменна септа, родния му град, където се посветил на писането на своя голям (макар и високопарен донякъде) труд „Царуването на крал Визерис, Първи с това име, и Танца на драконите, дошъл след това“. За жалост септон Бернард предпочитал композирането на свещена музика пред изложението на дворцова клюка и поради това неговите писания са от малък интерес за историците и изследователите (и от още по-малък интерес за онези, които намират удоволствие в свещената музика, скръбно ни е да го кажем).

Нито една от тези промени не зарадвала младия крал. Негова милост бил особено недоволен от Кралската си гвардия. Нито му харесвали, нито се доверявал на двамата нови мъже, а и не бил забравил присъствието на сир Марстън Води на смъртта на майка му. Още по-малко крал Егон харесвал Пръстите на Ръката, ако това е възможно, особено техния нагъл и хлевоуст командир, Тесарио Палеца. Тази неприязън преминала в омраза, когато волантинецът убил сир Робин Масей, един от младите рицари, които Егон желаел да назначи в своята Кралска гвардия, при свада за кон, който и двамата искали да купят.

Кралят също така скоро развил силна антипатия към своя нов учител по оръжия. Сир Гарет Лонг бил опитен фехтовач, но строг учител, известен на Звездно копие със своята суровост към момчетата, които обучавал. Тези, които не отговаряли на изискванията му, били заставяни да не спят дни наред, натапяли ги в корита с ледена вода, обръсвали им главите и често ги биели. Нито едно от тези наказания не било на разположение на сир Гарет в новата му позиция. Макар Егон да бил муден ученик, който не проявявал голям интерес към играта с меча или бойните изкуства, кралската му особа била недосегаема. Всеки път, когато сир Гарет му заговорел прекалено високо или твърде сурово, кралят просто захвърлял меча и щита и си тръгвал.

Егон, изглежда, имал само един приятел, на когото държал. Гемон Светлокосия, неговият шестгодишен виночерпец и дегустатор, не само споделял винаги трапезата на краля, но често го придружавал до двора, както сир Гарет не пропуснал да забележи. Като копеле, родено от курва, Гемон не бил много зачитан в двора, тъй че когато сир Гарет помолил лорд Пийки да направи от момчето изкупителната жертва за краля, Ръката го разрешил с удоволствие. Оттогава насетне всяко провинение, проява на мързел или грубост от страна на крал Егон водели до наказание за приятеля му. Кръвта на Гемон и сълзите на Гемон стигнали до сърцето на краля така, както никоя от думите на Гарет Лонг не успявала, и подобрението на Негова милост скоро било забелязано от всеки мъж, който го наблюдавал в двора на замъка, но неприязънта на краля към учителя му само се задълбочила.

Тиланд Ланистър, сляп и сакат, винаги се отнасял към краля с почитание, говорел му кротко, стремял се да насочва, вместо да заповядва. Ънуин Пийки се оказал по-строга Ръка; безцеремонен и твърд, той не проявявал голямо търпение към младия монарх, отнасял се с него „по-скоро като с едно намусено момче, отколкото като с крал“, по думите на Гъбата, и не полагал никакво усилие да въвлича Негова милост в ежедневното управление на кралството му. Когато Егон III се отдръпвал в мълчание, самота и мрачна пасивност, Ръката му с удоволствие го пренебрегвал, освен по определени официални поводи, когато присъствието му било необходимо. Правилно или погрешно, сир Тиланд Ланистър бил възприет като слаба и неефикасна Ръка, но също така някак си зловещ, коварен и дори чудовищен. Лорд Ънуин Пийки дошъл на поста решен да демонстрира силата и правотата си.

— Тази Ръка не е сляпа, нито забулена, нито саката — заявил той пред краля и двора. — Тази Ръка все още може да борави с меч.

И като казал това, извадил дългия си меч от ножницата и го вдигнал високо, за да могат всички да го видят. Из залата се разнесъл шепот. Мечът, който негово благородие държал, не бил обикновен, а изкован от валирианска стомана: Създателя на сираци, за последен път видян в ръцете на Джон Рокстън Дръзкия, докато посичал с него хората на Хю Чука Коравия в един двор в Тъмбълтън.

Празничният ден на Нашия отец Горе е изключително благоприятен ден за отсъждания, поучават ни септоните. През 133 г. СЗ новата Ръка постановил, че това трябва да е ден, когато осъдените преди трябва най-сетне да бъдат наказани за престъпленията си. Градските затвори били пълни до пръсване и дори дълбоките тъмници под Червената цитадела били почти пълни. Лорд Ънуин ги опразнил. Затворниците били подкарани или домъкнати на площада пред портите на Червената цитадела, където хиляди граждани на Кралски чертог се събрали да видят как им се въздава дължимото. Пред погледите на навъсения млад крал и неговата строга Ръка горе на бойниците Кралското правосъдие се захванал за работа. Тъй като работата била твърде много само за един меч, на Тесарио Палеца и неговите Пръсти било възложено да му помагат. „Щеше да стане много по-бързо, ако Ръката беше пратил до Улицата на мухите да доведат касапи — отбелязва Гъбата, — защото се залавяха с касапска работа, сеч и кълцане.“

На четирийсет крадци им отрязали ръцете. Осем изнасилвачи били скопени, след това ги подкарали голи до реката с гениталиите им увесени на шиите, за да ги качат на борда на кораби за Вала. На един заподозрян Беден брат, който проповядвал, че Седемте са пратили Зимната треска да накажат дома Таргариен за кръвосмешение, му отрязали езика. Две заразени със сифилис курви били обезобразени по неописуеми начини за това, че предали сифилиса на десетки мъже. На шестима слуги, признати за виновни, че са крали от господарите си, им отрязали носовете; на седмия, който изровил дупка в стена, за да занича по дъщерите на господаря си, докато са голи, му извадили наглото око.

След това дошъл ред на убийците. Седмина били изведени напред, единият ханджия, който убивал някои от гостите си (онези, които преценял, че няма да липсват на никого) и крадял ценностите им от времето на Стария крал. Докато другите убийци били обесени веднага, неговите ръце ги отсекли и изгорили пред очите му, после бил провесен на клуп и разпран, докато се задушавал.

Последни дошли тримата най-именити затворници, за които чакала тълпата: поредният Прероден Пастир, капитанът на пентошки търговски кораб, който бил обвинен и признат за виновен за пренасянето на Зимната треска от Систъртън в Кралски чертог, и бившият Велик майстер Орвил, осъден като изменник и дезертьор от Нощния страж. Кралското правосъдие отсякъл главите на пентошеца и на лъжливия Пастир с брадвата, но Великият майстер Орвил бил удостоен с честта да умре от меча предвид старостта му, знатното потекло и дълга служба.

„Когато Празникът на Нашия отец свърши и тълпата пред портите се разпръсна, Ръката на краля беше напълно удовлетворен — написал септон Юстас, който щял да замине за Каменна септа на другия ден. — Де да можех да напиша, че простолюдието се върна по домовете и колибите си за пост и молитва, и да се моли за милост заради греховете си, но това би било далече от истината. Възбудени от кръвта, наместо това те подириха свърталища на грях и градските пивници, винарни и бардаци бяха пълни до пръсване, защото такава е порочността човешка.“ Гъбата казва същото, макар и по свой начин. „Винаги когато видя да убиват човек обичам да имам чаша вино и жена след това, за да си напомня, че все още съм жив.“

Крал Егон III стоял на бойниците на порталната къщичка през целия Празник на Нашия отец Горе и не изрекъл нито дума, нито откъснал погледа си от кръвопролитието долу. „Кралят все едно беше изваян от восък“, отбелязва септон Юстас. Великият майстер Мункун го повтаря. „Негова милост присъстваше, както беше задължението му, но също тъй изглеждаше някак много отдалечен. Някои от осъдените се обръщаха към бойниците и викаха за милост, но кралят изобщо не ги виждаше, нито чуваше отчаяните им слова. Нека да не грешим. Този пир ни беше поднесен от Ръката, тъкмо той се засищаше с него.“

Към средата на годината замъкът, градът и кралят били здраво в хватката на новата Ръка. Простолюдието кротувало, Зимната треска отстъпила, кралица Джеера се криела в усамотение в покоите си, крал Егон тренирал сутрин на двора и се взирал нощем към звездите. Извън стените на Кралски чертог обаче злочестините, поразили владението през тези последни две години, само се влошили. Търговията секнала до нищо, войната на запад продължавала, глад и треска властвали над повечето от Севера, а на юг дорнците ставали все по-дръзки и по-обезпокоителни. Крайно време било Железният трон да покаже своята сила, решил лорд Пийки.

Довършено било строителството на осем от десетте големи бойни кораба, поръчани от сир Тиланд, тъй че Ръката решил да започне, като отвори отново Тясното море за търговия. За командващ кралската флота поставил друг свой чичо, сир Джедмънд Пийки, воин ветеран, познат като Джедмънд Голямата брадва заради любимото му оръжие. Макар и справедливо прославил се заради воинската си храброст, сир Джедмънд обаче нямал много познание или опит с кораби, тъй че негово благородие също тъй повикал прочутия морски наемник Нед Боба (наречен Черния боб заради гъстата му черна брада) да служи като първи помощник на Голямата брадва и да го съветва по всички неща, свързани с мореплаването.

Положението в Каменните стъпала, когато сир Джедмънд и Черния боб отплавали, било хаотично, най-меко казано. Корабите на Ракалио Риндун били общо взето изметени от морето, но той продължавал да властва над Кървав камък, най-големия от островите, и няколко по-малки скали. Тирошите били на ръба да го надвият, когато Лис и Мир сключили мир и предприели обща атака срещу Тирош, което принудило архонта да отзове корабите и бойците си. Триглавият съюз на Браавос, Пентос и Лорат загубил една от главите си с оттеглянето на лоратите, но пентошките наемници сега държали всичките Каменни стъпала, които не били в ръцете на Ракалио, а браавоските бойни кораби владеели водите помежду им.

Вестерос не можел да се надява да надделее в морска война срещу Браавос и лорд Ънуин го знаел. Неговата цел, заявил той, била да сложи край на мошеника Ракалио Риндун и неговото пиратско кралство и да установи присъствие на Кървав камък, за да гарантира, че Тясното море няма никога вече да бъде затворено. Кралската флота — съставена от осемте нови бойни кораба и двайсетина по-стари платноходи и галери — изобщо не била достатъчно голяма, за да постигне това. Ръката писал до Дрифтмарк с нареждане лордът на Приливите да събере „флотите на вашия лорд дядо и да ги поставите под командването на нашия добър чичо Джедмънд, тъй че да може той отново да отвори морските пътища“.

Точно това от дълго време желаел и Алин Веларион, както и Морската змия преди него, макар че когато прочел писмото, младият лорд настръхнал и заявил:

— Те вече са мои флоти и маймуната на Бела е по-подходяща да ги командва, отколкото „чичо Джедмънд“.

Въпреки това направил каквото му наредили, като събрал шейсет бойни галери, трийсет дълги кораба и над сто платноходи, за да срещнат кралската флота, когато тя отплавала от Кралски чертог. Щом голямата бойна флота преминала през Гърлото, сир Джедмънд пратил Черния боб на флагманския кораб на лорд Алин, „Кралица Ренис“, с писмо, упълномощаващо го да поеме командването на ескадрите на Веларион, „за да могат да се възползват от многогодишния му опит“. Лорд Алин го върнал.

— Щях да го обеся — писал той на сир Джедмънд, — но мразя да хабя добро конопено въже за един боб.

Зиме силни северни ветрове често преобладават по Тясното море, тъй че флотата постигнала великолепно време в пътуването си на юг. Край Тарт други десетина кораба стигнали до тях, за да увеличат още повече редиците им, под командването на лорд Бриндемир Вечерната звезда. Новината, която негово благородие донесъл обаче, не била толкова желана. Морският лорд на Браавос, архонтът на Тирош и Ракалио Риндун се съюзили; щели да управляват Каменните стъпала заедно и само на кораби с права да търгуват от Браавос или Тирош щяло да се позволява да преминават.

— А Пентос? — поискал да научи лорд Алин.

— Изключен — осведомил го Вечерна звезда. — Баница, разрязана на три, е с по-големи парчета от разрязаната на четири.

Джедмънд Голямата брадва (който толкова загазил от морска болест по време на пътуването, че моряците го нарекли Джедмънд Зелен бълвоч) решил, че Ръката на краля трябва да бъде уведомен за това ново групиране между воюващите градове. Вечерната звезда вече бил пратил гарван до Кралски чертог, тъй че Пийки се разпоредил флотата да остане при Тарт, докато се получи отговор.

— Това ще ни лиши от всякаква надежда да изненадаме Ракалио — възразил Алин Веларион, но сир Джедмънд се оказал непреклонен. Двамата командири се разделили ядосани.

На другия ден, когато изгряло слънцето, Черния боб събудил сир Джедмънд, за да го уведоми, че лордът на Приливите си е заминал. Целият флот на Веларион се измъкнал през нощта. Джедмънд Голямата брадва изсумтял.

— Побягнал е в Дрифтмарк, сигурно.

Нед Боба се съгласил и нарекъл лорд Алин „уплашено момче“.

Едва ли е възможно да са сбъркали повече. Лорд Алин отвел корабите си на юг, не на север. Три дни по-късно, докато Джедмънд Голямата брадва и неговата кралска флотилия все още се бавели край брега на Тарт в очакване на гарван, между скалите и заплетените морски пътища на Каменните стъпала се разгоряла битка. Атаката изненадала браавосите, докато техният велик адмирал и четирийсет от капитаните му пирували на Кървав камък с Ракалио Риндун и посланиците от Тирош. Половината браавоски кораби били пленени, изгорени или потопени, докато все още били на котва или привързани за кей, други — докато вдигали платна и се опитвали да се измъкнат.

Битката не била напълно безкръвна. „Величаво непокорство“, внушителен браавоски дромонд с четиристотин гребла, успял да се измъкне покрай шест по-малки бойни кораба на Веларион и да излезе в открито море, за да връхлети самият лорд Алин зад него. Твърде късно браавосите се опитали да се обърнат с лице към нападателя, но огромният дромонд бил тромав във водата и бавен, а „Кралица Ренис“ ударила откъм борда, докато водата кипяла от бесните удари на греблата.

Носът на „Кралицата“ се стоварил в борда на големия браавоски кораб „като огромен дъбов юмрук“, написал по-късно един свидетел, натрошил греблата му, врязал се в дъски и корпус, съборил мачтите и разрязал масивния дромонд почти на две. Когато лорд Алин извикал на гребците си, за да ги накара да се отдръпнат, морето нахлуло в зейналата рана, нанесена от „Кралицата“, и „Величаво непокорство“ потънал за няколко мига, „а с него и надутата гордост на Морския лорд“.

Победата на Алин Веларион била пълна. Загубил три кораба в Каменните стъпала (един, за жалост, бил „Вярно сърце“ с капитан неговия братовчед Дерон, който загинал с потъването на кораба), като в същото време потопил над трийсет и пленил шест галери, единайсет платнохода, осемдесет и девет заложници, огромни количества храна, пиене, оръжия и монети, и един слон, предназначен за менажерията на Морския лорд. Всичко това лордът на Приливите върнал във Вестерос, заедно с прозвището, което щял да носи до края на дългия си живот: Дъбов юмрук. Когато лорд Алин подкарал „Кралица Ренис“ нагоре по поток Черна вода и минал през Речната порта на гърба на слона на Морския лорд, десетки хиляди се струпали по градските улици, викали името му и напирали да зърнат новия си герой. При портите на Червената цитадела крал Егон III лично се появил, за да го поздрави.

Отсам стените обаче работата била съвсем друга. Докато Алин Дъбов юмрук стигне до тронната зала, младият крал незнайно как изчезнал. Наместо него лорд Ънуин го изгледал навъсено от Железния трон и рекъл:

— Глупак такъв, трижди глупак! Ако смеех, щях да заповядам да отсекат проклетата ти глава.

Ръката имал сериозна причина да е толкова гневен. Колкото и шумно да аплодирала тълпата Дъбов юмрук, безразсъдната атака на техния смел млад герой оставила владението в неизгодна позиция. Лорд Веларион може да бил пленил двайсетина браавоски кораба и един слон, но не бил завзел Кървав камък, нито някое от другите Каменни стъпала; рицарите и бойците, нужни за такова завоевание, били на борда на по-големите кораби на кралската флота, които той изоставил край бреговете на Тарт. Унищожението на пиратското кралство на Ракалио Риндун било целта на лорд Пийки; вместо това Ракалио като че ли излязъл по-силен от всякога. Последното, което Ръката желаел, било война с Браавос, най-богатия и най-могъщ от деветте Свободни града.

— Но вие ни дадохте точно това, милорд — викнал Пийки. — Вие ни дадохте война.

— И един слон — отвърнал нагло лорд Алин. — Моля, не забравяйте слона, милорд.

Вметването предизвикало нервен кикот дори сред избраниците на лорд Пийки, съобщава ни Гъбата, но Ръката не бил развеселен. „Не беше човек, който обича да се смее — пише джуджето, — а още по-малко му харесваше да му се смеят.“

Други хора може да са се страхували да предизвикат враждебността на лорд Ънуин, но лорд Алин бил сигурен в силата си. Макар и едва пораснал мъж, и незаконороден при това, той бил женен за сестрата на краля, разполагал с цялата мощ и богатство на дома Веларион и току-що бил станал любимецът на градското простолюдие. Регент или не, Ънуин Пийки не бил толкова луд да си въобрази, че може безопасно да навреди на героя от Каменните стъпала.

„Всички млади мъже подозират, че са безсмъртни — пише Великият майстер Мункун в «Истинното сказание», — а когато млад воин опита замайващото вино на победата, подозрението се превръща в увереност. Но увереността на младостта не струва много пред лукавството на старостта. Лорд Алин можеше да се подсмихва на упреците на Ръката, но скоро щеше да му се даде добър повод да се страхува от наградите на Ръката.“

Мункун знаел за какво пише. Седем дни след триумфалното завръщане на лорд Алин в Кралски чертог той бил почетен в пищна церемония в Червената цитадела, с крал Егон III седнал на Железния трон и пред очите на двора и половината град. Сир Марстън Води, лорд-командир на Кралската гвардия, го помазал в рицарски сан. Ънуин Пийки, лорд-регент и Ръка на краля, окачил адмиралска златна верига на врата му и му поднесъл сребърно копие на „Кралица Ренис“ като символ на победата му. Кралят лично попитал негово благородие дали би се съгласил да служи в малкия му съвет като управител на корабите. Лорд Алин покорно се съгласил.

„Тогава пръстите на Ръката се стегнаха около гърлото му — пише Гъбата. — Гласът беше на Егон, думите на Ънуин.“ Неговите верни поданици в Запада отдавна били притеснявани от грабителите от Железните острови, заявил младият крал, а кой би могъл по-добре да донесе мир в Морето на залеза от неговия нов адмирал? И Алин Дъбовия юмрук, онзи горд и твърдоглав младеж, разбрал, че няма друг избор, освен да се съгласи да отплава с ескадрите си покрай южния край на Вестерос, да върне Светлия остров и да сложи край на заплахите на лорд Далтон Грейджой и неговите железни.

Капанът бил заложен изрядно. Пътуването било опасно и вероятно щяло да вземе тежка дан от флотите на Веларион. Каменните стъпала гъмжали от врагове, които нямало да бъдат изненадани за втори път. Отвъд тях се простирали голите брегове на Дорн, където лорд Алин едва ли щял да намери безопасен пристан. А ако все пак стигнел до Морето на залеза, щял да завари там Червения кракен, чакащ го с дългите си кораби. Ако надвиели железните, мощта на дома Веларион щяла да бъде разбита веднъж и завинаги и на лорд Пийки нямало да му се наложи никога повече да търпи безочливостта на момчето, наречено Дъбовия юмрук. При победа на лорд Арин Светлия остров щял да бъде върнат на законните му владетели, западните земи щели да бъдат освободени от безчинства, а лордовете на Седемте кралства щели да научат цената на неподчинението на крал Егон III и неговата нова Ръка.

Лордът на Приливите подарил слона си на крал Егон III, когато напуснал Кралски чертог. Щом се върнал в Хъл, за да събере флотата си и да натовари провизии за дългото пътуване, той се сбогувал с жена си, лейди Бела, която го изпратила по пътя му с целувка и с новината, че носи дете.

— Наречи го Корлис, на дядо ми — казал ѝ лорд Алин. — Един ден може да седи на Железния трон.

Бела се засмяла на това.

— Ще я нарека Лена, на майка ми. Един ден може да язди дракон.

Лорд Корлис Веларион, ще припомним, направил девет прочути плавания на своята „Морска змия“. Лорд Алин Дъбовия юмрук щял да направи шест, на шест различни кораба. „Моите дами“, щял да ги нарече. На пътуването си покрай Дорн до Ланиспорт отплавал на браавоска галера с двеста гребла, пленена в Каменните стъпала и преименувана на „Лейди Бела“ на младата му жена.

Някой би могъл да си помисли, че е странно лорд Пийки да отпрати най-голямата флота в Седемте кралства, докато бил застрашен от война с Браавос. Сир Джедмънд Пийки с кралската флота бил отзован от Тарт в Гърлото, за да брани входа към залив Черна вода в случай, че браавосите се опитат да отмъстят на Кралски чертог, но други пристанища и градове нагоре и надолу по Тясното море оставали уязвими, тъй че Ръката на краля изпратил колегата си регент лорд Манфрид Мутън в Браавос да преговаря с Морския лорд и да върне слона му. Шестима други благородни лордове го придружили, наред с шейсет рицари, стражи, слуги, писари и септони, шестима певци… и Гъбата, който уж се скрил в буре за вино, за да избяга от мрака на Червената цитадела и „да намеря място, където хората помнят как да се смеят“.

Тогава, както и сега, браавосите били прагматични хора, защото градът им бил от избягали роби, където се почитали хиляда лъжливи богове, но само златото било истински боготворено. Печалбата означава повече от гордостта сред стоте острова. При пристигането си лорд Мутън и спътниците му се възхитили на Титана и ги отвели до прочутия Арсенал, за да видят строежа на боен кораб, завършен за един ден.

— Вече сме подменили всеки кораб, който вашето момче адмирал открадна или потопи — похвалил се Морския лорд на лорд Мутън.

След като демонстрирал по този начин мощта на Браавос обаче той бил повече от готов да го умилостивят. Докато се пазарял с лорд Мутън за условията на мира, лордовете Фолард и Креси пръснали щедри подкупи между градските съдии, жреци и богати търговци. Накрая, в замяна на много солидно обезщетение, Браавос опростил „своеволното нарушение“ на лорд Веларион, съгласил се да прекъсне съюза си с Тирош и да прекрати всякакви връзки с Ракалио Риндун, и отстъпил Каменните стъпала на Железния трон (тъй като островите по това време се държали от Риндун и пентошите, Морският лорд всъщност продал нещо, което не притежавал, но това не било необичайно в Браавос).

Мисията до Браавос се оказала забележителна и в други отношения. Лорд Фолард се влюбил в една браавоска куртизанка и решил да остане близо до нея, вместо да се върне във Вестерос, сир Херман Ролингфорд бил убит в дуел от местен негодник, който се обидил от цвета на жакета му, а сир Денис Харт уж наел услугите на загадъчните Безлики хора да убият негов съперник в Кралски чертог, уверява ни Гъбата. Самият шут толкова развеселил Морския лорд, че получил щедро предложение да остане в Браавос. „Признавам, че бях съблазнен. Във Вестерос остроумието ми се пилее в щуротии за крал, който никога не се усмихва, но в Браавос щяха да ме обичат… твърде много, боя се. Всяка куртизанка щеше да ме иска и рано или късно някой негодяй щеше да се оскърби от големината на члена ми и да ме боцне с малкото си остро шишче. Тъй че Гъбата изприпка обратно до Червената цитадела, какъвто съм си глупак.“

И станало тъй, че лорд Мутън се върнал в Кралски чертог с мир в ръка, но на тежка цена. Огромната компенсация, поискана от Морския лорд, дотолкова опразнила кралската съкровищница, че за лорд Пийки скоро се оказало необходимо да заеме от Желязната банка на Браавос, просто за да може Короната да изплати дълговете си, а това от своя страна му наложило да върне някои налози на лорд Селтигар, които сир Тиланд Ланистър премахнал, което ядосало и лордове, и търговци, и отслабило подкрепата му сред простолюдието.

Последната половин година се оказала пагубна и в други отношения. Дворът се зарадвал, когато лейди Рена обявила, че носи дете от лорд Корбрей, но радостта преминала в скръб, когато един лунен кръг по-късно тя пометнала. Идвали съобщения за повсеместен глад в Севера, а Зимната треска връхлетяла над Бароутън: за първи път навлязла толкова навътре в сушата. Един разбойник, Сайлас Мрачния, повел три хиляди диваци срещу Вала, надвил черните братя при Краличина порта и диваците се разпръснали по Дара, докато лорд Креган Старк не излязъл от Зимен хребет, подкрепен от мъжете на Гроувър от Дълбоки лес и на Флинт и Норей от хълмовете, и сто обходници от Нощния страж, за да ги изловят и да приключат с тях. На хиляда левги на юг сир Стефон Конингтън подгонил малка банда дорнски разбойници по обветрените гранични земи. Но стигнал твърде далече и твърде бързо, в неведение какво се простирало напред, докато не му връхлетял едноръкият Виланд Вил, и лейди Еленда отново се оказала овдовяла.

На запад лейди Джоана Ланистър се надявала да повтори победата си при Кейс, като нанесе друг удар на Червения кракен. Като събрала опърпана флотилия рибарски лодки и платноходи под стените на Празнични огньове, тя качила на борда сто рицари и триста бойци и ги отпратила по море под прикритието на мрака, за да възвърнат Светлия остров от железните. Планът бил да дебаркират незабелязано на южния край на острова, но някой ги издал и дългите кораби ги чакали. Лорд Престър, лорд Тарбек и сир Ервин Ланистър командвали злополучното прехвърляне. Далтон Грейджой след това изпратил главите им в Скалата на Кастърли, наричайки го „отплата за чичо ми, макар че той всъщност беше чревоугодник и пияница, и добре, че островите се отърваха от него“.

Но всички тези неща били нищо в сравнение с трагедията, сполетяла двора и краля. На двайсет и втория ден от деветата луна на 133 г. СЗ Джеера от дома Таргариен, кралица на Седемте кралства и последното оцеляло дете на крал Егон II, починала на десетгодишна възраст. Малката кралица умряла също като майка си, кралица Хелена, хвърляйки се от прозорец в Твърдината на Мегор върху железните шипове, набити в сухия ров долу. Пронизана през гърдите и корема, гърчила се в агония половин час, преди да могат да я вдигнат, и напуснала този живот.

Кралски чертог скърбял, както само Кралски чертог можел да скърби. Джеера била едно наплашено дете и от деня, в който понесла короната си, се криела в Червената цитадела, но все пак простолюдието на града помнело сватбата ѝ и колко храбро и красиво изглеждало момиченцето, тъй че плачели и ридаели, и късали дрехите си, и се тълпели в септи и кръчми, и бардаци, за да подирят каквато утеха могли да намерят. Там приказките скоро се разнесли, също както когато кралица Хелена умряла по сходен начин. Дали малката кралица сама е отнела живота си? Дори между стените на Червената цитадела се ширели предположения.

Джеера била едно самотно дете, склонно към плач и глуповато донякъде, но все пак изглеждала задоволена в покоите си с нейните слугини и придворни дами, с нейните котенца и кукли. Какво е могло до такава степен да я подлуди или натъжи, че да скочи от прозореца си на онези жестоки шипове? Някои допускали, че помятането на лейди Рена я направило толкова отчаяна, та да не иска да живее. Други, с по-цинична нагласа, възразявали, че може би ревност към детето, растящо в утробата на лейди Бела, я е тласнало към самоубийство.

— Кралят беше — шепнели пък други. — Тя го обичаше с цялото си сърце, но той не ѝ обръщаше внимание, не показваше обич, дори не споделяше покоите си с нея.

И разбира се, имало много, които отказвали да повярват, че Джеера сама си е отнела живота.

— Убили са я — шепнели те. — Също като майка ѝ.

Но ако това е било истината, кой е бил убиецът?

Заподозрени не липсвали. По традиция винаги имало рицар от Кралската гвардия на пост при вратата на кралицата. Щяло да е проста работа за него да се шмугне вътре и да хвърли детето от прозореца. Ако било така, то със сигурност кралят лично бил дал заповедта. На Егон му писнало от хленченето ѝ и искал нова жена, казвали някои. Или може би искал да отмъсти на дъщерята на краля, който убил майка му. Момчето било кисело и мрачно, никой всъщност не познавал нрава му. Приказки за Мегор Жестокия се разправяли навсякъде.

Други обвинявали една от придружителките на малката кралица, лейди Касандра Баратеон. Най-голямата от Четирите бури, лейди Касандра била за кратко време сгодена за крал Егон II през последната година от живота му (и вероятно за неговия брат Емонд Едноокия преди това). Разочарованието я озлобило, казвали злодумците. Някогашна наследничка на баща си в Бурен край, тя се оказала незначителна фигура в Кралски чертог и горчиво негодувала заради това, че трябвало да се грижи за ревливата слабоумна малка кралица и я обвинявала за всичките си злочестини.

Една от слугините на кралицата също попаднала под подозрение, когато се разкрило, че е откраднала две от куклите на Джеера и една перлена огърлица. Момче от слугите, което разляло супа върху малката кралица предната година и било набито за това, също било обвинено. Тези двамата били подложени на разпит от лорд-изповедника и накрая обявени за невинни (макар че момчето умряло при разпита, а момичето загубило една ръка за кражба). Дори и свети слуги на Седемте не били извън подозрение. Някаква септа в града веднъж я чули да казва, че малката кралица не бивало изобщо да има деца, защото слабоумни жени раждали слабоумни синове. Златните плащове прибрали и нея и тя изчезнала в тъмниците.

Скръбта побърква някои хора. С късна дата можем да кажем с голяма доза увереност, че никой от тези не е изиграл никаква роля в тъжната смърт на малката кралица. Ако наистина Джеера Таргариен е била убита (а няма и зрънце доказателство за това), то със сигурност е било сторено по заръка на единствения наистина правдоподобен възможен виновник: Ънуин Пийки, лорд-регент, лорд на Звездно копие, лорд на Дънстънбъри, лорд на Бели лес, Защитник на владението и Ръка на краля.

За лорд Пийки се знаело, че споделял притесненията на предшественика си по наследството. Егон III нямал деца, нито живи братя или сестри (доколкото се знаело), а всеки окат можел да види, че кралят едва ли щял да получи наследник от малката си кралица. Така че сестрите на краля оставали най-близките родственици, но лорд Пийки не мислел да позволи жена да се качи на Железния трон, след като така наскоро се борел до кръв, за да предотврати същото това нещо. Ако някоя от близначките родяла син, разбира се, момчето веднага щяло да стане първо в реда на наследяването… но бременността на лейди Рена приключила с помятане, при което оставало само едно дете, растящо в утробата на лейди Бела на Дрифтмарк. Мисълта, че короната можело да се прехвърли на „кутрето на развратница и копеле“ била повече, отколкото лорд Ънуин Пийки бил готов да понесе.

Ако кралят станел баща на наследник от собствената му плът, това бедствие можело да се избегне… но преди да можело да стане това, Джеера трябвало да бъде премахната, за да може Егон да се ожени повторно. Лорд Пийки не би могъл лично да е бутнал детето от прозореца, разбира се, защото бил другаде, когато тя умряла… но рицарят от Кралската гвардия, който бил на пост на вратата на кралицата в онази нощ, бил Мервин Цветя, неговият незаконороден брат.

Възможно ли е той да е бил оръдието на Ръката? Напълно е възможно, особено в светлината на по-сетнешните събития, които ще обсъдим като им дойде ред. Самият той бил копеле по рождение и го смятали за предан, макар и не особено героичен. Не бил прочут герой, но бил опитен боец и добър с меча, верен и изпълнителен човек. Не всички хора са такива, каквито изглеждат обаче, особено в Кралски чертог. Онези, които най-добре познавали Цветя, виждали други негови страни. Когато не бил дежурен, обичал виното, казва Гъбата, за когото се знае, че пиел с него. Макар и заклел се в целомъдрие, рядко спял сам, освен в килията си в Кулата на Белия меч; въпреки че бил малко грозноват, притежавал груб чар, на който перачки и млади слугини откликвали, а на повече чашки дори се хвалел, че е спал и с някои знатни дами. Като повечето копелета, бил с гореща кръв и бързо се ядосвал, виждал обиди там, където такива нямало.

Все пак нищо от това не предполагало, че Цветя е бил такова чудовище, че да вземе едно спящо дете и да го хвърли на грозна смърт. Дори и Гъбата, винаги готов да мисли най-лошото за всички, казва това. Ако сир Мервин е убил кралицата, щял е да го направи с възглавница, настоява шутът… преди да намекне за една много по-зловеща и вероятна възможност. Цветя никога нямало да бутне кралицата през онзи прозорец, твърди джуджето, но като нищо би могъл да се е отдръпнал и да е пуснал някой друг да влезе в стаята ѝ, ако този някой му е бил познат… някой може би като Тесарио Палеца или някой от Пръстите. Нито щял Цветя да почувства нужда да пита каква работа имат при малката кралица, не и ако са казали, че са дошли по повеля на Ръката.

Така казва шутът, но разбира се, всичко това е предположение. Истината за това как е загинала Джеера Таргариен никога няма да се узнае. Може би е сложила край на живота си в някакъв пристъп на детинско отчаяние. Но ако наистина убийство е причина за кончината ѝ, поради всички тези причини човекът зад него е могъл да бъде само лорд Ънуин Пийки. Все пак без доказателство нищо от това не би било изобличаващо… ако не било стореното от Ръката след това.

Седем дни след като тялото на малката кралица било предадено на пламъците, лорд Ънуин навестил скърбящия крал, придружен от Великия майстер Мункун, септон Бернард и Марстън Води от Кралската гвардия. Дошли да уведомят Негова милост, че трябвало да зареже траурното черно и да се ожени отново „за доброто на владението“. Нещо повече, вече му била избрана новата кралица.

Ънуин Пийки се женил три пъти и станал баща на седем деца. Само едно оцеляло. Първородният му син умрял на невръстна възраст, както и две от дъщерите му от втората му жена. Най-голямата му дъщеря живяла достатъчно, за да може да се омъжи, но умряла при раждане на дванайсет години. Вторият му син бил даден за храненик на Арбор, където служел на лорд Редвин като паж и скуайър, но на дванайсет години се удавил при морска злополука. Сир Титус, наследник на Звездно копие, бил единственият от синовете на лорд Ънуин, израснал до пълнолетие. Помазан в рицарство за храброст след Битката при Медовината от Джон Рокстън Дръзкия, той умрял само шест дни по-късно в безсмислена схватка с банда разбойници, на които се натъкнал при разузнавателен обход. Последното оцеляло дете на Ръката било дъщеря, Мириел.

Мириел Пийки щяла да бъде новата кралица на Егон III. Била идеалният избор, заявил Ръката; на същата възраст като краля, „хубаво момиче, и възпитано“, родено в един от най-благородните домове във владението, образовано от септи да чете, пише и смята. Лейди майка ѝ била плодовита, тъй че нямало причина да се мисли, че Мириел няма да даде на Негова милост силни синове.

— А ако не ми харесва? — казал крал Егон.

— Няма нужда да ви харесва — отвърнал лорд Пийки, — трябва само да се ожените за нея, да спите с нея и да ѝ направите син. — След което позорно добавил: — Ваша милост не харесва репи, но когато готвачите ви ги приготвят, ги ядете, нали?

Крал Егон кимнал начумерено… но приказката се разнесла, както става винаги с приказките, и нещастната лейди Мириел скоро станала известна из Седемте кралства като лейди Репи.

Никога нямало да бъде кралица Репи.

Ънуин Пийки надскочил себе си. Тадеус Роуан и Манфрид Мутън били разгневени от това, че не сметнал за уместно да се консултира с тях; толкова важни неща били в компетенцията на съвета на регентите. Лейди Арин изпратила язвителна нота от Долината. Кермит Тъли обявил годежа за „нахален“. Бен Блекууд оспорил бързината му; на Егон трябвало да му се позволи поне половин година траур за малката му кралица. От Креган Старк в Зимен хребет пристигнало лаконично послание, намекващо, че Северът би могъл да погледне неблагосклонно на такъв брак. Дори Великият майстер Мункун започнал да се двоуми.

— Лейди Мириел е възхитително момиче и не се съмнявам, че от нея би станала великолепна кралица — казал той на Ръката, — но трябва да се грижим за благоприличието си, милорд. Ние, които имаме честта да служим с ваше благородие, знаем, че обичате Негова милост като свой син и всичко, което правите, е за него и за владението, но други биха могли да намекнат, че сте избрали своята дъщеря по по-неблагородни причини… за власт или заради славата на дома Пийки.

Гъбата, нашият мъдър шут, отбелязва, че има някои врати, които е най-добре да не се отварят, защото „никога не знаеш какво може да влезе през тях“. Пийки отворил врата на кралица за дъщеря си, но други лордове също имали дъщери (както и сестри, племеннички, братовчедки и дори шантава овдовяла майка или девствена леля) и преди вратата да може да се затвори, всички те започнали да се бутат вътре и от тяхната кръв щяло да излезе по-добра кралска съпруга от лейди Репи.

Да изредим всички предложени имена би отнело повече страници, отколкото имаме, но някои си струва да се упоменат. В Скалата на Кастърли лейди Джоана Ланистър зарязала войната си с железните колкото да може да напише на Ръката и да изтъкне, че нейните дъщери Серел и Тишара били девици от благородно потекло и на възраст за женене. Дваж овдовялата владетелка на Бурен край, лейди Еленда Баратеон, предложила своите дъщери, Касандра и Елин. Касандра била сгодена веднъж за Егон II и била „добре подготвена да служи като кралица“, написала тя. От Бял пристан дошъл гарван от лорд Торен, който упоменавал за предишни брачни договори между дракона и тритона, „провалени от жесток шанс“, и намеквал, че крал Егон би могъл да поправи нещата, като вземе Мандърли за своя невяста. Шарис Футли, вдовица на Тъмбълтън, се одързостила дотолкова, че да предложи себе си.

Може би най-дръзкото писмо дошло от неусмиримата лейди Саманта от Староград, която заявила, че сестра ѝ Сансара (от дома Тъли) „е одухотворена и силна, и е прочела повече книги, отколкото половината майстери в Цитаделата“, докато нейната зълва Бетани (от дома Хайтауър) била „много красива, с гладка мека кожа и пищна коса, и най-сладкото държане“, макар и също тъй „мързеливичка и малко глуповата, честно казано, въпреки че някои мъже, изглежда, харесват това у съпруга“. Заключила с намека, че може би крал Егон трябвало да се ожени и за двете, „една да управлява до него, както кралица Алисан с крал Джеерис, и една да спи с него и да ражда“. А в случай, че двете се „окажат неподходящи, по каквато и да било странна причина“, лейди Сам услужливо добавила имената на още трийсет и една годни за брак девици от домовете Хайтауър, Редвин, Тарли, Амброуз, Флорент, Коб, Костейн, Бийзбъри, Варнър и Грим, които биха могли да са подходящи за кралици. (Гъбата добавя, че нейно благородие завършила с безочлив послеслов, според който „Познавам няколко хубави момчета също тъй, в случай че Негова милост има подобни наклонности, но се опасявам, че те не биха могли да му дадат наследници“, но никоя от хрониките не упоменава за това оскърбление, а писмото на нейно благородие се е изгубило.)

Пред лицето на толкова много врява лорд Ънуин се принудил да премисли. Макар да останал решен да омъжи дъщеря си Мириел за краля, трябвало да го направи по начин, който да не провокира лордовете, от чиято подкрепа се нуждаел. Свел глава пред неизбежното, той се качил на Железния трон и заявил:

— За доброто на своя народ Негова милост трябва да вземе друга съпруга, макар че никоя жена няма да замени нашата възлюбена Джеера в сърцето му. Много бяха предложени за тази чест, най-прекрасните цветя на владението. За което и момиче да се ожени крал Егон, тя ще е като Алисан за Джеерис, като Джонквил за Флориан. Ще спи до него, ще ражда децата му, ще споделя несгодите му, ще гали челото му, когато е болен, ще остарее с него. Повече от уместно е да позволим на краля сам да направи този избор. На Девичия ден ще имаме бал, какъвто Кралски чертог не е виждал от дните на крал Визерис. Нека девиците дойдат от всеки кът на Седемте кралства и да се представят пред краля, та да може Негова милост да избере най-подходящата да сподели неговия живот и обич.

И тъй, вестта се разнесла и голяма възбуда обзела двора и града, и се разпръснала из цялото кралство. От Дорнските гранични земи до Вала обичливи бащи и горди майки поглеждали дъщерите си за женене и се чудели дали тъкмо тяхната няма да се окаже избраницата, и всяка знатна девица във Вестерос започнала да се конти и да шие, и да къдри косата си, мислейки: „Защо не аз? Аз бих могла да съм кралицата“.

Но още преди да се бил качил на Железния трон, лорд Ънуин пратил гарван до Звездно копие и повикал дъщеря си в двора. Макар Девичият ден да бил все още на три луни далече, негово благородие искал Мириел в двора, с надеждата, че би могла да се сприятели с краля и да го приласкае, и така — да бъде избрана в нощта на бала.

Това е известното; следващото е мълва. Защото казват, че докато чакал идването на дъщеря си, Ънуин Пийки също тъй задействал определени тайни схеми и планове, предназначени да уронят, опозорят, разсеят и очернят онези млади дами, които той сметнел за най-вероятни съпернички на дъщеря му. Предположението, че Касандра Баратеон е тласнала малката кралица към смъртта, било чуто отново, а прегрешенията на някои други млади девици, реални или въображаеми, станали обичайна клюка из двора. За склонността на Юзабел Стонтън към вино се разправяло наляво и надясно, за дефлорирането на Елинор Масей дрънкали под път и над път, за Романуд Дари се говорело, че криела шест зърна под корсажа си (уж защото майка ѝ спала с куче), Лира Хейфорд била обвинявана, че е удушила бебе братче в пристъп на ревност, и се подмятало за „трите Джейни“ (Джейни Смолуд, Джейни Мутън и Джейни Мериуедър), че обичали да се обличат в дрехи на скуайъри и да посещават бардаците по Улицата на коприната, за да целуват и милват жените там все едно, че трите били момчета.

Всички тези клевети стигали до ушите на краля, някои от устните на Гъбата, защото шутът изповядва, че му било платено „щедро“ да настройва Егон III срещу тези и други девици. Джуджето често било в компанията на Негова милост след смъртта на кралица Джеера. Макар шегите му да не можели да разсеят меланхолията на краля, забавлявали Гемон Светлокосия, тъй че Егон често го викал заради момчето. В своето „Свидетелство“ Гъбата казва, че Тесарио Палеца му предложил избор между „сребро и стомана“, и „за мой срам му казах да прибере камата си в канията и сграбчих сладката дебела кесия“.

Думите не били единственото средство, чрез което лорд Ънуин се домогвал да спечели своята тайна война за сърцето на краля, ако може да се вярва на слуховете. Скоро след като балът бил обявен, намерили един коняр в леглото с Тишара Ланистър; макар лейди Тишара да твърдяла, че момъкът се изкатерил през прозореца ѝ неканен, прегледът на Великия майстер Мункун разкрил, че девствеността ѝ била нарушена. Лусинда Пенроуз била нападната от разбойници, докато ловувала със сокол покрай залив Черна вода, няма и на половин ден езда от замъка. Соколът ѝ бил убит, конят ѝ бил откраднат, а един от мъжете я затиснал на земята, докато друг ѝ отрязал носа. Хубавата Фалина Стоукуорт, пъргаво осемгодишно момиченце, което понякога си играело на кукли с малката кралица, се катурнало по витите стъпала и си счупило крака, а лейди Бъклър и двете ѝ дъщери се удавили, когато лодката, която ги превозвала през Черната вода, се пробила и потънала. Някои хора започнали да говорят за „проклятие на Девичия ден“, докато други, по-наясно с порядките на властта, видели невидими ръце в действие и си държали езиците зад зъбите.

Дали Ръката и неговите слуги били виновни за тези трагедии и нещастия, или са били злополуки? В крайна сметка се оказало без значение. От царуването на крал Визерис не било имало никакъв бал в Кралски чертог, а това щяло да бъде бал като никой друг. На турнири прелестни девици и благородни дами се надпреварвали за честта да бъдат обявени за кралица на любовта и красотата, но такива царувания траели само за нощ. Която и девица да изберял крал Егон, щяла да царува над Вестерос за цял живот. Благородниците се втурнали към Кралски чертог от твърдини и замъци във всяка част на Седемте кралства. В усилие да ограничи броя им лорд Пийки постановил, че щели да бъдат ограничени до девици от знатно потекло под трийсетгодишна възраст, и въпреки това над хиляда момичета за женене се струпали в Червената цитадела в уречения ден, твърде голяма вълна, за да може Ръката да я озапти. Дори оттатък морето дошли; принцът на Пентос пратил дъщеря, архонтът на Тирош сестра, а дъщерите на древни домове отплавали от Мир и дори от Стар Волантис (макар че за жалост нито едно от волантинските момичета не пристигнало в Кралски чертог, защото по пътя ги похитили корсари от Островите на Базилиска).

„Всяка девица изглеждаше по-прелестна от предишната — казва Гъбата в своето «Свидетелство», — искрящи и омайни в своите коприни и драгоценни накити, представляваха изумителна гледка, докато се точеха към тронната зала. Трудно би било човек да си представи нещо по-красиво, освен може би ако всички бяха дошли голи.“ (Една го направила, почти напълно. Мирмадора Хаен, дъщеря на магистър от Лис, се появила в рокля от прозрачна синьо-зелена коприна, която отивала на очите ѝ, само с едно коланче със скъпоценни камъчета отдолу. Видът ѝ предизвикал вълна на удивление из двора, но Кралската гвардия я спряла пред залата, докато не се преоблече в нещо не толкова разбулващо.)

Несъмнено тези девици са бленували сладки блянове как танцуват с краля, очароват го със своето остроумие, хвърлят свенливи погледи над чаша вино. Но никакви танци нямало, нито вино, нито възможност за разговор, било то остроумен или вял. Събирането всъщност не било бал в обичайния смисъл. Крал Егон III седял на Железния трон, облечен в черно, със златна коронка на главата и златна верижка на шията, докато девиците преминавали на парад долу, една по една. Щом кралският херолд обявял името и родословието на всяка кандидатка, момичето правело реверанс, кралят им кимвал и после идвал ред за представяне на следващото момиче. „Докато представят десетото момиче, кралят несъмнено беше забравил първите пет — казва Гъбата. — Бащите им спокойно можеха да ги пробутат на опашката за нов кръг и някои по-хитри май го направиха.“

Няколко от по-храбрите девици се охрабрили дотам, че да заговорят на краля, в усилие да бъдат по-забелязани. Елин Баратеон попитала Негова милост дали харесва роклята ѝ (сестра ѝ по-късно твърдяла, че въпросът ѝ бил „Харесвате ли гърдите ми?“, но това изобщо не е вярно). Алиса Ройс му казала, че е била път чак от Писан камък, за да бъде днес с него. Патриша Редвин я надминала, като заявила, че свитата ѝ пропътувала от Арбор и на три пъти се принудили да отбиват нападите на разбойници. „Един го улучих със стрела — заявила тя гордо. — В задника.“ Лейди Аня Уедъруакс, седемгодишна, уведомила Негова милост, че името на коня ѝ било Мигниподкова и тя много го обичала, и попитала дали Негова милост също си имал добър кон. („Негова милост има сто коня“, отговорил нетърпеливо лорд Ънуин.) Други подхвърляли комплименти за града му, замъка му и дрехите му. Една северняшка девица, Барба Болтън, дъщеря на Дредфорт, казала: „Ако ме върнете у дома, ваша милост, върнете ме у дома с храна, защото снеговете са дълбоки и вашият народ гладува.“

Най-дръзкият език бил на една жена от Дорн, Морая Коргил от Пясъчен камък, която се вдигнала от реверанса усмихната и рекла:

— Ваша милост, защо не слезете от трона, та да ви целуна?

Егон не ѝ отговорил. Не отговорил на никоя от тях. Отвръщал на всяка девица с кимване, колкото да покаже, че ги е чул. После сир Марстън и Кралската гвардия ги отпращали.

Музика се носела из залата през цялата нощ, но едва можело да се чуе над шумоленето на стъпки, жуженето на разговори и от време на време смътния, тих звук на плач. Тронната зала на Червената цитадела е сводеста и кънтяща, по-голяма от всяка друга зала във Вестерос освен на Харън Черния, но при над хиляда девици, всяка от които с нейната свита от родители, братя и сестри, охрана и слуги, скоро станала твърде претрупана, за да може да се движи човек, и задушаващо гореща, макар отвън да духал зимен вятър. Херолдът, комуто било възложено да обявява името и родословието на всяка от прелестните девици, загубил гласа си и се наложило да бъде сменен. Четири обнадеждени припаднали, наред с десетина майки, няколко бащи и един септон. Един дебел лорд припаднал и умрял.

„Изложението на добитък на Девичия ден“, щял да нарече по-късно Гъбата бала. Дори певците, които направили толкова много предварително, не намерили много за възпяване, докато събитието се разгръщало, а самият крал изглеждал все по-изнервен, докато часовете отминавали и парадът на девици продължавал. „Всичко това — пише Гъбата — беше точно както Ръката го желаеше. Всеки път, когато Негова милост се намръщеше, помръднеше на стола си или кимнеше отегчено за пореден път, вероятността да избере лейди Репи нарастваше, според лорд Ънуин.“

Мириел Пийки пристигнала в Кралски чертог почти един лунен кръг преди бала и баща ѝ се погрижил да прекарва част от всеки ден в компанията на краля. С кафява коса и очи, с широко луничаво лице и криви зъби, което я карало да бъде пестелива с усмивките, лейди Репи била на четиринайсет, с година по-голяма от Егон. „Не беше голяма красавица — казва Гъбата, — но беше свежа, хубавичка и приятна и Негова милост като че ли не изпитваше отвращение от нея.“ През двете седмици до Девичия ден, съобщава ни джуджето, лорд Ънуин уредил Мириел да сподели десетина вечери с краля. Гъбата, когото викали да ги забавлява през онези дълги тягостни вечери, ни казва, че крал Егон не говорел много, докато се хранели, но „като че ли се чувстваше по-удобно с лейди Репи, отколкото е бил някога с кралица Джеера. Което ще рече, ни най-малко удобно, но като че ли не намираше присъствието ѝ за неприятно. Три дни преди бала той ѝ даде една от куклите на малката кралица. «Ето — каза и я тикна в ръцете ѝ. — Можеш да я вземеш.» Не точно думите, които невинните млади девици мечтаят да чуят може би, но Мириел прие подаръка като знак на обич, а баща ѝ беше изключително доволен“.

Лейди Мириел носела куклата със себе си, когато се появила на бала, сгушена в прегръдката ѝ като бебе. Не била първата представена (тази чест се паднала на дъщерята на принца на Пентос), нито последната (Хенриета Удхъл, дъщеря на оземлен рицар от Папс). Баща ѝ се погрижил тя да дойде пред краля към края на първия час, достатъчно назад, за да не го обвинят, че ѝ е дал предимство, но и достатъчно напред, за да е крал Егон все още прилично свеж. Когато Негова милост поздравил лейди Мириел по име и казал не само: „Хубаво е, че дойдохте, милейди“, но също така: „Радвам се, че харесвате куклата“, баща ѝ със сигурност се обнадеждил, повярвал, че грижливото му планиране е родило плод.

Но всичко това щяло да бъде провалено за миг от сестрите на краля, същите близначки, чието наследяване Ънуин Пийки бил толкова решен да предотврати. Останали по-малко от десетина девици и напорът оредял значително, когато внезапно изсвирване на тромпет възвестило пристигането на Бела Веларион и Рена Корбрей. Вратите на тронната зала се разтворили широко и дъщерите на принц Демън влезли с полъх зимен вятър. Лейди Бела била издута с дете, лейди Рена — слаба и изпита от помятането, но рядко двете изглеждали толкова като една. Двете били облечени в рокли от меко черно кадифе с рубини на шиите им, и триглавия дракон на дома Таргариен на наметалата им.

Яхнали два въгленочерни кавалерийски коня, близначките преминали по дължината на залата рамо до рамо. Когато сир Марстън Води от Кралската гвардия преградил пътя им и настоял да слязат, лейди Бела го пернала през лицето с камшика за езда.

— Негова милост брат ми може да ми заповядва. Ти не можеш.

Дръпнали юздите в подножието на Железния трон. Лорд Ънуин се втурнал напред и настоял да му обяснят какво означава това. Близначките не му обърнали повече внимание, отколкото на някой слуга.

— Братко — казала лейди Рена на Егон, — ако благоволиш, довели сме новата ти кралица.

Лорд съпругът ѝ, сир Корвин Корбрей, извел момичето напред. Залата ахнала.

— Лейди Денера от дома Веларион — прогърмял херолдът, малко дрезгаво, — дъщеря на покойния и непрежалим Дерон от същия дом и неговата лейди съпруга Хейзъл от дома Харти, също покойна, храненичка на лейди Бела от дома Таргариен и Алин Дъбовия юмрук от дома Веларион, лорд-адмирал, господар на Дрифтмарк и лорд на Приливите.

Денера Веларион била сираче. Майка ѝ била отнесена от Зимната треска; баща ѝ загинал в Каменните стъпала, когато неговият „Вярно сърце“ потънал. Неговият баща бил онзи сир Вемонд, обезглавен от кралица Ренира, но Дерон се помирил с лорд Алин и умрял сражавайки се на негова страна. Когато застанала пред краля в онзи Девичи ден, облечена в бяла коприна, мирска дантела и перли, с дългата ѝ коса блеснала на светлината на факлите и страните ѝ, зачервени от възбуда, Денера била едва на шест години, но толкова красива, че отнемала дъха. Кръвта на Стара Валирия течала силна в нея, както често се вижда у синове и дъщери на морския бряг; косата ѝ била сребро, прошарено със злато, очите ѝ — сини като лятно море, кожата ѝ гладка и светла като зимен сняг. „Тя искреше — казва Гъбата, — а когато се усмихна, певците в галерията се възрадваха, защото разбраха, че най-сетне се появи девица достойна за песен.“ Усмивката на Денера преобразила лицето ѝ, съгласни били всички; било мило и дръзко, и дяволито, всичко едновременно. Онези, които я видели, не можело да не помислят: „Ето едно умно, сладко, щастливо момиченце, съвършената противоотрова за меланхолията на младия крал“.

Когато Егон III отвърнал на усмивката ѝ и казал: „Благодаря ви, че дойдохте, милейди, много сте хубава“, дори лорд Ънуин Пийки несъмнено е разбрал, че играта била загубена. Последните няколко девици били подкарани припряно да минат по реда си, но желанието на краля парадът да свърши било толкова осезаемо, че горката Хенриета Удхъл хлипала, докато правела реверанс. След като я извели, крал Егон повикал младия си виночерпец, Гемон Светлокосия. Нему била дадена честта да направи обявлението.

— Негова милост ще се ожени за лейди Денера от дома Веларион! — извикал щастливо Гемон.

Попаднал в собствената си клопка, лорд Ънуин Пийки нямал друг избор, освен да приеме решението на краля с толкова благоприличие, колкото могъл да събере. На заседание на съвета следващия ден обаче той дал воля на гнева си. С избора на шестгодишно момиче за невяста „това нацупено момче“ осуетило цялото предназначение на брака. Щели да минат години, преди момичето да порасне достатъчно, за да може да легне с мъж, и дори още повече, докато ще може да се надява да осигури законороден наследник. Дотогава наследяването щяло да остане неясно. Основният дълг на едно регентство бил да предпазва краля от глупостите на младостта, заявил той, „глупости като тази“. За доброто на владението изборът на краля трябвало да бъде отменен, за да може Негова милост да се ожени за „подходяща девица в детеродна възраст“.

— Като вашата дъщеря ли? — попитал лорд Роуан. — Не мисля.

Колегите му регенти също не проявили повече съчувствие. Веднъж поне съветът останал непреклонен и не се подчинил на желанията на Ръката. Бракът щял да се осъществи. Годежът бил обявен на другия ден, докато тълпи разочаровани девици се изнизвали от градските порти на път за дома.

Крал Егон III се оженил за лейди Денера в последния ден на 133-тата година след Завоеванието на Егон. Множеството, струпало се на улиците, за да приветства кралската двойка, било значително по-малко от хората, излезли заради Егон и Джеера, защото Зимната треска погубила почти една пета от населението на Кралски чертог, но онези, които се опълчили на хапливите ветрове и снежни вихрушки в онзи ден, били зарадвани с новата си кралица, очаровани от веселите ѝ махания, зачервени страни и свенливи, мили усмивки. Лейди Бела и Рена, яздещи точно зад кралската носилка, също били поздравени с възторжени викове. Едва неколцина забелязали Ръката на краля по-назад, с „лице мрачно като смърт“.

Под регентите

Пътуването на Алин Дъбовия юмрук

Нека оставим за малко Кралски чертог и да върнем назад календара, за да поговорим за съпруга на лейди Бела Алин Дъбовия юмрук и неговото епично пътуване до Морето на залеза. Премеждията и триумфите на флотата на Веларион, докато заобикаляла „задника на Вестерос“ (както често го наричал лорд Алин), могат сами по себе си да запълнят цял дебел том. За търсещите подробности по пътуването „Шест пъти в морето: описание на великите пътешествия на Алин Дъбовия юмрук“ на майстер Бендамур си остава най-пълния и авторитетен извор, макар че вулгарните описания на живота на лорд Алин, наречени „Як като дъб“ и „Копеле родом“, са колоритни и увлекателни по свой начин, макар и неблагонадеждни. Първото било написано от сир Ръсел Стилман, който служил като скуайър на негово благородие като младеж и по-късно бил помазан в рицарство от него преди да загуби крак по време на петото пътешествие на Дъбовия юмрук, второто — от жена, известна само като Седефчето, която може да е била или да не е била септа, и може да е станала или да не е станала една от любовниците на негово благородие. Няма да повтаряме техните трудове тук, освен в най-груби щрихи.

Дъбов юмрук проявил значително по-голяма предпазливост при връщането си в Каменните стъпала, отколкото на първото си гостуване. Нащрек заради постоянно менящите се съюзи и ловки коварства на Свободните градове, пратил напред съгледвачи, в облика на рибарски лодки и търговски съдове, за да разкрият какво го чака. Докладвали му, че боевете на островите общо взето са затихнали, като съвзелият се Ракалио Риндун държал Кървав камък и всички острови на юг, докато платени от архонта на Тирош наемници пентоши контролирали скалите на север и изток. Много от каналите между островите били затворени от гикове или запушени от корпусите на кораби, потънали при атаката на лорд Алин. Водните пътища, които оставали отворени, били под контрола на Риндун и неговите пакостници. Поради това лорд Алин се оказал изправен пред един прост избор: трябвало на всяка цена да си пробие с бой пътя покрай „кралица Ракалио“ (както го нарекъл лорд Алин), или да преговаря с него.

Малко е написано на Общата реч за този странен и необикновен авантюрист, Ракалио Риндун, но в Свободните градове неговият живот е бил тема на две задълбочени проучвания и неизброимо количество песни, поеми и вулгарни романси. В родния му град, Тирош, името му си остава анатема за мъже и жени от добра кръв до ден-днешен, но е уважавано от крадци, пирати, курви, пияници и прочее сган.

Изненадващо малко е известно за младостта му, а много от онова, което мислим, че знаем, е лъжливо и противоречиво. Бил уж шест и половина стъпки висок, с едното рамо по-високо от другото, което му придавало изгърбена стойка и олюляваща се походка. Говорел десетина диалекта на валирианския, което предполага, че е бил от знатно потекло, но също така имал мръсна уста, което предполага, че е дошъл от бордеите. По обичая на мнозина тироши боядисвал косата и брадата си. Пурпур бил любимият му цвят (което намеква за връзка с Браавос) и повечето му описания споменават за дълга къдрава червена коса, често прошарена с оранж. Харесвал сладки миризми и често се къпел в лавандула или розова вода.

Това, че бил човек с огромна амбиция и огромни апетити, изглежда ясно. Бил е чревоугодник и пияница при бездействие и демон в битка. Можел да борави с меч и с двете ръце и понякога се биел с два наведнъж. Почитал боговете: всички богове, навсякъде. При опасност да загуби битка имал навика да хвърля ашици, за да избере кой бог да умилостиви с жертвоприношение. Макар Тирош да бил робски град, мразел робството, което предполага, че може би самият той имал робски произход. Когато бил богат (спечелил и пропилял няколко крупни състояния), купувал всяко момиче робиня, което му хванело окото, целувал го и го пускал на свобода. Щедър бил с хората си и взимал пай от плячката не по-голям от този на най-нищожния от тях. В Тирош го знаели, че хвърлял златни монети на просяци. Ако някой се възхитял на нещо негово, било то ботуши, пръстен със смарагд или съпруга, Ракалио му ги тикал в ръцете като подарък.

Имал дузина съпруги и никога не ги биел, но понякога им заповядвал те да го бият. Обичал котенца и мразел котки. Обичал бременни жени, но деца ненавиждал. От време на време имал навика да се облича в женски дрехи и да играе „курвата“, макар че високият ръст, изкривен гръб и червена брада го правели по-чудат от женска за окото. Понякога избухвал в смях в разгара на битката. А понякога запявал мръснишки песни.

Ракалио Риндун бил луд. И все пак хората му го обичали, биели се за него, умирали за него. А за няколко кратки години го направили крал.

През 133 г. СЗ в Каменните стъпала „кралица“ Ракалио бил на върха на своята мощ. Алин Веларион е могъл вероятно да го съкруши, но щяло да му струва половината сила, опасявал се, а му е бил нужен всеки мъж, за да се надява да победи Червения кракен. Ето защо избрал разговора вместо битка. Откъснал своята „Лейди Бела“ от флотата и я вкарал в пристана на Кървав камък под мирен флаг, за да се опита да уговори свободно преминаване на корабите си през водите на Риндун.

В крайна сметка успял, макар че Ракалио го задържал за повече от две седмици в просторната си дървена крепост на Кървав камък. Доколко лорд Алин е бил пленник или гост, изобщо не е било много ясно дори за негово благородие, защото домакинът му бил променлив като морето. Един ден приветствал Дъбовия юмрук като приятел и брат по оръжие и го подканял да се обедини с него и да нападнат Тирош. На следващия хвърлял ашиците да види дали да екзекутира госта си. Настоял лорд Алин да се бори с него в кална яма зад укреплението си, пред очите на стотици смеещи се пирати. Обезглавил един от своите хора, обвинен в шпионаж за тирошите, и поднесъл на лорд Алин главата като знак за дружбата им, но на следващия ден обвинил негово благородие, че самият той е нает от архонта. За да докаже невинността си, лорд Алин бил принуден да убие трима пленници тироши. Когато го сторил, „кралицата“ толкова се зарадвал, че пратил две от жените си в спалнята на Дъбовия юмрук същата нощ.

— Дай им синове — заповядал Ракалио. — Искам синове храбри и силни като теб.

Изворите ни се двоумят доколко лорд Алин е изпълнил заръката.

Накрая Риндун се съгласил флотата на Веларион да премине, срещу цена. Поискал три кораба, съюзен договор, изписан на овча кожа и подписан с кръв, и целувка. Дъбовия юмрук му дал трите най-негодни за плаване кораба във флотата си, съюзен договор, изписан на пергамент и подписан с майстерско мастило, и обещанието за целувка от лейди Бела в случай, че „кралицата“ им гостува на Дрифтмарк. Това се оказало достатъчно. Флотата преминала през Каменните стъпала.

Очаквали ги обаче още премеждия. Следващото било Дорн. Дорнците разбираемо се разтревожили от внезапната поява на голямата флота на Веларион във водите край Слънчево копие. Тъй като те самите не разполагали със сила по море, предпочели да приемат идването на лорд Алин по-скоро като визита, отколкото като нападение. Алиандра Мартел, принцесата на Дорн, излязла да се срещне с него, придружена от настоящите си фаворити и ухажори. „Новата Нимерия“ току-що отпразнувала осемнайсетия си имен ден и според сведенията била много впечатлена от младия чаровен и смел „Герой от Каменните стъпала“, дръзкия адмирал, който унизил браавосите. Лорд Алин поискал прясна вода и провизии за корабите си, докато принцеса Алиандра поискала услуги от по-интимно естество. „Копеле родом“ би искало да ни накара да повярваме, че той ги е осигурил, „Як като дъб“ — че не е. Знаем обаче, че вниманието, с което палавата дорнска принцеса щедро го засипала, подразнило собствените ѝ лордове и ядосало брата и сестра ѝ, Кайл и Кориан. Тъй или иначе, лорд Дъбов юмрук получил бурета прясна вода, достатъчно храна, за да им стигне до Староград и Арбор, и карти, показващи опасните въртопи, които дебнели покрай южното крайбрежие на Дорн.

При все това тъкмо в дорнските води лорд Веларион понесъл първите си загуби. Задухал внезапен щорм, докато флотата се промъквала покрай сухите земи западно от Солен бряг, разпръснала корабите и потопила два от тях. По̀ на запад, близо до устието на Сернистата река, една пострадала галера се отбила да вземе на борда прясна вода и да направят ремонт и била нападната под прикритието на мрака от разбойници, които избили екипажа ѝ и плячкосали провизиите.

Тези загуби обаче били напълно компенсирани, когато лорд Дъбов юмрук стигнал до Староград. Големият фар на върха на Високата кула насочил „Лейди Бела“ и флотата нагоре по Шепнещия звук до пристанището, където Лайънъл Хайтауър лично излязъл да ги посрещне и да ги приеме гостоприемно в града си. Вежливостта, с която лорд Алин се отнесъл към лейди Сам, мигом стоплила сърцето на лорд Лайънъл към него и двамата младежи завързали здраво приятелство, което в голяма степен потушило старите вражди между черните и зелените. Староград щял да осигури двайсет бойни кораба за флотата, обещал Хайтауър, а неговият добър приятел лорд Редвин от Арбор щял да прати трийсет. С един удар флотата на лорд Дъбов юмрук станала значително по-внушителна.

Флотата на Веларион се задържала дълго в Шепнещ звук, докато чакали лорд Редвин и обещаните от него галери. Алин Дъбовия юмрук се радвал на гостоприемството на Хайтауър, проучвал древните улици и улички на Староград и посещавал Цитаделата, където прекарал дни в ровене из древни карти и изучаване на прашни валириански трактати за устройството на боен кораб и тактики за морска битка. В Звездната септа получил благословията на Върховния септон, който начертал седемлъча звезда на челото му със свещено масло и го отпратил да занесе гнева на Воина над железните и техния Удавен бог. Лорд Веларион все още бил в Староград, когато вестта за кончината на кралица Джеера стигнала до града, последвана само след няколко дни от обявлението за годежа на краля за Мириел Пийки. По това време той се сближил не само с лорд Лайънъл, но и с лейди Сам, макар че дали е имал някаква роля в написването на нейното позорно писмо остава въпрос на предположения. Известно е обаче, че е пратил писма до своята лейди съпруга на Дрифтмарк, докато бил при Хайтауър. Не знаем съдържанието им.

През 133 г. СЗ Дъбов юмрук все още бил младеж, а за младежите се знае, че не са много търпеливи. Накрая решил да не чака повече лорд Редвин и дал заповед за отплаване. Староград го изпратил с възгласи, докато корабите на Веларион вдигали платна, снишавали гребла и се плъзгали надолу по Шепнещ звук един след друг. Двайсет бойни галери на дома Хайтауър ги последвали, под командването на сир Лео Костейн, побелял мореплавател, известен като Морския лъв.

Край пеещите скали на Черната корона, където вити кули и изваяни от ветровете камъни свирели над вълните, флотата обърнала на север и към Морето на залеза, промъквайки се нагоре покрай западния бряг отвъд Бандалон. Когато подминали устието на Мандър, хората на островите Щита пратили свои галери, за да се присъединят към тях: по три кораба от Сив щит и Южен щит, четири от Зелен щит, шест от Дъбов щит. Преди да могат да стигнат по-далече на север обаче ги връхлетял друг щорм. Един кораб потънал, а други три пострадали толкова лошо, че не могли да продължат. Лорд Веларион прегрупирал флотата край Крейкхол, където господарката на замъка дошла с лодка да ги посрещне. Тъкмо от нея негово благородие за първи път чул за големия бал, който щял да се състои на Девичия ден.

Вестта стигнала и до Светлия остров също тъй, и ни се съобщава, че лорд Далтон Грейджой дори се забавлявал с идеята да прати една от сестрите си да се състезава за краличината корона.

— Желязна девица на Железния трон — казал той, — какво би могло да е по-уместно?

Червения кракен обаче имал по-неотложни грижи. Отдавна предупреден за идването на Алин Дъбовия юмрук, той събрал силата си да го посрещне. Стотици дълги кораби се струпали във водите южно от Светлия остров, и още край Празнични огньове, Кейс и Ланиспорт. След като прател „онова момче“ в залите на Удавения бог на морското дъно, заявил Червения кракен, щял да поведе своята флота обратно по пътя, по който бил дошъл Дъбовия юмрук, да вдигне знамето си над Щитовете, да опустоши Староград и Слънчево копие и да обяви Дрифтмарк за свой. (Грейджой бил няма и с три години по-голям от врага си, но никога не го наричал другояче освен „онова момче“.) Можел дори да вземе лейди Бела за солена жена, казал със смях господарят на Железните острови на капитаните си.

— Вярно, имам двайсет и две солени жени, но нито една със сребърна коса.

Толкова много от историята разказва за делата на крале и кралици, велики лордове, благородни рицари, свети септони и мъдри майстери, че е лесно да се забрави за простолюдието, което споделяло тези времена с великите и могъщите. И все пак, от време на време, по някой обикновен мъж или жена, неблагословени нито с потекло, нито с богатство, нито с ум, нито с мъдрост, нито с бойни умения, някак ще се извисят и чрез някакво простичко действие или нашепната дума ще променят съдбата на кралства. Така било и на Светлия остров в онази съдбовна 133-та година СЗ.

Лорд Далтон Грейджой наистина притежавал двайсет и две солени жени. Четири били от Пайк; две от тях му родили деца. Другите били жени от Запада, взети по време на завоеванията му, между които две от дъщерите на покойния лорд Фарман, вдовицата на Рицаря на Кейс, дори една Ланистър (Ланистър от Ланиспорт, не Ланистър от Скалата на Кастърли). Останалите били момичета от по-низше потекло, дъщери на прости рибари, търговци или войници, които по някакъв начин му хванали окото, най-често след като бил убил техните бащи, братя, съпрузи или други мъже защитници. Една носела името Тес. Името ѝ е единственото, което знаем за нея. На тринайсет ли е била, или на трийсет? Хубава или невзрачна? Вдовица или девствена? Къде я е намерил лорд Грейджой и от колко време е била между неговите солени жени? Презирала ли го е като грабител и насилник, или го е обичала толкова пламенно, че е полудяла от ревност?

Не знаем. Описанията се различават толкова забележимо, че Тес ще остане завинаги загадка в аналите на историята. Единственото, което се знае със сигурност, е, че в една дъждовна ветровита нощ в Светлия замък, докато дългите кораби се събирали долу, лорд Далтон имал удоволствието си с нея, а след това, докато спял, Тес издърпала камата му от канията и му прерязала гърлото от ухо до ухо, и после се хвърлила гола и окървавена в лакомото море долу.

И тъй се споминал Червения кракен на Пайк, в навечерието на неговата най-голяма битка… убит не от меч на враг, а от собствената му кама в ръката на една от собствените му жени.

Завоеванията му също не го надживели дълго. Щом се разчуло за смъртта му, флотата, която събрал, за да посрещне Алин Дъбовия юмрук, започнала да се разпада, докато капитан след капитан се измъквали и отплавали към дома. Далтон Грейджой така и нямал скална жена, тъй че единствените му наследници били двамата малки синове, родени от солените жени, които оставил на Пайк, три сестри и няколко братовчеди, всеки от които по-алчен и амбициозен от предишния. По закон Морски камък преминавал на най-големия от солените му синове, но момчето Торон нямало и шест години, а майка му, като солена жена, не можела да се надява да действа като регент от негово име, както би могла една скална жена. Борбата за власт била неизбежна, истина, която железнородните капитани разбирали добре, бягайки обратно към островите си.

Междувременно простолюдието на Светлия остров и колкото рицари имало останали, се надигнали на кървав бунт. Железните, задържали се, когато родствениците им побягнали, били измъкнати от леглата им и изклани или нападнати на кейовете, корабите им били разграбени и подпалени. В течение на три дни стотици пирати претърпели същия жесток, кървав и внезапен край, какъвто донесли на жертвите си, докато в ръцете на железнородните не останал само Светъл замък. Гарнизонът, съставен основно от близки приятели и бойни братя на Червения кракен, устоявал упорито под командата на хитреца Алестер Уинч и гръмогласния гигант Гунтор Гудбрадър, докато вторият не убил първия в свада заради дъщерята на лорд Фарман Лиза, една от солените вдовици.

И тъй станало, че когато Алин Веларион най-сетне пристигнал да освободи Запада от железните от островите, се оказал без враг. Светъл остров бил свободен, дългите кораби избягали, боят приключил. Когато „Лейди Бела“ преминал под стените на Ланиспорт, камбаните на града забили за поздрав. Хиляди се втурнали от портите, наредили се по брега и викали възторжено. Самата лейди Джоана излязла от Скалата на Кастърли и поднесла на Дъбовия юмрук морско конче, изковано от злато, и други знаци на почитта на Ланистър.

Последвали дни на празненство. Лорд Алин нямал търпение да натовари провизии и да продължи на дългото си пътешествие, но западняците не искали да го пуснат да тръгне. След като тяхната флота била унищожена, оставали уязвими в случай, че железните се върнат, предвождани от наследника на Червения кракен, който и да се окажел той. Лейди Джоана дори стигнала дотам, че да предложи да нападнат самите Железни острови; щяла да осигури толкова мечове и копия, колкото щели да трябват, лорд Веларион трябвало само да ги достави до островите.

— Би трябвало да подложим всеки техен мъж на меча — заявила нейно благородие — и да продадем техните жени и деца на търговците на роби на изток. Нека чайките и раците владеят онези презрени скали.

Дъбов юмрук не давал и дума да става, но за да угоди на домакините си, все пак се съгласил Морския лъв, Лео Костейн, да остане в Ланиспорт с една трета от флотата, докато Ланистър, Фарман и другите владетели на Запада могат да построят отново достатъчно свои военни кораби, за да се защитят срещу всяко завръщане на железните. После вдигнал отново платната и повел остатъка от флотата си обратно в морето, за да се върне откъдето дошъл.

За пътуването му към дома не се налага да говорим много. Близо до устието на Мандър флотата на Редвин най-после била видяна, забързана на север, но обърнали, след като споделили трапезата на лорд Веларион на „Лейди Бела“. Негово благородие направил кратко посещение на Арбор, като гост на лорд Редвин, и по-дълго в Староград, където подновил приятелството си с лорд Лайънъл Хайтауър и лейди Сам, седял с писари и майстери от Цитаделата, за да могат да опишат подробностите по пътешествието му, почетен бил от управителите на седемте гилдии и получил отново благословия от Върховния септон. Отново плавал покрай сухите пустинни брегове на Дорн, като този път поел на изток. Принцеса Алиандра се зарадвала от връщането му в Слънчево копие и настояла да изслуша всяка подробност от приключенията му, за яд на нейните братя и ревниви ухажори.

Точно от нея лорд Дъбов юмрук научил, че Дорн се е включил във Войната на Дъщерите, като сключил съюз с Тирош и Лис срещу Ракалио Риндун… и тъкмо в нейния двор в Слънчево копие, по време на пира на Девичия ден (същия ден, в който хиляда девици минавали на парад пред Егон III в Кралски чертог), към негово благородие се приближил някой си Дразенко Рогари, един от емисарите на Лис в двора на Алиандра, и го помолил да поговорят насаме. Любопитен, лорд Алин се съгласил да го изслуша и двамата излезли на двора, където Дразенко се навел толкова близо, че негово благородие казал: „Уплаших се, че искаше да ме целуне“. Вместо това той изшепнал нещо на ухото на адмирала, тайна, която променила хода на историята на Вестерос. На следващия ден лорд Веларион се върнал на „Лейди Бела“ и дал заповед да вдигнат платна… към Лис.

Причините му, както и преживяното от него в Свободния град, ще разкрием като му дойде редът, но засега нека отново върнем своя поглед на Кралски чертог. Надежда и добро чувство се възцарили над Червената цитадела в зората на новата година. Макар и по-млада от предшественичката си, кралица Денера била по-щастливо дете и слънчевият ѝ нрав до голяма степен разсеял меланхолията на краля… за известно време поне. Егон III вече го виждали по-често из двора, отколкото преди, и дори напуснал замъка по три повода, за да покаже на невястата си гледките, които градът предлагал (въпреки че отказал да я заведе до Драконовата яма, където младият дракон на лейди Рена, Утро, направил леговището си). Негова милост като че ли придобил нов интерес към обучението си, а Гъбата често пъти бил викан да забавлява краля и кралицата на вечеря („Звънът на смеха на кралицата бе като музика за този глупак, толкова сладка, че дори кралят понякога се усмихваше.“) Дори Гарет Лонг, презреният учител по оръжия на Червената цитадела, забелязал промяна.

— Вече не се налага да бием момчето копеле толкова често като преди — казал той на Ръката. — На момчето никога не му липсваше сила, нито бързина. Сега най-сетне показва и някакво скромно умение.

Новият интерес на краля към света се разпрострял дори до управлението на кралството му. Егон III започнал да присъства на съвета. Макар да проговарял рядко, присъствието му обнадеждило Великия майстер Мункун и изглежда радвало лорд Мутън и лорд Роуан. Сир Марстън Води от Кралската гвардия обаче изглеждал недоволен от участието на Негова милост, а лорд Пийки го приемал като упрек. Винаги когато Егон се осмелявал да зададе въпрос, казва ни Мункун, Ръката настръхвал и го обвинявал, че губи времето на съвета, или го уведомявал, че такива важни проблеми са неразбираеми за едно дете. Не е изненадващо, че скоро Негова милост започнал да отсъства от заседанията, както преди.

Кисел и мнителен по характер, и обладан от самонадеяна гордост, Ънуин Пийки бил крайно нещастен човек към 134 г. СЗ. Балът на Девичия ден бил унижение за него, а отхвърлянето от краля на дъщеря му Мириел в полза на Денера приел като лично оскърбление. Никога не харесвал лейди Бела, а вече имал причина да изпитва неприязън и към Рена; и двете, както бил убеден, действали против него, най-вероятно по заръка на съпруга на Бела, наглия и бунтовен Дъбов юмрук. Близначките съзнателно и с преднамерена злоба осуетили плановете му да осигури наследството, казвал той на верните си хора, и уреждайки кралят да вземе за съпруга шестгодишно дете, били гарантирали детето, което носела Бела, да бъде следващото поред за Железния трон.

— Ако детето е момче, Негова милост изобщо няма да живее достатъчно дълго, за да остави наследник от своята плът — казал Пийки веднъж на Марстън Води, в присъствието на Гъбата.

Скоро след това Бела Веларион легнала на родилното ложе и родила здраво бебе момиче. Нарекла детето Лена на майка си. Но дори и това не успокоило за дълго Ръката на краля, защото по-малко от две седмици по-късно предните елементи на флотата на Веларион се завърнали в Кралски чертог и донесли загадъчно послание: Дъбов юмрук ги изпратил напред, докато той самият отплавал за Лис, за да осигури „безценно съкровище“.

Тези думи разпалили подозренията на лорд Пийки. Какво било това съкровище? Как възнамерявал лорд Веларион да го „осигури“? С меч? Война ли се канел да започва с Лис, както направил с Браавос? Ръката пратил безразсъдния млад адмирал около целия Вестерос, за да отърве двора от него, а той сега щял отново да им се изсипе, „прогизнал от незаслужено одобрение“, и може би с огромно богатство също така. (Златото винаги било болезнен проблем за Ънуин Пийки, чийто дом бил земя бедна, богата на камък и пръст, и гордост, но хронично бедна откъм пари.) Простолюдието гледало на Дъбов юмрук като на герой, знаел негово благородие, мъжът, който унизил гордия Морски лорд на Браавос и Червения кракен на Пайк, докато той самият бил осмиван и руган. Дори и в Червената цитадела имало мнозина, които се надявали, че регентите биха могли да махнат лорд Пийки като Ръка на краля и да го заменят с Алин Веларион.

Възбудата, предизвикана от завръщането на Дъбов юмрук, била осезаема обаче, тъй че единственото, което Ръката можел да прави, било да кипи отвътре. Когато платната на „Лейди Бела“ били видени във водите на залива Черна вода, с останалото от флотата на Веларион, изникващо от утринните мъгли зад нея, всяка камбана в Кралски чертог закънтяла. Хиляди се струпали на градските стени, за да поздравят героя, точно както сторили в Ланиспорт половин година преди това, а други хиляди се втурнали през Речната порта и се наредили по бреговете. Но когато кралят изразил желанието да иде на кейовете „да благодаря на моя зет за службата му“, Ръката го забранил, като настоял, че нямало да е редно Негова милост да иде при лорд Веларион, че адмиралът трябвало да дойде в Червената цитадела и да се преклони пред Железния трон.

В това, както и по въпроса с годежа на Егон за Мириел Пийки, лорд Ънуин се оказал надмогнат от другите регенти. Въпреки енергичните му възражения крал Егон и кралица Денера слезли от замъка на своята носилка, придружавани от лейди Бела и новородената ѝ дъщеря, сестра ѝ лейди Рена с нейния лорд съпруг Корвин Корбрей, Великия майстер Мункун, септон Бернард, регентите Манфрид Мутън и Тадеус Роуан, рицарите от Кралската гвардия и много други видни особи, нетърпеливи да посрещнат „Лейди Бела“ на пристанището.

Утрото било светло и студено, съобщават ни хрониките. Там, пред очите на десетки хиляди, лорд Алин за първи път видял своята дъщеря Лена. След като целунал лейди съпругата си, той взел детето от нея и го вдигнал високо, за да го види цялото множество, а радостните възгледи заехтели като небесен гръм. Чак тогава той върнал момиченцето в ръцете на майка му и прегънал коляно пред краля и кралицата. Кралица Денера, прелестно зачервена и съвсем мъничко заекваща, окачила на врата му тежка златна верига, обсипана със сапфири, „с-сини като морето, където милорд спечели своите п-победи“. После крал Егон III повелил на адмирала да стане с думите:

— Радваме се, че се върнахте невредим у дома, братко.

Гъбата казва, че Дъбов юмрук се засмял, когато се изправил.

— Ваше величество — отвърнал той, — вие ме почетохте с ръката на вашата сестра и аз съм горд да бъда ваш брат по брак. Все пак никога не мога да бъда ваш брат по кръв. Но има един, който е.

После, с пищен жест, лорд Алин подканил да пристъпи напред съкровището, което докарал от Лис. От „Лейди Бела“ слязла бледолика млада жена с ненадмината красота, ръка за ръка с момче в пищно одеяние, почти на възрастта на краля, лицето му било скрито под качулката на извезаното му наметало.

Лорд Ънуин Пийки не можел повече да се сдържи.

— Кой е това? — извикал той навъсено и се избутал напред. — Кой си ти?

Момчето отметнало качулката си. Когато слънчевата светлина заблещукала по сребристозлатната коса отдолу, крал Егон III започнал да плаче и се хвърлил към това момче, и го прегърнал пламенно. „Съкровището“ на Дъбов юмрук бил Визерис Таргариен, изгубеният брат на краля, най-малкият син на кралица Ренира и принц Демън, смятан за мъртъв след Битката при Гърлото и липсващ от близо пет години.

През 129 г. СЗ, ще припомним, кралица Ренира пратила двамата си най-малки синове в Пентос, за да не пострадат, но корабът, който ги носел през Тясното море, навлязъл в зъбите на бойна флота от Триархията. Докато принц Егон избягал на дракона си Буреносец, принц Визерис го пленили. Скоро последвала Битката при Гърлото и след като нищо не се чуло оттогава за младия принц, сметнали го за мъртъв. Никой не можел дори да каже със сигурност на кой кораб е бил.

Но макар мнозина да загинали при Гърлото, Визерис Таргариен не бил сред тях. Корабът, носещ малкия принц, оцелял и докретал до дома в Лис, където Визерис се оказал пленник на великия адмирал на Триархията Шарако Лохар. Поражението обаче опозорило Шарако и самият лисенец скоро се оказал обкръжен от врагове стари и нови, жадни да го свалят от власт. В отчаяната си нужда от пари и съюзници той продал момчето на някакъв си магистър от същия град на име Бамбаро Базани, срещу злато с теглото на Визерис и обещание за поддръжка. Последвалото убийство на опозорения адмирал изкарало на повърхността напреженията и съперничествата между Трите дъщери и дълго тлеещите негодувания изригнали в насилие с поредици от убийства, които скоро довели до открита война. Сред последвалия хаос магистър Бамбаро помислил, че е благоразумно да опази придобивката си временно скрита, за да не му я изтръгне от ръцете някой от съгражданите му лисенци или съперници от друг град.

С Визерис се отнасяли добре по време на пленничеството му. Макар да му било забранено да напуска имението на Бамбаро, имал си свои лични покои, споделял трапезата с магистъра и семейството му, имал наставници, които да го учат на езици, литература, математика, история и музика, и дори учител по оръжия, който да го обучава във фехтовка, в което изкуство скоро се отличил. Широко разпространено е убеждението (макар и никога недоказано), че намерението на Бамбаро било да изчака края на Танца на драконите и тогава или да върне срещу откуп принц Визерис на майка му (в случай, че Ренира излезе победителка), или да продаде главата му на чичо му (ако Егон II се окажел победител).

Но след като Лис претърпял поредица от съкрушителни поражения във Войната на дъщерите, тези планове били осуетени. Бамбаро Базани умрял в Оспорваните земи през 132 г. СЗ, когато наемническата чета, която водел срещу Тирош, се обърнала против него поради спор с плащането. При смъртта му се разкрило, че бил натрупал огромен дълг, и кредиторите му отнели имението. Жена му и децата му били продадени в робство, а обзавеждането му, дрехи, книги и други ценности, включително малкият принц пленник, минали в ръцете на друг благородник, Лисандро Рогари.

Лисандро бил патриархът на богата и могъща банкова и търговска династия, чиито родословни линии можели да се проследят назад чак до Валирия преди Ориста. Между многото други собствености фамилията Рогари притежавала една прочута „къща с възглавнички“, „Благоуханната градина“. Визерис Таргариен бил толкова възхитителен, че според някои Лисандро Рогари размислял дали да не го вкара в работа като куртизанка… докато момчето не разкрило самоличността си. Щом разбрал, че държи в ръцете си принц, магистърът бързо преразгледал плановете си. Вместо да продава услугите на принца, го оженил за най-младата си дъщеря, лейди Лара Рогари, която щяла да стане известна в историите на Вестерос като Лара от Лис.

Случайната среща между Алин Веларион и Дразенко Рогари в Слънчево копие осигурила идеалната възможност принц Визерис да бъде върнат на неговия брат… но не е в характера на никой лисенец да прави подарък от нещо, което би могло да се продаде, тъй че първо било необходимо Дъбов юмрук да дойде в Лис и да се съгласи с условията на Лисандро Рогари. „За владението щеше да е по-добре, ако на онази маса беше майката на лорд Алин вместо лорд Алин“, отбелязва Гъбата, и с основание. Дъбов юмрук не го бивало в пазарлъците. За да получи принца, негово благородие се съгласил Железният трон да заплати откуп от сто хиляди златни дракона, да не вдига оръжие срещу дома Рогари или неговите интереси за сто години, да повери на банка Лис на Рогари сумите, които в момента били депозирани в Желязната банка на Браавос, да даде лордски титли на трима от по-младите синове на Лисандро и… над всичко… да се закълне в честта си, че бракът между Визерис Таргариен и Лара Рогари няма да бъде разтрогнат по никакъв повод. На всичко това лорд Алин Веларион се съгласил и го утвърдил със своя подпис и печат.

Принц Визерис бил на седем, когато го пленили от „Безгрижният веселяк“. Бил на дванайсет при завръщането си през 134 г. СЗ. Съпругата му, красивата млада жена, която слязла ръка за ръка с него от „Лейди Бела“, била на деветнайсет, седем години по-голяма от него. Макар и с две години по-млад от краля, Визерис в някои отношения бил по-узрял от по-големия си брат. Егон III така и не бил показал някакъв плътски интерес към двете си кралици (разбираемо в случая с кралица Денера, която все още била дете), но Визерис вече бил консумирал брака си, както гордо доверил на Великия майстер Мункун по време на пира, даден по случай завръщането му у дома.

Връщането на брат му довело до удивителна промяна у Егон III, казва ни Мункун. Негова милост така и не си бил простил за това, че оставил Визерис на съдбата, когато избягал от „Безгрижният веселяк“ на драконов гръб преди Битката при Гърлото. Макар и само на девет по онова време, Егон произлизал от дълго родословие на воини и герои и отраснал с разкази за техните храбри дела и дръзки начинания, нито едно от които не включвало бягане от битка, при това като оставиш малкото си братче на смърт. Дълбоко в себе си Прекършения крал се чувствал недостоен да седи на Железния трон. Не могъл да спаси брат си, майка си или малката си кралица от грозна смърт. Как можел да си въобразява, че ще спаси цяло кралство?

Връщането на Визерис също тъй допринесло много, за да намалее самотата на краля. Като момче Егон боготворял своите трима по-големи братя, но тъкмо Визерис споделял спалнята му, уроците му и игрите му. „Някаква част от краля беше умряла с брат му в Гърлото — пише Мункун. — Лесно може да се разбере, че привързаността на Егон към Гемон Светлокосия бе породена от желанието му да замени малкото братче, което бе загубил, но едва когато Визерис беше върнат, Егон отново изглеждаше по-жив и цял.“ Принц Визерис отново станал неизменният спътник на крал Егон, както бил, докато били момчета на Драконов камък, докато Гемон Светлокосия бил изоставен и забравен, и дори кралица Денера била пренебрегвана.

Завръщането на изгубения принц също така разрешило въпроса за наследството. Като брат на краля, Визерис бил неоспоримият кандидат-наследник, преди всяко дете, родено от Бела Веларион или Рена Корбрей, или самите близначки. Изборът на крал Егон на шестгодишно момиче за негова втора съпруга вече не изглеждал притеснителен. Принц Визерис бил жизнен, хубав млад юноша, надарен с голям чар и необятна енергия. Макар и не толкова висок, толкова силен или толкова красив като брат си, той поразявал всеки, с когото се запознаел, като по-умен и по-любопитен от краля… а и неговата жена не била дете, а красива млада жена в детеродните си години. Нека Егон да има своето дете-невяста; Лара от Лис вероятно скоро щяла да даде на Визерис деца, с което да обезпечи династията.

Поради всички тези причини крал и двор, и град, се възрадвали при идването на принца, а лорд Алин Веларион станал по-обичан от всякога за това, че освободил Визерис от плена му в Лис. Радостта им обаче не се споделяла от Ръката на краля. Макар лорд Ънуин да заявил, че е зарадван от връщането на брата на краля, разгневен бил от цената, която Дъбов юмрук се съгласил да се плати за него. Младият адмирал нямал никакви пълномощия да се съгласи на такива „разорителни условия“, настоял Пийки; само регентите и Ръката били овластени да говорят от името на Железния трон, а не някакъв „глупак с флота“.

Закон и традиция били на неговата страна, признал Великият майстер Мункун, когато Ръката поднесъл негодуванията си на съвета… но кралят и простолюдието чувствали обратното, а щяло да е върхът на глупостта да се отхвърли договорът на лорд Алин. Другите регенти били единодушни. Гласували нови почести за Дъбов юмрук, потвърдили легитимността на брака на принц Визерис за лейди Лара, съгласили се да изплатят на баща ѝ откупа на десет ежегодни плащания и преместили значително по-голяма сума злато от Браавос в Лис.

За лорд Ънуин Пийки това изглеждало като поредния унизителен укор. Дошло толкова скоро след Изложението на добитъка на Девичия ден и отхвърлянето на дъщеря му Мириел от краля в полза на детето Денера, то било повече, отколкото гордостта му можела да понесе. Може би негово благородие е мислил, че би могъл да подчини другите регенти на волята си със заплахата да се оттегли като Ръка. Но съветът приел оставката му с радост и назначил на негово място откровения, честен и уважаван лорд Тадеус Роуан.

Ънуин Пийки се оттеглил в седалището си в Звездно копие, за да размишлява мрачно за неправдите, които чувствал, че е изтърпял, макар че леля му лейди Кларис, чичо му Джедмънд Пийки Голямата брадва, Гарет Лонг, Виктор Ризли, Лукас Лейгуд, Джордж Грейсфорд, септон Бернард и многото други назначени от него не го последвали, а продължили да служат на съответните си постове, както и неговият незаконен брат сир Мервин Цветя, и племенникът му сир Амори Пийки, защото Заклети братя от Кралската гвардия служат до живот. Лорд Ънуин дори завещал Тесарио и неговите Пръсти на следовника си; кралят имал своята охрана, заявил той, Ръката също трябвало да има.

Лисенската пролет и краят на регентството

Мир се възцарил над Кралски чертог за остатъка от онази година, помрачен само от смъртта на Манфрид Мутън, лорд на Девиче езеро и последния от първоначалните регенти на крал Егон. Негово благородие отпадал от известно време, така и не възстановил силата си след Зимната треска, тъй че кончината му не възбудила много коментар. За да заеме мястото му на съвета, лорд Роуан се обърнал към сир Корвин Корбрей, съпруга на лейди Рена. Сестра ѝ, лейди Бела, междувременно се върнала в Дрифтмарк с лорд Алин и тяхната дъщеря. Скоро след това принц Визерис развълнувал двора с обявлението, че лейди Лара е с дете. Всички в Кралски чертог се възрадвали.

Извън града обаче 134-та СЗ не била година, която да се запомни с нежно чувство. Северно от Шийката зимата все още държала земята в ледения си юмрук. При Бароутън лорд Дъстин затворил портите си, когато стотици гладуващи селяни се струпали под стените му. Бял пристан се справял по-добре, защото пристанището му позволявало да се донася храна от Юга, но цените пораснали толкова високо, че добри мъже започнали да се продават в окови на търговци на роби оттатък морето, за да могат жените и децата им да ядат, докато по-лоши мъже продавали жените и децата си. Дори в зимното градче, под самите стени на Зимен хребет, северняците изпаднали дотам да ядат кучета и коне. Студ и глад отнесли една трета от Нощния страж, а когато хиляди диваци минали през замръзналото море източно от Вала, други стотици черни братя загинали в битка.

На Железните острови смъртта на Червения кракен била последвана от дивашка борба за власт. Неговите три сестри и мъжете, за които били женени, поставили момчето Торон Грейджой на Стола Морски камък и убили майка му, докато братовчедите му се обединили с господарите на Харлоу и Черен прилив, за да издигнат брата на Торон, Родрик, а мъжете на Голям Уик се стекли към един претендент, наречен Сам Солта, който твърдял, че възхожда от родословната линия на черните.

Тяхната кървава тристранна борба бушувала половин година, когато сир Лео Костейн ги връхлетял с флотата си и направил десант с хиляди мечове и копия на Ланистър на Пайк, Голям Уик и Харлоу. Лорд Дъбов юмрук отказал да съучаства в отмъщението на дома Ланистър над железните, но Морския лъв се оказал по-податлив на молбите на лейди Джоана… склонен, може би, от обещанието ѝ да се омъжи за него, ако предостави Железните острови на управлението на сина ѝ. Това обаче се оказало непостижимо за сир Лео. Костейн умрял сред каменистите хълмове на Голям Уик, посечен от ръката на Артур Гудбрадър, и три четвърти от корабите му били пленени или потопени в онези студени сиви води.

Въпреки че желанието на лейди Джоана да подложи всеки мъж на меча било осуетено, никой не би могъл да се съмнява, че Ланистърите платили своя дълг, когато боят приключил. Стотици кораби и рибарски лодки били изгорени, с още толкова домове и села. Жените и децата на железнородните, донесли такова опустошение на западните земи, били избивани където ги намерят. Между убитите били девет от братовчедите на Червения кракен, три от сестрите му и техните съпрузи, лорд Дръм от Стар Уик и лорд Гудбрадър от Голям Уик, както и лордовете на Волмарк и Харлоу на Харлоу, Ботли на Лордспорт и Стоунхауз на Стар Уик. Още хиляди щели да измрат от глад преди да е свършила годината, защото Ланистърите също така отнесли много тонове складирано зърно и осолена риба и унищожили каквото не могли да отнесат. Макар Торон Грейджой да останал на Стола Морски камък, когато защитниците му отбили щурма на Ланистър срещу стените на Пайк, неговият брат бил пленен и откаран в Скалата на Кастърли, където лейди Джоана наредила да го скопят и го направила шут на сина си.

В другия край на Вестерос избухнала друга борба за наследство през 134 г. СЗ, когато лейди Джейни Арин, Девата на Долината, умряла в Града на гларуса от настинка, поразила я в гърдите. На четирийсет години, тя издъхнала в дома на Майката на Марис, на каменния остров в залива на Града на гларуса, в прегръдките на Джесамин Редфорт, нейната „скъпа приятелка“. На смъртното си ложе нейно благородие продиктувала последно завещание, обявяващо братовчед ѝ сир Джофри Арин за неин наследник. Сир Джофри служил вярно през последните десет години като Рицар на Кървавата порта, защитавайки Долината срещу свирепите диваци от хълмовете.

Сир Джофри обаче бил едва четвърти братовчед по степен. Много по-близък по кръв бил първият братовчед на лейди Джейни, сир Арнолд Арин, който на два пъти се опитал да я свали. Затворен след втория си провален бунт, сир Арнолд вече бил доста луд след дълги години в небесните килии на Орлово гнездо и тъмниците под Лунните порти… но неговият син сир Елдрик Арин бил със здрав ум, хитър и амбициозен, и сега настоял за правата на баща си. Много лордове на Долината се стекли под знамената му, с настояването, че отдавна установените закони за наследство не може да бъдат пренебрегнати по „каприза на една умираща жена“.

Трети претендент изникнал в лицето на някой си Айзембард Арин, патриарх на Арините в Града на гларуса, още по-далечен клон на онзи велик дом. След като се отделили от благородните си родственици при царуването на крал Джеерис, Арините в Града на гларуса се заели с търговия и забогатели. Някои се шегували, че соколът на герба на Айзембард бил направен от злато, и той скоро станал известен като Позлатения сокол. Сега Айзембард използвал това богатство, за да подкупи по-дребни лордове, които да подкрепят претенцията му, и да докара наемници от другия край на Тясното море.

Лорд Роуан направил каквото могъл да облекчи тези злочестини, като заповядал на Ланистърите да се изтеглят от Железните острови, откарал храна до Севера и повикал претендентите Арини в Кралски чертог да заявят исканията си пред регентите, но усилията му в голяма степен били неефикасни. Ланистърите, както и Арините, пренебрегнали нарежданията му, а храната, която пристигнала в Бял пристан, била твърде малко, за да облекчи глада. Макар и харесвани, нито Тадеус Роуан, нито момчето, на което той служел, не вдъхвали страх. Докъм края на годината мнозина в двора започнали да шепнат, че не регентите управляват владението, а по-скоро сарафите на Лис.

Макар и дворът, и градът все още безумно да обичали брата на краля, онова умно галантно момче Визерис, същото не можело да се каже за неговата лисенска съпруга. Лара Рогари отседнала в Червената цитадела, но в сърцето си останала дама от Лис. Въпреки че владеела до съвършенство валириански и диалектите на Мир, Тирош и Стар Волантис, в добавка към лисенската ѝ реч, лейди Лара не направила никакво усилие да научи Общата реч и предпочитала да разчита на преводачи, за да огласява желанията си. Всичките ѝ дами били лисенки, както и слугите ѝ. Всичките дрехи, които носела, идвали от Лис, дори бельото ѝ; корабите на баща ѝ доставяли най-последните лисенски моди три пъти годишно. Имала дори своя лична охрана. Лисенски мечове я пазели ден и нощ, под командването на брат ѝ Моредо и един ням с гигантски ръст от бойните ями на Мийрийн, наречен Сандок Сянката.

Всичко това дворът и кралството може да са приемали за известно време, ако лейди Лара не настояла също така да запази своите богове. Не зачитала култа към Седемте, нито старите богове на северняците. Запазила почитанието си за някои от многобройните богове на Лис: шестгърдата котка богиня Пантера, Индрос на Здрача, който бил от мъжки пол денем и от женски нощем, бледоликото дете Бакалон на Меча, безликия Саагел, даващия болка.

Нейните дами, слуги и охрана понякога се включвали, когато лейди Лара извършвала култовите ритуали в чест на тези странни древни божества. Котки, влизащи и излизащи от покоите ѝ, се виждали толкова често, че хората започнали да говорят, че били шпиони, мъркащи ѝ с тихите си гласчета за всичко, ставащо из Червената цитадела. Говорело се дори, че самата Лара можела да се превръща в котка и да скита из каналите и по покривите на града. Скоро се появили още по-мрачни слухове. Поклонниците на Индрос уж можели да се превръщат от мъж в жена и от жена в мъж чрез любовните актове и се ширели приказки, че нейно благородие често се възползвала от тази способност на оргии по здрач, за да може да посещава бардаците по Улицата на коприната като мъж. И всеки път, когато се изгубело дете, невежите се споглеждали и говорели за ненаситната жажда за кръв на Саагел.

Още по-малко обичани от Лара от Лис били тримата братя, които дошли с нея в Кралски чертог. Моредо командвал охраната на сестра си, докато Лото се заел да учреди клон на банка Рогари на върха на Хълма на Висения. Рогерио, най-младият, отворил разкошна „къща с възглавнички“, наречена „Русалката“, до Речната порта и я напълнил с папагали от Летните острови, маймуни от Соториос и сто екзотични момичета (и момчета) от всяко кътче на земята. Макар услугите им да стрували десеторно повече, отколкото всеки друг бардак дръзвал да взима, на Рогерио никога не му липсвали клиенти. Велики лордове и обикновени търговци говорели за красотите и чудесата, намиращи се зад резбованите и изрисувани врати на „Русалката“… включително, според някои, и една истинска русалка. (Почти всичко, което знаем за неизброимите чудеса на „Русалката“, е дошло до нас от Гъбата, който единствен от нашите хронисти е готов да признае, че лично е посещавал бардака по много поводи и се е наслаждавал на множеството му удоволствия в пищно обзаведени помещения.)

Оттатък морето Войната на Дъщерите най-сетне стигнала до своя край. Ракалио Риндун побягнал на юг към Островите на Базилиска с останалите си поддръжници; Лис, Тирош и Мир разделили Оспорваните земи; а дорнците наложили господство над повечето от Каменните стъпала. Мирците понесли най-големите загуби в тези нови поделби, докато архонтът на Тирош и принцесата на Дорн спечелили най-много. В Лис древни домове пропаднали и много знатни магистри били свалени и разорени, докато други се издигнали и сграбчили юздите на властта. Главни между тях били Лисандро Рогари и неговият брат Дразенко, архитект на Дорнския съюз. Връзките на Дразенко със Слънчево копие и на Лисандро с Железния трон направили Рогарите фактически принцове на Лис.

Към края на 134-та СЗ някои се опасявали, че можело скоро да завладеят и Вестерос. Тяхната гордост, богатство и мощ станали тема за приказки в Кралски чертог. Започнали да шепнат за техните коварства. Лото купувал хората със злато, Рогерио ги изкушавал с благоуханна плът, Моредо ги плашел към покорство със стомана. Но братята не били нещо повече от кукли в ръцете на лейди Лара; тъкмо тя и нейните странни богове дърпали конците им. Кралят, малката кралица, младият принц… те били само деца, слепи за ставащото около тях, докато Кралската гвардия и златните плащове, и дори Ръката на краля били купени и продадени.

Или поне така се говорело. Като всички приказки, и в тях имало някаква истина, добре примесена със страх и лъжа. В това, че лисенците били горди, алчни и амбициозни, не може да има съмнение. Че Лото използвал своята банка и Рогерио своя бардак, за да печелят приятели за каузата си, се разбира от само себе си. Но в крайна сметка те много малко се различавали от мнозина други лордове и лейди от двора на Егон III, всички от които се домогвали до власт и богатство по свой начин. Макар и по-успешни от своите съперници (за известно време поне), лисенците били само една от няколкото фракции, надпреварващи се за влияние. Ако лейди Лара и братята ѝ били вестероси, би могло да будят възхищение и почит, но техният чуждоземен произход, чуждоземни порядки и чуждоземни богове ги превърнали в обект на недоверие и подозрение.

Мункун нарича този период Възхода на Рогарите, но този термин се използвал само в Староград, сред майстерите и архимайстерите на Цитаделата. Хората, живели през него, го наричали Лисенската пролет… защото пролетта наистина била част от това. В началото на 135-та СЗ Конклавът разпратил белите си гарвани от Староград, за да възвести края на една от най-дългите и жестоки зими, които Седемте кралства били познавали.

Пролетта винаги е сезон на надежда, прерождение и обновление и пролетта на 135 г. СЗ не била по-различна. Войната в Железните острови приключила, а лорд Креган Старк на Зимен хребет заел огромна сума от Желязната банка на Браавос, за да закупи храна и зърно за гладуващото си простолюдие. Само в Долината боевете продължавали. Разгневен от отказа на претендентите Арин да дойдат в Кралски чертог и да предоставят спора си на преценката на регентите, лорд Тадеус Роуан пратил хиляда мъже в Града на гларуса под командата на своя колега регент сир Корвин Корбрей, за да възстанови кралския мир и да реши проблема с наследяването.

Междувременно Кралски чертог преживял период на благоденствие, какъвто не бил виждан от много години, в не малка част благодарение на дома Рогари от Лис. Банка Рогари изплащала щедри лихви на всички пари, депозирани при тях, което карало все повече лордове да доверяват златото си на лисенците. Търговията също процъфтявала, докато кораби от Тирош, Мир, Пентос, Браавос и особено Лис изпълвали кейовете покрай Черната вода и разтоварвали коприни и подправки, мирска дантела, нефрит от Карт, слонова кост от Соториос и много други странни и удивителни неща от краищата на земята, включително луксозни стоки, рядко виждани в Седемте кралства преди.

Други пристанищни градове взимали дял от изобилието; Дъскъндейл, Девиче езеро, Градът на гларуса и Бял пристан също преживели търговски бум, както и Староград на юг, и дори Ланиспорт на Морето на залеза. На Дрифтмарк градчето Хъл преживяло възкресение. Десетки нови кораби били построени и пуснати на вода, а майката на лорд Дъбов юмрук уголемила търговските си флотилии и започнала работа над разкошно имение с изглед към пристанището, което Гъбата нарекъл Къщата на Мишката.

Оттатък Тясното море самият Лис процъфтявал под „кадифената тирания“ на Лисандро Рогари, който си приписал титлата Първи пожизнен магистър. А когато неговият брат Дразенко се оженил за принцеса Алиандра Мартел от Дорн и бил обявен от нея за принц консорт и лорд на Каменните стъпала, възходът на дома Рогари достигнал своя връх. Хората започнали да говорят за Лисандро Великолепния.

През първата четвъртина на 135 г. СЗ две забележителни събития били повод за голяма радост из Седемте кралства на Вестерос. На третия ден от третата луна на същата година народът на Кралски чертог се събудил за гледка, каквато не била виждана от мрачните времена на Танца: дракон в небесата над града. Лейди Рена, на деветнайсет години, за първи път яхнала своя дракон, Утро. В този първи ден тя направила кръг над града, преди да се върне на Драконовата яма, но оттогава насетне ставала все по-смела и летяла все по-надалече.

Само веднъж обаче Утро на Рена кацнала в Червената цитадела, защото и най-големите усилия на принц Визерис не могли да убедят неговия брат краля да дойде и да види полета на сестра си (макар кралица Денера толкова да се зарадвала от Утро, че я чули да казва, че и тя иска дракон). Скоро след това Утро понесла лейди Рена над залива Черна вода до Драконов камък, където, както тя казала, „драконите и тези, които ги яздят, ги приемат най-радушно“.

По-малко от две седмици след това Лара от Лис родила син, първородното дете на принц Визерис. Майката била на двайсет години, бащата — само на тринайсет. Визерис нарекъл детето Егон на своя брат, краля, и сложил драконово яйце в люлката му, както станало обичайно за всички законородени деца на дома Таргариен. Егон бил помазан със седемте масла от септон Бернард в кралската септа, а камбаните на града закънтели в чест на раждането му. Дарове били пратени от всяко кътче на владението, макар и не толкова разкошни като дарените на бебето от неговите лисенски роднини. В Лис Лисандро Великолепния обявил ден на пиршество в чест на внука си.

Но още посред радостта започнали да се чуват недоволни приказки. Този нов син на дома Таргариен бил помазан във Вярата, но много скоро градът чул, че майка му възнамерявала да поръча да бъде благословен и от нейните богове, и по улиците на Кралски чертог започнали да се носят слухове за скверни церемонии в „Русалката“ и кръвно жертвоприношение в Твърдината на Мегор. Неприятността би могла да свърши дотук, само с приказки, но скоро след това градът и кралската фамилия били сполетени от поредица от бедствия, които следвали толкова бързо едно след друго, че дори хора, които се подигравали с боговете, като Гъбата, започнали да се питат дали Седемте не са се обърнали срещу дома Таргариен и Седемте кралства в гнева си.

Първото знамение за идващите мрачни времена било видяно на Дрифтмарк, когато драконовото яйце, подарено на Лена Веларион при раждането ѝ, се разпукало и излюпило. Гордостта и радостта на родителите ѝ обаче бързо се изпепелила; драконът, който изпълзял от черупката, бил чудовищен, безкрил червей, бял като личинка и сляп. Мигове след излюпването съществото се нахвърлило върху бебето и откъснало кървав къс от ръката му. Когато Лена изпищяла, лорд Дъбов юмрук изтръгнал „дракона“ от нея, хвърлил го на пода и го насякъл на парчета.

Вестта за това чудовищно драконово раждане и кървавото му нападение била много притеснителна за крал Егон и скоро довела до сърдити слова между Негова милост и брат му. Принц Визерис все още имал своето драконово яйце. Макар така и да не се разпукало, принцът го държал до себе си през годините на изгнание и плен, защото значело много за него. Когато Егон заповядал никакво драконово яйце да не се допуска в замъка му, Визерис много се разгневил. Все пак кралската воля надделяла, както и трябва; яйцето било пратено на Драконов камък, а принц Визерис отказвал да говори с крал Егон един лунен кръг.

Негова милост бил много притеснен от разправията с брат си, казва ни Гъбата, но случилото се след това го наскърбило и опустошило. Крал Егон се радвал на кротка вечеря в солария си със своята малка кралица Денера, а приятелят му Гемон Светлокосия и джуджето ги забавлявали с някаква глупава песен за мечок, който пиел твърде много, когато момчето копеле започнало да се оплаква от спазми в корема.

— Тичай да доведеш Великия майстер Мункун — заповядал кралят на Гъбата.

Докато шутът се върне с Великия майстер, Гемон рухнал, а кралица Денера стенела:

— И мен коремът ме боли.

Гемон отдавна служел не само като виночерпец, но и като дегустатор на храната на крал Егон, и Мункун скоро заявил, че двамата с малката кралица били жертви на отравяне. Великият майстер дал на Денера силно очистително, което най-вероятно спасило живота ѝ. Повръщала неудържимо през цялата нощ, ридаела и се гърчела от болка, и била твърде изцедена и изтощена, за да може да стане от леглото си на следващия ден, но се очистила. Мункун обаче закъснял за Гемон Светлокосия. Момчето умряло за един час. Роден като копеле в бардак, „Кралят Путчица“ царувал кратко над кралството си на един хълм през Луната на лудостта, видял как убили майка му и служил на Егон III като виночерпец, изкупителна жертва и приятел. Смятало се, че бил на девет години при смъртта си.

След това Великият майстер Мункун нахранил с остатъците от вечерята клетка плъхове и установил, че отровата била опечена в коричката на ябълков пай. За щастие кралят не обичал особено сладкиши (нито някоя друга храна, честно казано). Рицарите на Кралската гвардия веднага нахлули в кухните на Червената цитадела, задържали десетина готвачи, пекари и слугини и ги предали на Джордж Грейсфорд, лорд-изповедника. Под изтезание седем от тях изповядали опит да отровят краля… но всяко описание се различавало от предишното, нямало единодушие откъде са взели отровата и никой от арестуваните не назовал правилно блюдото, което било отровено, тъй че лорд Роуан с неохота отхвърлил признанията им като „негодни да си обърша задника с тях“. (Ръката бил в мрачно настроение, защото наскоро бил преживял лична трагедия, когато младата му съпруга, лейди Флорис, умряла при раждане.)

Въпреки че кралят прекарвал много по-малко време с виночерпеца си след завръщането на брат му във Вестерос, смъртта на Гемон Светлокосия все пак го оставила неутешим. Едно малко добро произтекло от нея, защото помогнало да се изцели разривът между краля и брат му Визерис, който нарушил упоритото си мълчание, за да утеши Негова милост в скръбта му, и седнал с него до леглото на кралицата. Оказало се обаче много малко. Оттогава насетне Емон бил мълчаливецът, защото старата му меланхолия го обзела отново и като че ли загубил всякакъв интерес към своя двор и кралство.

Следващият удар се стоварил далече от Кралски чертог, в Долината на Арин, когато сир Корвин Корбрей отсъдил, че волята на лейди Джейни трябва да се наложи, и обявил сир Джофри Арин за законен лорд на Орлово гнездо. Когато другите претенденти се оказали непримирими и отказали да приемат решението му, сир Корвин затворил Позлатения сокол и синовете му и екзекутирал Елдрик Арин, но по някакъв начин лудият баща на сир Елдрик, сир Арнолд, му се измъкнал и избягал в Писан камък, където служил като скуайър в детството си. Гунтор Ройс, известен в Долината като Бронзовия великан, бил старец, толкова упорит, колкото и безстрашен; когато сир Корвин пристигнал, за да измъкне сир Арнолд от убежището му, лорд Гунтор навлякъл старата си бронзова броня и излязъл да му се противопостави. Думите се разгорещили, минали в проклятия, след това в заплахи. Когато Корбрей извадил Сиротната дама — дали за да удари по Ройс, или просто за да го заплаши, никога няма да се узнае — един стрелец с арбалет на бойниците на Писан камък пуснал стрела и го пронизал в гърдите.

Ударът по един от регентите на краля бил акт на измяна, близък до нападение над самия крал. Нещо повече, сир Корвин бил чичо на Куентон Корбрей, могъщия и войнствен лорд на дома на Сърцето, както и възлюбеният съпруг на лейди Рена драконовата ездачка, зет на нейната близначка лейди Бела, и следователно по брак роднина на Алин Дъбовия юмрук. С неговата смърт пламъците на войната лумнали отново по Долината на Арин. Корбрей, Хънтър, Крейн и Редфорт се стекли в подкрепа на избрания наследник на лейди Джейни, сир Джофри Арин, докато Ройс от Писан камък и сир Арнолд, Лудия наследник, се обединили с Темпълтън, Толет, Колдуотър и Дътън, наред с лордовете на Пръстите и Трите сестри. Градът на гларуса и домът Графтън останали твърди в подкрепата си за Позлатения сокол, въпреки плена му.

Отговорът на Кралски чертог не се забавил. Лорд Роуан пратил последно ято гарвани до Долината със заповед лордовете, подкрепящи Лудия наследник и Позлатения сокол, да оставят веднага оръжията, за да не предизвикат „недоволството на Железния трон“. Когато не дошъл никакъв ответ, Ръката се събрал с Дъбов юмрук и съставили планове да потушат бунта със сила.

С настъпването на пролетта се смятало, че високият път през Лунните планини щял да стане отново проходим. Пет хиляди мъже поели нагоре по кралския път под командването на сир Робърт Роуан, най-големия син на лорд Тадеус. Войнишки набори от Девичето езеро, Дари и Хейфорд увеличили броя им в похода, а отвъд Тризъбеца към тях се присъединили шестстотин души на Фрей и хиляда на Блекууд, предвождани от самия лорд Блекууд, с което станали девет хиляди, навлизайки в планините.

Втора атака била предприета по море. Вместо да използва кралската флота, командвана от сир Джедмънд Пийки Голямата брадва, чичото на предшественика му, Ръката, се обърнал към дома Веларион за нужните кораби. Дъбов юмрук щял лично да командва флотата, докато съпругата му лейди Бела отишла в Драконов камък, за да утеши овдовялата си близначка (и покрай това да се погрижи лейди Рена да не се опита лично да отмъсти за смъртта на съпруга си на Утро).

Армията, която лорд Алин трябвало да преведе до Долината, щяла да се командва от брата на лейди Лара Моредо Рогари, обявил лорд Роуан. Този лорд Моредо бил безстрашен боец, никой не можел да се съмнява; висок и неумолим, с бяло-руса коса и бляскави сини очи, изглеждал самото олицетворение на воин на Стара Валирия, казвали хората, и носел дълъг меч от валирианска стомана, наречен Истина.

Въпреки храбростта му обаче назначението на лисенеца се оказало много непопулярно. Докато братята му, Рогерио и Лото, владеели съвършено Общата реч, Моредо боравел с езика ограничено, в най-добрия случай, и разумността да се постави един лисенец да командва армия вестероски рицари била силно оспорвана. Враговете на лорд Роуан в двора — сред които много от хората, които дължали постовете си на Ънуин Пийки — побързали да заявят, че това било доказателство за приказките от половин година насам, че Тадеус Роуан се е продал на Дъбов юмрук и Рогарите.

Такова мърморене щяло да е без голямо значение, ако атаките над Долината били успешни. Не били. Въпреки че Дъбов юмрук лесно заобиколил наемните кораби на Позлатения сокол и превзел заливчето при Града на гларуса, нападателите загубили стотици мъже, докато овладеят с щурм пристанищните стени, и три пъти повече в последвалите боеве от къща на къща. След като преводачът му бил убит в битката по улиците, Моредо Рогари бил много затруднен в комуникацията с бойците си: мъжете не разбирали командите му, нито той разбирал докладите им. Последвал хаос.

В другия край на Долината междувременно пътят през планините се оказал далеч не толкова открит, колкото се предполагало. Войската на сир Робърт Роуан се оказала затънала в дълбоки снегове в по-високите проходи, забавила настъплението си до пълзене, а обозът непрекъснато попадал под атаките на диваците, обитаващи тези планини (потомци на Първите хора, изтласкани от Долината от андалите преди хиляди години). „Бяха скелети в кожи, въоръжени с каменни брадви и дървени криваци — казал по-късно Бен Блекууд, — но толкова гладни и толкова отчаяни, че не можеше да бъдат възпрени, колкото и много да убивахме.“ Скоро студът, снегът и нощните нападения започнали да взимат своята дан.

Високо в планините немислимото се случило една нощ, когато лорд Роуан и хората му се присвили около лагерните си огньове. В склона над пътя се виждало устието на пещера и десетина души се качили да видят дали може да им предложи подслон срещу вятъра. Костите, разпръснати около входа на пещерата, би трябвало да ги спрат, но те продължили навътре… и събудили дракон.

Шестнайсет души загинали и тройно повече претърпели изгаряния, преди разгневеният звяр да отлети и да избяга в планините с „една дрипава жена, вкопчена на гърба му“. Това било последното виждане на Крадеца на овце и неговата ездачка Коприви, записано в аналите на Вестерос… макар диваците от планините все още да разправят приказки за „огнена вещица“, която някога обитавала скрита долина, далече от всякакъв път или село. Един от най-дивите планински кланове започнал да я почита, според разказвачите; младежи доказвали храбростта си, като ѝ носели дарове и били признавани за мъже само когато се върнат с изгаряния, за да покажат, че са се изправяли пред драконовата жена в леговището ѝ.

Срещата с дракона не било последното премеждие, на което воинството на сир Робърт се натъкнало. Докато стигнат до Кървавата порта, една трета от тях загинали от дивашки нападения или умрели от студ или глад. Между мъртвите бил сир Робърт Роуан, премазан от канара, когато мъжете от клановете срутили половин планински склон върху колоната. След смъртта му командването поел Бен Блекууд Кървавия. Макар и все още на половин година до пълнолетието си, лорд Блекууд по това време имал военен опит колкото мъже четири пъти по-големи от него. При Кървавата порта, входа към Долината, оцелелите намерили храна, топлина и гостоприемство… но сир Джофри Арин, Рицарят на Кървавата порта и избраният наследник на лейди Джейни Арин, видял веднага, че преминаването било направило мъжете на Блекууд негодни за бой. Вместо помощ във войната му те щели да са бреме за него.

Докато боевете в Долината продължавали, обещанието на Лисенската пролет понесло друг тежък удар на стотици левги на юг, с почти едновременната кончина на Лисандро Великолепния в Лис и на неговия брат Дразенко в Слънчево копие. Макар помежду им да се простирало Тясното море, двамата Рогари умрели в рамките на един ден, и двамата при подозрителни обстоятелства. Дразенко издъхнал пръв, задавен до смърт с парче бекон. Лисандро се удавил, когато пищната му баржа потънала, докато го пренасяла от Благоуханната му градина до двореца му. Неколцина щели да настояват, че смъртта им била плод на нещастни злополуки, много повече приели съвпадането на кончините им по време като доказателство за заговор да бъде съборен домът Рогари. Широко разпространено било убеждението, че Безликите мъже на Браавос били отговорни за убийствата: никъде по широкия свят не било известно да съществуват по-изкусни наемни убийци от тях.

Но ако наистина Безликите са извършили тези деяния, по чия поръка са действали? Желязната банка на Браавос била заподозряна, както и архонтът на Тирош Ракалио Риндун и различни търговски принцове и магистри на Лис, за които се знаело, че негодували под „кадифената тирания“ на Лисандро Великолепния. Някои стигнали дотам, че да предположат, че Първият магистър е премахнат от собствените му синове (бил баща на шестима законни синове, три дъщери и шестнайсет копелета). Но братята били премахнати толкова ловко, че дори и фактът на убийство не могъл да бъде доказан.

Нито един от постовете, които Лисандро заемал в Лис, не бил наследствен. Разяденият му от раците труп едва-що бил извлечен от морето, когато старите му врагове, лъжливи приятели и някогашни съюзници започнали борбата да го наследят.

При лисенците, вярно е казано, войните се водят с коварства и отрови вместо с армии. През остатъка от онази кървава година магистрите и търговските принцове на Лис изпълнявали убийствен танц, издигали се и падали почти на всеки две седмици. Най-често паданията им били фатални. Торео Хаен бил отровен с неговата съпруга, неговата любовница, неговите дъщери (една от които била девицата, чието оскъдно облекло предизвикало такъв скандал на Бала на Девичия ден), братя и поддръжници на пира, който дал, за да отпразнува издигането си до първи магистър. Сивларио Пендерис бил пронизан в окото, докато напускал Храма на търговията, а неговият брат Перено бил удушен с гарота в къща с възглавнички, докато една робиня го задоволявала с устата си. Гонфалониерът[18] Морео Дагареон бил убит от собствената си елитна охрана, а Матено Ортис, ревностен поклонник на богинята Пантера, бил разкъсан и частично изяден от скъпата на сърцето му пума, когато вратата на клетката ѝ останала необяснимо отворена една нощ.

Въпреки че децата на Лисандро не можели да наследят постовете му, дворецът му минал на дъщеря му Лисариа, корабите на сина му Драко, къщата му с възглавнички на сина му Фредо, библиотеката на дъщеря му Мара. Цялото му потомство получило дялове от богатството, представлявано от банката Рогари. Дори копелетата му получили дялове, макар и по-малки от полагащите се на законните му синове и дъщери. Ефективният контрол на банката обаче бил поверен на най-големия син на Лисандро Лисаро… за когото вярно е написано, „имаше два пъти по-голяма амбиция от тази на баща си и два пъти по-малко способности от тези на баща си“.

Лисаро Рогари имал амбицията да управлява Лис, но нямал нито ума, нито търпението в бавното трупане на богатство и власт, каквито имал баща му. След като около него съперниците мрели, първият ход на Лисаро бил да обезопаси собствената си особа, като закупил хиляда Неопетнени от търговците на роби на Ащапор. Тези евнуси воини били прочути като най-отличните войници пехотинци на света и освен това били обучавани в абсолютно подчинение, тъй че на господарите им не се налагало никога да се боят от непокорство или измяна.

След като се обкръжил с тези защитници, Лисаро осигурил избирането си за гонфалониер, като спечелил простолюдието с пищни забавления и магистратите с подкупи по-големи от всичко, които били виждали. Когато тези разходи изчерпали личното му богатство, започнал да отклонява злато от банката. Намерението, както разкрил по-късно, било да предизвика кратка победоносна война с Тирош или с Мир. Понеже бил гонфалониер, славата щяла да се припише на него и да му даде възможност да спечели длъжността на първи магистър. След като оплячкосал Тирош или Мир, щял да спечели достатъчно злато, за да възстанови фондовете, взети от банката, и да стане най-богатия човек в Лис.

Било е глупашки план и бързо бил осуетен. Легендата твърди, че хора на Желязната банка на Браавос първи предположили, че банка Рогари може би е нестабилна, но който и да я е пуснал първи, приказката скоро се разчула из целия Лис. Градските магистрати и търговските принцове започнали да искат връщане на депозитите си; няколко отначало, после все повече и повече, докато от трезорите на Лисаро не потекла река от злато… река, която съвсем скоро пресъхнала. По това време самия Лисаро вече го нямало. Изправен пред разорение, той избягал от Лис посред нощ с три креватни робини, шестима слуги и стотина от неговите Неопетнени, като изоставил жена си, дъщерите си и двореца си. Разбираемо притеснени, магистратите веднага се задействали да завземат банката, но открили, че от нея не е останало нищо освен куха черупка.

Падането на дома Рогари било бързо и брутално. Братята и сестрите на Лисаро твърдели, че нямали никакво участие в ограбването на банката, но мнозина се усъмнили в претенциите им за невинност. Драко Рогари побягнал към Волантис на една от галерите си, докато сестра му Мара избягала в храма на Индрос преоблечена като мъж и там потърсила убежище, но всичките ѝ братя и сестри били задържани и изправени на съд, включително и копелетата. Когато Лисариа Рогари възразила: „Не знаех“, магистър Тигаро Моракос отвърнал: „А е трябвало“, и тълпата заревала одобрително. Половината град бил разорен.

Щетите не се ограничили само до Лис. Когато вестта за падането на дома Рогари стигнала до Вестерос, лордове и търговци скоро осъзнали, че парите, които били доверили на дома Рогари, са загубени. В Града на гларуса Моредо Рогари се задействал бързо, като отстъпил командването на Алин Дъбов юмрук и взел кораб за Браавос. Лото Рогари бил арестуван от сир Лукас Лейгуд и неговите златни плащове, докато се опитвал да напусне Кралски чертог; всички негови писма и счетоводни книги били задържани, заедно с всяко късче злато и сребро, останало в съкровищниците на върха на Хълма на Висения. Междувременно сир Марстън Води от Кралската гвардия нахлул в „Русалката“ с двама от своите Заклети братя и петдесет стражи. Клиентите на бардака били изкарани на улицата, много от тях голи (Гъбата бил между тях, по собственото му признание); лорд Рогерио го подкарали пред върха на копие през освиркващата го тълпа. В Червената цитадела съдържателят на бардака и банкерът били затворени в Кулата на Ръката; родството им с жената на принц Визерис временно им спестило ужасите на черните килии.

Първоначално повечето предположили, че Ръката е заповядал ареста им. След смъртта на сир Корвин в Долината регенти останали само лорд Роуан и Великият майстер Мункун. Това недоразумение траяло само няколко часа, защото същата вечер самият лорд Роуан се озовал в ареста при Рогарите. Нито пък Пръстите, уж защитниците на Ръката, направили нещо, за да го защитят. Когато сир Мервин Цветя влязъл в залите на съвета, за да арестува негово благородие, Тесарио Тигъра заповядал на хората си да стоят настрана. Единствената съпротива била предложена от скуайъра на лорд Роуан, когото бързо надвили. „Пощадете момчето“, замолил ги лорд Тадеус и те го направили… но Цветя отрязал едното ухо на момъка, за да го научи „да не оголва стомана на Кралската гвардия“.

Списъкът на хванатите и задържани за съд като заподозрени в измяна не свършил тук. Трима от братовчедите на лорд Роуан и един от племенниците му също били задържани, наред с четирийсет коняри, слуги и рицари на служба при него. Всички те били изненадани и се предали покорно. Но когато сир Амори Пийки се приближил към Твърдината на Мегор с дванайсет войници, заварил самия Визерис Таргариен на подвижния мост, с бойна брадва в ръка. „Беше тежка брадва, принцът — донякъде тъничко тринайсетгодишно момче — казва ни шутът Гъбата. — Човек се съмняваше, че младежът би могъл изобщо да вдигне брадвата, още по-малко да я размаха.“

— Ако сте дошли да вземете милейди съпругата ми, обърнете се и си вървете — казал младият принц, — защото няма да минете, докато стоя тук.

Сир Амори намерил тази проява на непокорство по-скоро за забавна, отколкото за заплашителна.

— Вашата лейди я искат за разпит във връзка с измяната на братята ѝ — казал той на принца.

— И кой е този, който я иска? — запитал принцът.

— Ръката на краля — отвърнал сир Амори.

— Лорд Роуан?

— Лорд Роуан беше свален от поста. Сир Марстън Води е новата Ръка на краля.

В този момент Егон III излязъл от портата на крепостта и застанал до брат си.

— Аз съм кралят — напомнил им Негова милост — и никога не съм избирал сир Марстън за своя Ръка.

Намесата на Егон стъписала сир Амори, казва ни Гъбата, но след миг колебание той казал:

— Ваша милост все още сте момче. Докато станете на възраст, ваше величество, верните ви лордове трябва да правят такива избори от ваше име. Сир Марстън беше избран от вашите регенти.

— Лорд Роуан е мой регент — настоял кралят.

— Вече не е — заявил сир Амори. — Лорд Роуан предаде вашето доверие. Неговото регентство приключи.

— По чие решение? — настоял Егон.

— Ръката на краля — отвърнал белият рицар.

Принц Визерис се засмял на това (защото крал Егон никога не се смеел, за отчаяние на Гъбата) и рекъл:

— Ръката назначава регента и регентът назначава Ръката, и се въртим и въртим в танц… но вие няма да преминете, сир, нито ще докоснете жена ми. Махайте се, или ви обещавам, че всички до един ще умрете тук.

Тогава търпението на сир Амори Пийки се изчерпало. Не можел да си позволи да бъде спрян от две момчета, едно на петнайсет и едно на тринайсет, по-голямото невъоръжено.

— Достатъчно — казал той и заповядал на хората си да отдръпнат момчетата настрана. — Бъдете внимателни с тях и гледайте никой от двамата да не пострада от ръцете ви.

— Това е на вашата глава, сир — предупредил принц Визерис. Забил брадвата си дълбоко в дървото на подвижния мост, отдръпнал се назад и заявил: — Не се приближавайте повече от тази брадва, или ще умрете.

Кралят го хванал за рамото и го дръпнал назад в укреплението, а на подвижния мост пристъпила сянка.

Сандок Сянката дошъл от Лис с лейди Лара, дар от нейния баща, магистър Лисандро. Чернокож и чернокос, извисявал се на близо седем стъпки. Лицето му, което често държал скрито зад черно копринено було, представлявало купчина тънки бели белези, а устните и езикът му били отрязани, заради което бил ням и грозен на вид. Разправяли за него, че бил победителят в сто битки в ямите на смъртта в Мийрийн, че веднъж разкъсал гърлото на противник със зъби, след като мечът му бил строшен, че пиел кръвта на мъжете, които убивал, че в ямите е убивал лъвове, мечки, вълци и двукраки дракони без никакво оръжие освен камъните, които намерел на пясъците.

Такива приказки се разрастват с времето и не можем да знаем на колко от всичко това може да се вярва, ако изобщо. Макар Сандок да не можел да чете и да пише, според Гъбата той обичал музика и често седял в сенките на спалнята на лейди Лара и свирел сладки тъжни ноти на някакъв странен инструмент от златисто дърво и слонова кост, който се издигал високо почти колкото него. „Можех понякога да накарам дамата да се засмее, макар че тя не разбираше повече от няколко думи на нашия език — казва шутът, — но свирнята на Сянката винаги я разплакваше и колкото и да е странно, на нея това ѝ харесваше повече.“

Друг вид музика засвирил Сандок Сянката при портите на Твърдината на Мегор, когато стражите на сир Амори връхлетели срещу него с меч и копие. Онази нощ инструментите, които той избрал, били висок черен щит от нощно дърво и варена кожа и голям извит меч с дръжка от драконова кост, чието черно лезвие блестяло на светлината на факлите с откроимите вълни на валирианска стомана. Враговете му връхлетели с вой, проклятия и викове, но Сянката не издал нито звук, освен със стоманата си, плъзгал се през тях безшумно като котка, острието му свирело наляво и надясно и нагоре и надолу, пускало кръв с всеки срез, посичало през ризниците им все едно, че били облечени в пергамент. Гъбата, който твърди, че е видял битката от покрива горе, свидетелства, че „не приличаше толкова на бой с меч, колкото на селяк, жънещ жито. С всеки удар падаха още стръкове, но тези стръкове бяха живи хора, които крещяха и проклинаха, докато падаха“. На мъжете на сир Амори не им липсвало кураж и някои доживявали достатъчно, за да нанесат и те удари, но Сянката, вечно в движение, поемал остриетата им с щита си, после със същия този щит ги изтласквал назад и през моста върху жадните за кръв железни шипове долу.

Нека да се каже следното за сир Амори Пийки: неговата смърт не е опозорила Кралската гвардия. Трима от хората му били мъртви, когато Пийки извадил меча си от ножницата. „Беше облечен в бяла люспеста броня под бялото му наметало — казва ни Гъбата, — но шлемът му беше открит на лицето и не беше взел щит, и Сандок го накара да отговаря горчиво за тези липси.“ Сянката го превърнал в танц, казва шутът; между всяка нова рана, която нанасял на сир Амори, убивал един от останалите му слуги, преди да се обърне отново срещу белия рицар. Все пак Пийки продължавал да се бие с упорита храброст и малко преди края, за половин миг, боговете му дали шанса, когато последният от стражите му успял някак да докопа с ръка меча на Сандок и го издърпал от хватката на Сянката, преди да се изтърколи от моста. Вече на колене, сир Амори се надигнал залитайки и нападнал обезоръжения си противник.

Сандок измъкнал бойната брадва на Визерис от дървото, където принцът я забил, и разцепил главата и шлема на сир Амори на две, от гребена до предпазителя на шията. След като оставил трупа да се катурне долу на шиповете, Сянката се забавил колкото да избута мъртвите и издъхващи от подвижния мост, преди да се оттегли в Твърдината на Мегор, при което кралят заповядал да вдигнат моста, да спуснат портикула и да залостят вратите. Замъкът в замъка останал защитен.

И така щял да остане още осемнайсет дни.

Останалото от Червената цитадела било в ръцете на сир Марстън Води и неговата Кралска гвардия, докато извън стените на замъка сир Лукас Лейгуд и неговите златни плащове държали Кралски чертог в здравата си хватка. Двамата дошли пред твърдината на следващата сутрин, за да настоят кралят да напусне убежището си.

— Ваша милост ни оскърбява, ако мисли, че искаме да му навредим — казал сир Марстън след като труповете на убитите от Сандок били извадени от рова. — Действахме само за да защитим ваша милост от лъжливи приятели и изменници. Сир Амори се беше заклел да ви защитава, да даде своя живот за вашия, ако потрябва. Той беше ваш верен човек, както съм и аз. Не заслужаваше такава смърт от ръцете на такъв звяр.

Крал Егон не се трогнал.

— Сандок не е звяр — отвърнал той от бойниците. — Той не може да говори, но слуша и се подчинява. Аз заповядах на сир Амори да се махне и той отказа. Моят брат го предупреди какво ще се случи, ако стъпи отвъд брадвата. Клетвите на Кралската гвардия включват подчинение, мислех.

— Заклели сме се да служим на краля, ваше величество, това е така — отвърнал сир Марстън, — и когато станете пълнолетен мъж, моите братя и аз с радост ще се пронижем с мечовете си, ако ни заповядате да го сторим. Докато оставате дете обаче от нас се изисква под клетва да се подчиняваме на Ръката на краля, защото Ръката говори с гласа на краля.

— Лорд Тадеус е моята Ръка — настоял Егон.

— Лорд Тадеус продаде владението ви на Лис и трябва да отговаря за това. Аз ще ви служа като Ръка, докато неговата вина или невинност не бъдат доказани. — Сир Марстън извадил меча си, смъкнал се на едно коляно и казал:

— Заклевам се над моя меч, пред очите на богове и хора, че никой няма да ви навреди, докато стоя до вас.

Ако лорд-командирът е вярвал, че тези думи ще склонят краля, не би могъл да греши повече.

— Вие стояхте до мен, когато драконът изяде майка ми — отговорил Егон. — Вие само гледахте. Няма да позволя да гледате, докато те убиват съпругата на брат ми.

След това напуснал бойниците и никакви думи на Марстън Води не могли да го склонят да се върне в същия ден, или на следващия, или следващия.

На четвъртия ден Великият майстер Мункун се появил заедно със сир Марстън.

— Умолявам ви, ваше величество, приключете тази детинска глупост и излезте, за да можем да ви служим.

Крал Егон го гледал втренчено отгоре, без нищо да каже, но брат му не бил толкова мълчалив, а заповядал на Великия майстер да прати „хиляда гарвана“, за да може владението да научи, че кралят е държан в плен в собствения му замък. На това Великият майстер не отговорил. Нито излетели гарвани.

През следващите дни Мункун направил още няколко апела, уверявайки Егон и Визерис, че всичко, което било направено, било законно, сир Марстън преминал от молби към заплахи до пазарене, а септон Бернард бил изведен напред, за да се моли гласно Старицата да освети пътя на краля обратно към благоразумие, всичко това — без никаква полза. Тези усилия предизвиквали малко или никаква реакция от момчето крал, извън навъсеното му упорито мълчание. Негова милост се разгневил само веднъж, когато дошъл редът на неговия учител по оръжия, сир Гарет Лонг, да го убеждава да отстъпи.

— А ако не отстъпя, кого ще накажете, сир? — извикал му отгоре крал Егон. — Можете да набиете костите на бедния Гемон, но няма да получите повече кръв от него.

Много и много са се чудили на привидната сдържаност на новата Ръка и неговите съюзници през тази патова ситуация. Сир Марстън разполагал с няколкостотин души в Червената цитадела, а златните плащове на сир Лукас Лейгуд наброявали над две хиляди. Твърдината на Мегор била внушително укрепление, несъмнено, но била много слабо охранявана. От лисенците, дошли във Вестерос с лейди Лара, при нея останали само Сандок Сянката и още шестима, след като останалите заминали с брат ѝ Моредо в Долината. Няколко души, верни на лорд Роуан, се добрали до укреплението преди да се затворят вратите му, но между тях нямало рицар, скуайър или войник, нито в свитата на краля. (Имало един рицар от Кралската гвардия в твърдината, но сир Райнард Ръскин бил затворник, след като бил надвит и ранен от лисенците в самото начало на кралското опълчване.) Гъбата ни съобщава, че дамите на кралица Денера навлекли ризници и взели копия, за да помогнат да изглежда, че крал Егон има повече защитници, но тази хитрина не може да е заблудила сир Марстън и хората му за дълго, ако изобщо ги е заблудила.

Следователно трябва да се зададе въпросът: защо Марстън Води просто не е завзел укреплението с щурм? Имал е повече от достатъчно хора. Макар че някои щели да загинат от Сандок и другите лисенци, в крайна сметка дори Сянката щял да бъде надвит. И все пак Ръката се сдържал, като продължавал опитите да приключи „тайната обсада“ (както по-късно щяло да стане известно това противопоставяне) с думи, когато мечовете най-вероятно щели го доведат до бърз свършек.

Някои ще кажат, че неохотата на сир Марстън била просто проява на страхливост, че се е страхувал да се изправи срещу меча на лисенския великан Сандок. Това не изглежда вероятно. Понякога се подхвърля, че защитниците на Твърдината на Мегор (самият крал по някои описания, брат му, или други) заплашвали да обесят техния пленен рицар от Кралската гвардия при първия знак за атака… но Гъбата нарича това „долна лъжа“.

Най-вероятното обяснение е най-простото. Марстън Води не бил нито велик рицар, нито добър мъж, съгласни са повечето изследователи. Макар и незаконороден, той постигнал рицарство и скромно място в обкръжението на крал Егон III, но издигането му вероятно щяло да свърши дотам, ако не било родството му с рибари на Драконов камък, което накарало Ларис Стронг да го избере над сто по-добри рицари да укрие краля при господството на Ренира. В годините след това Води наистина се изкатерил високо, ставайки лорд-командир на Кралската гвардия над рицари от по-добро потекло и далеч по-прочути. Като Ръката на краля щял да бъде най-могъщият човек във владението, докато Егон III стигнел до пълнолетие… но при затруднението той се поколебал, обременен от клетвите си и от собствената си чест на копеле. Тъй като не искал да опозори белия плащ, който носел, заповядвайки нападение срещу краля, когото се бил заклел да защитава, сир Марстън избегнал стълбите, куките и щурмовете и продължил да разчита на благоразумни думи (и може би на глада, защото провизиите в укреплението скоро щели да се изчерпат).

На заранта на дванайсетия ден от тайната обсада Тадеус Роуан бил изведен напред във вериги, за да изповяда престъпленията си.

Септон Бернард изредил подробно приписаните на лорд Роуан грехове: взимал подкупи под формата на злато и момичета (екзотични създания от „Русалката“, казва Гъбата, колкото по-млади, толкова по-добре), пратил Моредо Рогари в Долината, за да лиши сир Арнолд Арин от законното му наследство, заговорничил с Дъбов юмрук, за да свалят Ънуин Пийки като Ръка на краля, помогнал да се ограби банката Рогари на Лис, с което измамил и разорил много „добри и верни хора на Вестерос от благороден род с високо положение“, назначил собствения си син на команден пост, за който той бил явно недостоен, което довело до смъртта на хиляди в Лунните планини.

Най-ужасното от всичко, негово благородие бил обвинен в заговор с тримата Рогари да отровят крал Егон и неговата кралица, за да поставят принц Визерис на Железния трон с Лара от Лис за негова кралица.

— Използваната отрова се нарича Сълзите на Лис — заявил Бернард, твърдение, което Великият майстер Мункун след това потвърдил. — Въпреки че Седемте ви спасиха, ваше величество — заключил Бернард, — мръсният заговор на лорд Роуан отне живота на вашия млад приятел Гемон.

Когато септонът завършил декламацията си, сир Марстън Води казал:

— Лорд Роуан е признал всички тези престъпления. — И подканил лорд-изповедника Джордж Грейсфорд да изведе затворника напред.

С пранги на глезените и в тежки вериги, с лице толкова насинено и подпухнало, че неузнаваемо, лорд Тадеус не помръднал отначало, докато лорд Грейсфорд не го боднал с върха на камата си, при което той заговорил с хриплив глас:

— Сир Марстън казва истината, ваша милост. Признал съм всичко. Лото ми обеща петдесет хиляди дракона, когато деянието бъде извършено, и още петдесет, когато Визерис вземе трона. Отровата ми беше дадена от Рогерио.

Толкова колебливо говорел, толкова размазани били думите, че някои на бойниците помислили, че негово благородие е пиян, докато Гъбата не изтъкнал, че всичките му зъби липсвали.

Крал Егон III онемял от признанието. Единственото, което можело да направи момчето, било да стои и да гледа втренчено, с такова отчаяние на лицето, че Гъбата се уплашил, че Негова милост всеки момент ще скочи от бойниците върху шиповете долу, за да иде при първата си кралица.

На принц Визерис се паднало да отговори.

— А моята съпруга, лейди Лара — извикал той отгоре, — тя също ли е част от този заговор, милорд?

Лорд Роуан кимнал тежко.

— Беше.

— А аз? — попитал принцът.

— Да, вие също — глухо отвърнал негово благородие… отговор, който, изглежда, изненадал Марстън Води и много подразнил лорд Джордж Грейсфорд.

— А Гемон Светлокосия, той е сложил отровата в пая, предполагам — продължил Визерис хладнокръвно.

— Ако така ви е угодно, принце — промърморил Тадеус Роуан.

При което принцът се обърнал към краля, своя брат, и рекъл:

— Гемон е толкова виновен, колкото и останалите от нас… в нищо.

А джуджето Гъбата извикал:

— Лорд Роуан, вие ли отровихте крал Визерис?

При което старата Ръка кимнал и отвърнал:

— Аз бях, милорд. Признавам го.

Лицето на краля се изопнало.

— Сир Марстън — заявил той, — този човек е моята Ръка и е невинен в измяна. Изменниците са онези, които са го изтезавали, за да изтръгнат това лъжливо признание. Арестувайте лорд-изповедника, ако обичате своя крал… иначе ще знам, че сте лъжлив като него.

Думите му прокънтели над вътрешния двор и в този момент момчето Егон III заприличало на крал от глава до пети.

До ден-днешен някои уверяват, че сир Марстън Води не бил нещо повече от маша, прост честен рицар, използван и подведен от хора много по-лукави от него, докато други възразяват, че Води е бил част от заговора от самото начало, но се обърнал срещу приятелите си, когато усетил, че вълната се обръща против тях.

Каквато и да е истината, сир Марстън изпълнил заповедта на краля. Лорд Грейсфорд бил задържан от Кралската гвардия и домъкнат в същата тъмница, която управлявал, когато се събудил него ден. Веригите на лорд Роуан били махнати и всички рицари и слуги били изведени от тъмниците на слънчева светлина.

Не се наложило да подлагат лорд-изповедника на изтезание; гледката на инструментите за мъчения била достатъчна, за да издаде имената на другите заговорници. Между тези, които назовал, били покойният сир Амори Пийки и сир Мервин Цветя от Кралската гвардия, Тесарио Тигъра, септон Бернард, сир Гарет Лонг, сир Виктор Ризли, сир Лукас Лейгуд от златните плащове с шест от седмината капитани на градските порти, и дори три от придворните дами на кралицата.

Не всички се предали кротко. Кратка яростна битка се разиграла при Портата на боговете, когато мъжете дошли за Лукас Лейгуд, оставяйки деветима мъртви, между които самият Лейгуд. Трима от обвинените капитани избягали преди да успеят да ги заловят, с десетина от хората си. Тесарио Тигъра също избрал бягството, но го хванали в една пристанищна кръчма, докато се пазарял с капитана на ибински китоловец за превоз до пристанище Ибин.

Сир Марстън решил лично да се разправи с Мервин Цветя.

— И двамата сме копелета, и Заклети братя освен това — чули го да казва на сир Райнард Ръскин.

Когато му казали за обвинението на Грейсфорд, сир Мервин казал:

— Ще ти дам стоманата си.

Извадил дългия си меч от ножницата и го поднесъл с дръжката напред на Марстън Води. Но когато сир Марстън я хванал, сир Мервин го сграбчил за китката, извадил кама с другата си ръка и наръгал Води в корема. Цветя не стигнал по-далече от конюшните, където един пиян войник и две млади конярчета го намерили да оседлава коня си. Избил ги всички, но шумът довел други на бегом и рицарят копеле най-сетне бил надвит и пребит до смърт, все още облечен в белия плащ, който опозорил.

Лорд-командирът му, сир Марстън Води, не го надживял дълго. Намерили го в кулата Бял меч в локва кръв, собствената му, и го занесли на Великия майстер Мункун, който го прегледал и заявил, че раната е смъртоносна. Въпреки че Мункун го зашил възможно най-добре и му дал от млякото на мака, Води издъхнал същата нощ.

Лорд Грейсфорд назовал и сир Марстън като един от заговорниците, като настоял, че този „проклет обърни плащ“ бил с тях от самото начало, обвинение, което Води не можел да оспорва повече. Останалите заговорници били задържани в черните килии да чакат съд. Някои настоявали, че са невинни, докато други твърдели, като сир Марстън преди това, че са действали от искреното убеждение, че Тадеус Роуан и лисенците били изменниците. Неколцина се оказали по-словоохотливи обаче. Сир Гарет Лонг бил най-речовитият: заявил на висок глас, че Егон III бил слабак, негоден да държи меч, още по-малко да седи на Железния трон. Септон Бернард се защитил от позицията на своята Вяра: лисенците и техните странни чужди богове нямали място в Седемте кралства. Намерението, казал той, през цялото време било лейди Лара да умре заедно с братята си, за да бъде Визерис свободен да вземе подходяща кралица от Вестерос.

Най-откровеният от заговорниците се оказал Тесарио Палеца. Казал, че го бил направил за злато, за момичета и за отмъщение. Рогерио Рогари му забранил да стъпва в „Русалката“, защото ударил една от курвите му, тъй че той поискал бардака и мъжеството на Рогерио за отплата, и тези неща му били обещани. Но когато инквизиторите му го попитали кой е дал обещанието, Тесарио нямал отговор, само се ухилил… ухилване, което преминало в гримаса, а после в писък, когато отново го запитали под изтезание. Първото име, което дал, било на Марстън Води, но при по-нататъшния разпит назовал Джордж Грейсфорд, а още по-късно Мервин Цветя. Гъбата ни съобщава, че Тигъра бил на ръба да издаде четвърто име, може би истинското име, когато издъхнал.

Едно име изобщо не било споменато, въпреки че висяло като облак над Червената цитадела. В „Свидетелството на Гъбата“ шутът ясно казва онова, което малцина са смеели да кажат тогава: че със сигурност е трябвало да има друг заговорник, лорд и господар на останалите, човека, който е задействал всичко това отдалече, използвайки другите като свои оръдия. Гъбата го нарича „играчът в сенките“. „Грейсфорд беше жесток, но не умен, Лонг имаше кураж, но не и хитрост, Ризли беше пияница, Бернард — благочестив глупак, Палеца — проклет волантинец, по-лош от лисенците. Жените бяха жени, а мъжете в Кралската гвардия бяха свикнали да се подчиняват на заповеди, не да ги дават. Лукас Лейгуд обичаше да се перчи в златното си наметало и можеше да пие и да се бие, и да се чука, но не беше заговорник. И всички те имаха връзка с един човек: Ънуин Пийки, лорд на Звездно копие, лорд на Дънстънбъри, лорд на Бял лес, предишната Ръка на краля.“

Несъмнено други са имали същите подозрения след като заговорът за убийството на краля е бил разкрит. Няколко от изменниците имали кръвни връзки с бившата Ръка, докато други му дължали позициите си. А и заговорниченето явно не било чуждо на Пийки, след като веднъж бил замислил убийството на двама драконови ездачи под табелата на „Кървавите шипове“. Но Пийки бил в Звездно копие по време на тайната обсада, а никой от неговите предполагаеми оръдия не е изрекъл изобщо името му, тъй че съучастничеството му останало недоказано, тогава, както и сега.

Толкова гъста била миазмата на недоверие в Червената цитадела, че Егон III не напуснал Твърдината на Мегор още шест дни след като неговият брат Визерис изобличил лъжливото признание на лорд Роуан. Чак когато видял как Великият майстер Мункун пратил рояк гарвани, за да призове четирийсет верни лордове в Кралски чертог, Негова милост разрешил мостът отново да бъде спуснат. Храната в укреплението толкова се била изчерпала, че кралица Денера заспивала нощем с плач, а две от дамите им толкова отслабнали от глад, че се наложило да им помагат да минат по моста.

Докато излезе кралят, лорд Грейсфорд си изредил имената, много от изменниците били заловени, други избягали, а Марстън Води, Мервин Цветя и Лукас Лейгуд били мъртви. Скоро след това Тадеус Роуан отново се настанил в Кулата на Ръката… но за всички било ясно, че негово благородие не бил в добро състояние, за да поеме отново задълженията си като Ръката на краля. Нещата, които му причинили в тъмниците, го прекършили. В един момент изглеждал като предишния себе си, здрав и енергичен, в следващия започвал да плаче неудържимо. Гъбата, който можел да бъде толкова жесток, колкото бил умен, понякога се подигравал със стареца, обвинявайки го в чудати престъпления, за да изтръгне още по-нелепи признания. „Спомням си как една нощ го накарах да си признае Ориста на Валирия — пише джуджето в своето «Свидетелство». — Дворът зарева от смях, но сега като погледна назад, се изчервявам от срам.“

Един лунен кръг по-късно, след като лорд Роуан не показал почти никакви признаци на подобрение, Великият майстер Мункун убедил краля да го освободи от поста. Роуан тръгнал за седалището си в Златна дъбрава, като обещал да се върне в Кралски чертог щом възстанови здравето си, но умрял по пътя в компанията на двама от синовете си. До края на тази година Великият майстер служел и като регент, и като Ръка, защото кралството трябвало да се управлява, а Егон все още не бил навършил пълнолетие. Като майстер обаче, с верига и заклет да служи, Мункун не смятал за редно да съди висши лордове и помазани рицари, тъй че обвинените в измяна чезнели в тъмниците в очакване на нова Ръка.

Щом старата година изтляла и отстъпила място на новата, лорд след лорд пристигали в Кралски чертог, отзовавайки се на призивите на краля. Гарваните свършили своята работа. Макар и да не било официално учредено като Велик съвет, събранието на лордовете през 136 г. СЗ било най-големият събор на благородници от Седемте кралства, откакто Стария крал повикал лордовете на владението в Харънхъл през 101 г. СЗ. Кралски чертог скоро се напълнил до пръсване, за радост на градските ханджии, курви и търговци.

Повечето присъствали дошли от земите на Короната, речните земи, бурните земи… и Долината, където лорд Дъбов юмрук и Кървавия Бен Блекууд най-сетне принудили Позлатения сокол, Лудия наследник, Бронзовия великан и всички техни поддръжници да сгънат коляно и да се закълнат във васална вярност на Джофри Арин като техен суверен (Гунтор Ройс, Куентон Корбрей и Айзембард Арин били между придружителите на лорд Алин на събирането, както и самият лорд Арин). Джоана Ланистър пратила братовчед и трима знаменосци да говорят от името на Запада, Торен Мандърли отплавал от Бял пристан с четирийсет рицари и братовчеди, а Лайънъл Хайтауър и лейди Сам препуснали от Староград с опашка от шестстотин воини. Но най-голямата свита била придружаващата лорд Ънуин Пийки, който взел със себе си хиляда души от своите и пет хиляди наемници. („От какво толкова можеше да го е страх?“, подхвърлил саркастично Гъбата.)

Там, под сянката на празния Железен трон (защото крал Егон решил да не дойде на дворцовия съвет), лордовете се опитали да изберат нови регенти, които да управляват, докато Негова милост навърши пълнолетие. След като заседавали повече от две седмици, не били по-близо до съгласие, отколкото в началото. Без здравата ръка на крал, която да ги насочва, някои лордове дали воля на стари недоволства и полузарасналите рани от Танца закървили наново. Силните имали твърде много врагове, докато на по-дребните лордове се гледало с пренебрежение, поради тяхната бедност или слабост. Накрая, в отчаян стремеж да се стигне до съгласие, Великият майстер Мункун предложил да бъдат избрани трима регенти с жребий. След като принц Визерис го подкрепил, предложението било приложено. Жребият се паднал на Вилам Стакспиър, Марк Мериуедър и Лорент Грандисон, за които честно може да се каже, че били толкова безобидни, колкото и посредствени.

Изборът на Ръката на краля бил по-важен проблем, който събраните лордове не били склонни да оставят на новите регенти. Имало някои, главно от Предела, които настояли Ънуин Пийки да бъде помолен да служи отново като Ръка, но били бързо надвикани, когато принц Визерис заявил, че неговият брат би предпочел някой по-млад „и който ще е по-малко вероятно да напълни двора му с предатели“. Името на Алин Веларион също било предложено, но го сметнали за твърде млад. Кермит Тъли и Бенджикот Блекууд били отхвърлени по същата причина. Вместо тях лордовете се обърнали към северняка Торен Мандърли, лорд на Бял пристан… мъж непознат за много от тях, но по същата тази причина — без врагове на юг от Шийката (освен може би Ънуин Пийки, чиято памет била дълга).

— Да, ще го направя — заявил лорд Торен, — но ще ми трябва човек, който добре се оправя с парите, като ще си имам работа с тези лисенски крадци и проклетата им банка.

Тогава станал Дъбов юмрук и предложил името на Айзембард Арин, Позлатения сокол на Долината. За да смирят лорд Пийки и неговите поддръжници, Джедмънд Пийки Голямата брадва бил назначен за лорд-адмирал и управител на корабите (казват, че Дъбов юмрук бил по-скоро озадачен, отколкото ядосан, и заявил, че изборът е добър, тъй като „Сир Джедмънд обича да плаща за кораби, а аз обичам да ги карам“). Сир Райнард Ръскин станал лорд-командир на Кралската гвардия, докато сир Ейдриан Торн бил избран да командва златните плащове. Бивш капитан на Лъвската порта, Торн бил единственият от седемте капитани на Лукас Лейгуд, необвинен в съучастие в заговора.

И тъй приключило. Оставало само Егон III да сложи печата си, което той направил без колебание, преди да се оттегли отново в самотното великолепие на покоите си.

Новата му Ръка веднага се заел с делата на владението. Първата му задача била ужасна: да съди на процесите на обвинените в отравянето на Гемон Светлокосия и участие в заговор срещу краля. Не по-малко от четирийсет и двама били обвинени, защото издадените от лорд Грейсфорд на свой ред назовали други, след като ги разпитали сурово. Тринайсет от тях вече били признали до някаква степен съучастието си, защото кралските инквизитори били много убедителни. Петима продължавали да пледират невинност, заявявайки, че искрено вярвали, че измяната е на лорд Роуан, и се включили в заговора, за да спасят Негова милост от лисенците, канещи се да го убият.

Процесите продължили трийсет и три дни. Принц Визерис присъствал през цялото време, често пъти придружен от съпругата си лейди Лара, чийто корем бил издут с второто им дете, и техния син Егон с неговата дойка. Крал Егон дошъл само три пъти, в дните, когато била произнесена присъдата над Гарет Лонг, Джордж Грейсфорд и септон Бернард; никакъв интерес не проявил за останалите и изобщо не попитал за съдбата им. Кралица Денера изобщо не присъствала.

Сир Гарет и лорд Грейсфорд били осъдени на смърт, но вместо това те избрали да облекат черното. Лорд Мандърли отсъдил да бъдат качени на борда на следващия кораб за Бял пристан, откъдето можело да ги вземат за Вала. Върховният септон писал да помоли за снизхождение за септон Бернард, „та да може да изкупи греховете си посредством молитва, размишление и добри дела“, тъй че Мандърли му спестил брадвата на палача. Наместо това Бернард бил скопен и осъден да върви бос от Кралски чертог до Староград, с мъжеството му увесено на шията му. „Ако оцелее, Негова висша святост може да го използва както благоволи“, постановил Ръката. (Бернард оживял и прекарал остатъка от живота си като писар, преписвал свещени книги в Звездната септа под обет за мълчание.)

Златните плащове, които били обвинени и задържани (неколцина избягали), избрали като сир Гарет и лорд Грейсфорд да облекат черното наместо да загубят главите си. Същият избор бил направен от оцелелите Пръсти… но сир Виктор Ризли, бившето Кралско правосъдие, държал на правото си като помазан рицар за съд чрез битка, „за да мога да докажа невинността си, като заложа тялото си, пред взора на богове и хора“. Сир Гарет Лонг, първи и най-важен от тези, които посочили Ризли като участник в заговора, бил надлежно върнат в съда да се изправи срещу него.

— Ти винаги беше проклет глупак — казал сир Гарет, когато му връчили дългия меч. Бившият учител по оръжия бързо се справил с бившия палач, след което се обърнал с усмивка към осъдените в дъното на тронната зала и попитал: — Още някой?

Най-притеснителните дела били на трите обвинени жени, всички — знатни дами и придружителки на кралицата. Лусинда Пенроуз (същата, която била нападната по време на лов преди Бала на Девичия ден) признала, че искала Денера да умре, с думите:

— Ако носът ми не беше отрязан, тя щеше да слугува на мен, не аз да слугувам на нея. Никой мъж няма да ме вземе сега, заради нея.

Касандра Баратеон често деляла ложето със сир Мервин Цветя, а понякога, по негово настояване — с Тесарио Тигъра, „но само когато той ми го поискаше“. Когато Вилам Стакспиър подхвърлил, че може би тя била част от наградата, обещана на волантинеца, лейди Касандра се разплакала.

Но дори нейната изповед бледнеела пред тази на лейди Присцела Хог, тъжно и донякъде глуповато момиче на четиринайсет, дебеличко и ниско, и с простовато лице, което незнайно как си въобразило, че принц Визерис щял да се ожени за нея, ако Лара от Лис умре.

— Усмихваше се, когато ме видеше — казала тя на съда, — а веднъж, когато ме подмина на стъпалата, рамото му отърка гърдите ми.

Лорд Мандърли, Великият майстер Мункун и регентите разпитали трите жени грижливо, може би (както твърди Гъбата) в опит да изтръгнат името на четвърта жена, до този момент неупомената: лейди Кларис Осгрей, овдовяла леля на лорд Ънуин Пийки. Лейди Кларис надзиравала всички слугини, приятелки и придружителки на кралица Денера, както и дамите на кралица Джеера преди тях, и добре се познавала с много от осъдените заговорници (Гъбата твърди, че тя и Джордж Грейсфорд били любовници, и намеква, че нейно благородие толкова се възбуждала от изтезанието, че понякога слизала с лорд-изповедника в тъмниците и му помагала в работата). Ако тя е била замесена, то Ънуин Пийки вероятно също. Цялото им ровене обаче се оказало напразно, а когато лорд Торен попитал откровено дали лейди Кларис е била съучастничка, и трите осъдени жени само поклатили глави.

Макар и безспорно част от заговора, ролите, изиграни от трите жени, били сравнително дребни. По тази причина, както и заради пола им, лорд Мандърли и регентите решили да проявят милост към тях. Лусинда Пенроуз и Присцела Хог били осъдени да им се отрежат носовете с уговорката, че наказанието ще бъде отложено, ако се отдадат на Вярата, стига да остават верни на клетвите си.

Знатното потекло на Касандра Баратеон ѝ спестило същото наказание. Тя в края на краищата била най-голямото дете на лорд Борос и сестра на настоящия лорд на Бурен край и някога била сгодена за крал Егон II. Въпреки че майка ѝ, лейди Еленда, не била достатъчно добре, за да присъства на процесите, пратила трима от знаменосците на сина си да говорят от името на Бурен край. Посредством тях (и лорд Грандисон, чиито земи и крепост също били от бурните земи) било уредено лейди Касандра да бъде омъжена за дребен рицар на име сир Валтер Кафяв хълм, който владеел стотина хектара земя на нос Гняв, от замък, често описван като направен от „кал и три корена“. Трижди овдовял, сир Валтер бил баща на шестнайсет деца от предишните си жени, тринайсет от които все още били живи. Мисълта на лейди Еленда била, че грижата за тези деца и всякакви още синове и дъщери, които самата тя можела да даде на сир Валтер, щяла да пречи на лейди Касандра да се замесва повече в каквито и да било заговори. (И така станало.)

Така приключило последното от делата за измяна, но тъмниците под Червената цитадела все още не били опразнени. Оставало да се реши съдбата на братята на лейди Лара Лото и Рогерио. Макар и невинни във върховна измяна, убийство и заговор, тримата все още били под обвинение в измама и кражба; рухването на банка Рогари довело до разоряването на хиляди, във Вестерос, както и в Лис. Макар и обвързани с дома Таргариен чрез брак, самите братя не били нито крале, нито принцове, и лордските им титли били само израз на празна учтивост. Лорд Мандърли и Великият майстер Мункун се съгласили: братята щели да бъдат съдени и наказани.

В това Седемте кралства доста изостанали от Свободния град Лис, където срутването на банка Рогари довело неизбежно до пълното разорение на дома, който Лисандро Великолепния съградил. Дворецът, който той завещал на дъщеря си Лисариа, бил секвестиран, заедно с именията на другите му деца и цялата им покъщнина. Шепа от търговските галери на Драко Рогари научили за падането на дома навреме, за да отклонят курса към Волантис, но за всеки спасен кораб девет били изгубени, заедно с товарите им и кейовете и складовете на Рогари. На лейди Лисариа били отнети златото ѝ, скъпоценните ѝ камъни и одежди, на лейди Мара — книгите ѝ. Фредо Рогари видял как магистрите секвестирали Благоуханната градина, докато се опитвал да я продаде. Робите му били продадени, наред с тези на братята му, законни или незаконни. Когато това се оказало недостатъчно да изплати повече от една десета от дълговете, оставени от фалиралата банка, самите Рогари били продадени в робство, заедно с децата им. Дъщерите на Фредо и Лисаро Рогари скоро щели да се озоват отново в Благоуханната градина, където си играели като деца, но като креватни робини, а не като собственици.

Лисаро Рогари, архитектът на разорението на фамилията, също не се измъкнал непокътнат. Той и евнусите му били заловени в градчето Волон Терис на Ройн, докато чакали лодка да ги прекара оттатък реката. Верни до края, Неопетнените загинали до един, сражавайки се да го защитят… но само двайсет останали с него (Лисаро взел сто, когато побягнал от Лис, но се принудил да продаде повечето по пътя), и те скоро се оказали заклещени и обкръжени в объркания кървав бой край кейовете. След като пленили Лисаро, го пратили надолу по реката до Волантис, където Триарсите го предложили на брат му Драко, за определена цена. Драко отказал и предложил на волантинците да го продадат в Лис. И тъй Лисаро Рогари го върнали в Лис, окован към гребло в трюма на волантински робски кораб.

По време на процеса, когато го попитали какво е направил с всичкото злато, което откраднал, Лисаро се засмял и започнал да сочи някои магистрати в залата, с думите: „Използвах го, за да подкупя този и този, и този, и този“, като посочил десетина, преди да го накарат да замълчи. Това не го спасило. Мъжете, които подкупил, гласували с останалите да го осъдят (и задържали подкупите също тъй, защото магистрите на Лис поставят алчността над честта, както е добре известно).

Лисаро бил осъден да го оковат гол на един стълб пред Храма на търговията, където на всички ограбени от него щяло да се позволи да го бият с камшик, броят на ударите, позволени на всяко лице, се определял от размера на загубите му. Така и станало. Записано е, че сестра му Лисариа и брат му Фредо били между тези, които се възползвали от камшика, докато други лисенци залагали за часа на смъртта му. Лисаро издъхнал на седмия час от първия ден на бичуването му. Костите му останали вързани за стълба три години, докато брат му Моредо не ги смъкнал и не ги прибрал във фамилната крипта.

В този случай поне лисенското правосъдие се оказало значително по-сурово от това в Седемте кралства. Мнозина във Вестерос щели с радост да видят Лото и Рогерио Рогари да понасят същата жестока съдба като Лисаро, защото срутването на банка Рогари разорило велики лордове, както и скромни търговци… но дори онези, които ги ненавиждали, не можели да предложат и троха доказателство било че са знаели за грабежите на брат им в Лис, или че по някакъв начин са се облагодетелствали от грабежите му.

Накрая банкерът Лото бил осъден за виновен в кражба, за взимане на злато и скъпоценни камъни, които не са негови, и невъзможност да ги върне при поискване. Лорд Мандърли му дал избор или да облече черното, или да му се отреже дясната ръка като на обикновен крадец.

— Тогава хвала на Индрос, аз съм левак — казал Лото и избрал осакатяването.

Нищо изобщо не могло да се докаже против брат му Рогерио, но лорд Мандърли все пак го осъдил на седем удара с камшик.

— За какво? — попитал го слисан Рогерио.

— За това, че си трижди проклет лисенец — отвърнал Торен Мандърли.

След като присъдите били изпълнени, и двамата братя напуснали Кралски чертог. Рогерио затворил бардака си, разпродал сградата, килимите, завесите, леглата и друга мебелировка, дори папагалите и маймуните, и с така припечелените пари си купил кораб, голям платноход, който нарекъл „Дъщерята на русалката“. Така къщата му с възглавници се преродила, този път с платна. През следващите години Рогерио плавал из Тясното море и продавал вино с подправки, екзотични храни и плътско удоволствие на гражданите на големи пристанища, както и на скромни рибарски селца. Неговият брат Лото, останал с една ръка по-малко, го взела лейди Саманта, любовницата на лорд Лайънъл Хайтауър, и го върнала със себе си в Староград. Хайтауър не доверили нито една жълтица злато на лисенците и така останали един от най-богатите домове в цял Вестерос, втори може би само след Ланистърите в Скалата на Кастърли, и лейди Сам помислила как да вложи най-изгодно златото. Така се родила Банката на Староград, която направила дома Хайтауър още по-богат.

(Моредо Рогари, най-големият от тримата братя, които дошли с лейди Лара в Кралски чертог, бил в Браавос по време на процесите и преговарял с управителите на Желязната банка. Преди годината да изтече щял да отплава за Тирош, тъпкан с браавоско злато, за да наеме кораби и мечове за нападение на Лис. Това обаче е разказ за друго време, извън настоящия ни обхват.)

Крал Егон III нито веднъж не се появил да седне на Железния трон по време на процесите на братята, но принц Визерис идвал всеки ден и седял до жена си. Какво е мислила Лара от Лис за правосъдието на Ръката, нито Гъбата, нито дворцовите хроники могат да ни кажат, освен вметването, че се разплакала, когато лорд Торен произнесъл присъдата си.

Скоро след това лордовете започнали да си заминават, всеки за своето седалище, и животът в Кралски чертог продължил както преди, под новите регенти и кралската Ръка… макар и повече второто, отколкото първото. „Боговете избраха новите ни регенти — отбелязва Гъбата — и май боговете са точно толкова тъпи, колкото лордовете.“ Не греши. Лорд Стакспиър обичал да излиза на лов със соколи, лорд Мериуедър обичал да пирува, а лорд Грандисон обичал да спи и всеки от тях мислел, че другите двама са глупаци, но в крайна сметка било без значение, защото Торен Мандърли се оказал честна и способна Ръка и с основание казват, че бил безцеремонен и амбициозен, но честен. Крал Егон така и не изпитал топло чувство към него, но Негова милост нямал доверчив характер, а събитията от изминалата година само задълбочили подозренията му. Нито за лорд Торен би могло да се каже, че е уважавал особено краля, когото наричал „намусеното момче“ в писмата до дъщеря си в Бял пристан. Мандърли обаче харесвал принц Визерис, а кралица Денера обикнал като свое дете.

Макар регентството на северняка да било сравнително кратко, изобщо не било безметежно. Със значителната помощ на Позлатения сокол Айзембард Арин Мандърли направил голяма данъчна реформа, като осигурил повече приход за Короната и известно облекчение за доказалите, че са понесли загуби от ограбването на банката Рогари. С лорд-командира отново довел броя на Кралската гвардия до седем, като връчил бели плащове на сир Едмънд Уорик, сир Денис Уитфилд и сир Аграмур Коб, за да попълнят местата на Марстън Води, Мервин Цветя и Амори Пийки. Официално отхвърлил договора, който Алин Дъбов юмрук подписал, за да гарантира освобождаването на принц Визерис, на основанието, че споразумението било направено не със Свободния град Лис, а с дома Рогари, за който не можело повече да се каже, че съществува.

След като сир Гарет Лонг отишъл на Вала, Червената цитадела се нуждаела от нов учител по оръжия. Лорд Мандърли назначил един чудесен фехтовач на име сир Лукас Лотсън. Внук на странстващ рицар, сир Лукас бил търпелив учител и скоро станал фаворит на принц Визерис, и дори си спечелил известно уважение от страна на вечно недоволния крал Егон. За лорд-изповедник Мандърли поставил майстер Роули, розовобузест младеж, наскоро пристигнал от Староград, където учил под наставничеството на архимайстер Сандеман, смятан за най-мъдрия лечител в историята на Вестерос. Великият майстер Мункун го убедил да назначи Роули. „Човек, който знае как да облекчава болка, също тъй ще знае как да я нанесе — казал той на Ръката, — но също така е важно да имаме лорд-изповедник, който гледа на работата си като на дълг, а не като на удоволствие.“

В навечерието на Деня на Ковача Лара от Лис родила на принц Визерис втори син, голямо и здраво момче, което принцът нарекъл Емон. Даден бил пир и всички се радвали на раждането на този нов принц… освен може би по-големият му брат Егон, на годинка и половина, когото хванали да удря бебето с драконовото яйце, сложено в люлката. Не станало нищо лошо, защото ревът на Емон довел лейди Лара на бегом, за да обезоръжи и напляска по-големия си син.

Скоро след това лорд Алин Дъбов юмрук станал неспокоен и започнал да крои планове за второто от шестте си велики пътешествия. Веларионите доверили много от златото си на Лото Рогари и загубили над половината си богатство впоследствие. За да възстанови състоянието им, лорд Алин събрал голям флот търговски съдове с дузина от бойните си галери, които да ги охраняват, с намерението да отплава до Стар Волантис покрай Пентос, Тирош и Лис и да посети Дорн на връщане.

Казват, че двамата с жена му се скарали преди пътуването, защото лейди Бела била от кръвта на дракона и бързо се гневяла, а чула твърде много приказки от лорд съпруга си за принцеса Алиандра Дорнска. Все пак накрая се помирили, както винаги. Флотата отплавала към средата на годината, начело с Дъбов юмрук в галера, която нарекъл „Храбрата Марилда“ на майка си. Лейди Бела останала на Дрифтмарк с второто дете на лорд Алин, растящо в утробата ѝ.

Шестнайсетият имен ден на краля наближавал. След като владението било в мир, а пролетта в пълния си разцвет, лорд Торен Мандърли решил, че крал Егон и кралица Денера трябва да направят кралска обиколка, за да отбележат навършването му на пълнолетие. Щяло да е добре за момчето да види земите, които управлявало, преценил Ръката, да се покаже на народа си. Егон бил висок и с приятна външност, а неговата сладка малка кралица можела да осигури колкото чар липсвал на краля. Простолюдието със сигурност щяло да я обикне, което можело да е само в изгода на строгия млад крал.

Регентите се съгласили. Съставени били планове за величествена обиколка, която да трае цяла година и да отведе Негова милост до части на владението, които никога не били виждали крал преди. От Кралски чертог щели да пътуват до Дъскъндейл и Девиче езеро, а оттам да вземат кораб за Града на гларуса. След визита в Орлово гнездо щели да се върнат до Града на гларуса и да отплават за Севера, с престой в Трите сестри.

Бял пристан щял да предложи на краля и кралицата гостоприемство, каквото никога не били виждали, обещал лорд Мандърли. След това можели да продължат на север до Зимен хребет, може би дори да посетят Вала, преди отново да обърнат на юг, по кралския път до Шийката. Сабита Фрей щяла да ги посрещне в Близнаците, щели да навестят лорд Бенджикот в замък Гарваново дърво и разбира се, ако посетели Блекууд, трябвало на всяка цена да прекарат същото толкова време с Бракън. Няколко нощи в Речен пад и щели да прехвърлят хълмовете на запад, за да посетят лейди Джоана в Скалата на Кастърли.

Оттам щяло да е надолу по морския път до Предела… Планински рай, Златна дъбрава, Стар дъб… дракон имало при Червено езеро, на Егон нямало да му хареса това, но Червено езеро лесно можело да се избегне… гостуване в някое от седалищата на Ънуин Пийки можело да помогне бившата Ръка да се смири. В Староград самият Върховен септон можело несъмнено да бъде убеден да даде на краля и кралицата своята благословия, а лорд Лайънъл и лейди Сам щели много да се зарадват на възможността да покажат на краля, че великолепията на техния град далече засенчват тези на Кралски чертог.

— Ще бъде обиколка, каквато владението не е виждало от повече от столетие — казал Великият майстер Мункун на Негова милост. — Пролетта е време за нови начала, ваше величество, а тази обиколка ще бележи същинското начало на царуването ви. От Дорнските гранични земи до Вала всички ще ви знаят като техния крал и Денера като тяхната кралица.

Торен Мандърли се съгласил.

— Много добре ще е за момъка да се измъкне от този проклет замък — заявил той в присъствието на Гъбата. — Може да ловува със соколи, да изкатери една-две планини, да лови сьомга в Белия нож, да види Вала. Пирове всяка вечер. Не би навредило на момчето да натрупа малко плът по тия негови кокали. Нека да пробва малко добър северен ейл, толкова гъст, че можеш да го режеш с меч.

През следващите дни приготовленията за именния ден на краля и кралската обиколка след това погълнали цялото внимание на Ръката и тримата регенти. Съставяли се списъци на лордове и рицари, желаещи да придружат краля, късали се и пак се съставяли. Коне подковавали, броня лъскали, фургони и коли се поправяли и пребоядисвали, знамена се шиели. Стотици гарвани летели напред-назад из Седемте кралства, след като всеки лорд и оземлен рицар във Вестерос молел за честта на кралска визита. Желанието на лейди Рена да придружи обиколката на своя дракон било деликатно отклонено, но сестра ѝ Бела заявила, че ще тръгне с тях все едно дали е желана, или не. Дори облеклото, което кралят и кралицата щели да носят, било предмет на грижливо обмисляне. Решило се, че в дните, когато кралица Денера щяла да носи зелено, Егон щял да се облича в обичайното му черно. Но когато малката кралица носела червеното и черно на дома Таргариен, кралят щял да си слага зелено наметало, тъй че и двата цвята да се виждат, където и да идат.

Няколко въпроса все още се обсъждали, когато най-сетне настъпил именният ден на крал Егон. Голямо пиршество щяло да се даде същата вечер в тронната зала, а древната Гилдия на алхимиците обещала представления на пиромантика, каквито владението никога не е виждало.

Още било утро обаче, когато крал Егон влязъл в залата на съвета, където лорд Торен и регентите обсъждали дали да включат Тъмбълтън в обиколката, или не.

Четирима рицари придружили младия крал до залата на съвета. Също и Сандок Сянката, забулен и безмълвен, понесъл големия си меч. Злокобното му присъствие хвърлило траурна плащаница в залата. За миг дори Торен Мандърли загубил дар слово.

— Лорд Мандърли — казал крал Егон във внезапно настъпилата тишина, — моля бъдете така добър да ми кажете на каква възраст съм.

— На шестнайсет години сте днес — отговорил лорд Мандърли. — Пълнолетен мъж. Време е да вземете управлението на Седемте кралства в ръцете си.

— Да — казал крал Егон. — Седите на стола ми.

Студенината в тона му стъписала всекиго в залата, щял да напише Великият майстер Мункун години по-късно. Смутен и потресен, Торен Мандърли надигнал едрото си туловище от стола в челото на масата на съвета, озъртайки се притеснено към Сандок Сянката. Когато задържал стола за краля, казал:

— Ваша милост, говорехме за обхода…

— Няма да има никакъв обход — заявил крал Егон, след като седнал. — Няма да прекарам цяла година на кон, като спя в чужди легла и разменям празни любезности с пияни лордове, половината от които с радост биха ме видели мъртъв, ако това им спечели и грош. Ако някой има нужда да поговори с мен, ще ме намери на Железния трон.

Торен Мандърли настоял:

— Ваше величество, този обход би направил много и много, за да ви спечели обичта на народа.

— Смятам да дам на народа мир, храна и справедливост. Ако това няма да стигне, за да спечели обичта им, нека Гъбата направи обход. Или бихме могли да пратим танцуваща мечка. Някой веднъж ми каза, че простолюдието не обича нищо толкова много, колкото танцуващи мечки. Можете да отмените този пир тази вечер също така. Пратете лордовете да си ходят в замъците и дайте храната на гладните. Пълни кореми и танцуващи мечки ще бъде политиката ми. — После Егон се обърнал към тримата регенти. — Лорд Стакспиър, лорд Грандисон, лорд Мериуедър, благодаря ви за службата. Смятайте се за свободни да си ходите. Няма да се нуждая повече от регенти.

— А ще се нуждае ли ваша милост от Ръка? — попитал лорд Мандърли.

— Един крал трябва да има Ръка по свой избор — заявил Егон III и се изправил. — Вие ми служихте добре, несъмнено, както служихте на майка ми преди мен, но ви избраха моите лордове. Можете да се върнете в Бял пристан.

— На драго сърце, ваше величество — казал Мандърли с глас, който Великият майстер Мункун щял по-късно да нарече ръмжене. — Не съм пил приличен ейл, откакто съм дошъл в тази помийна яма, наречена замък.

При което смъкнал служебната си верига и я оставил на масата на съвета.

След по-малко от две седмици лорд Мандърли взел кораб за Бял пристан с малък антураж от заклети мечове и слуги… между които и Гъбата. Шутът, изглежда, заобичал едрия северняк и с радост приел предложението му за място в Бял пристан, вместо да остане с един крал, който рядко се усмихвал и никога не се смеел. „Бях шутът глупак, но никога толкова глупав, че да стоя с онзи глупак“, пише той.

Джуджето щяло да надживее младия крал, когото изоставил. По-късните томове на неговото „Свидетелство“, пълни с колоритни описания на живота му в Бял пристан, пребиваването му в двора на Морския лорд на Браавос, пътуването му до Пристанището на Ибин и годините, които прекарал сред пътуващите артисти на „Фъфлещата дама“, са ценни сами по себе си, макар и не толкова полезни за нашата цел тук… тъй че, за жалост, малкият човек с мръсния език трябва да отпадне от разказа ни. Макар и далеч не най-благонадеждният от хронистите, джуджето изрекъл истини, които никой друг не посмял да изрече, и освен това често пъти е забавен.

Гъбата ни казва, че платноходът, на който отплавал лорд Мандърли със свитата си, носел името „Веселият моряк“, но настроението на борда на кораба изобщо не било весело, когато поели на север към Бял пристан. Торен Мандърли изобщо не харесвал „онова намусено момче“, както дават да се разбере писмата до дъщерите му, нито щял някога да прости на краля безцеремонния начин, по който бил освободен, или начина, по който Негова милост „убил“ кралския обход, чието внезапно прекратяване негово благородие приел като дълбоко унизително лично оскърбление.

Мигове след като поел управлението на Седемте кралства в ръцете си, крал Егон III направил враг от един човек, който бил между неговите най-верни и предани слуги.

И тъй, управлението на регентите приключило със скимтене, и започнало тъжното царуване на Покрусения крал.

Родословия и фамилно дърво

Династията Таргариен

Датирана по години след Завоеванието на Егон

1-37

Егон I

Завоевателя, Дракона

37-42

Енис I

Син на Егон I и Ренис

42-48

Мегор I

Жестокия, син на Егон I и Висения

48-103

Джеерис I

Стария крал, Помирителя; син на Енис

103-129

Визерис I

Внук на Джеерис

129-131

Егон II

Най-големият син на Визерис (Възкачването на Егон II било оспорено от неговата сестра Ренира, с десет години по-голяма. Двамата загинали във войната помежду им, наречена от певците Танца на драконите.)

131-157

Егон III

Драконовата гибел, син на Ренира (Последният от Драконите на Таргариен, умрял при царуването на Егон III.)

157-161

Дерон I

Младия дракон, Момчето крал, най-големият син на Егон III (Дерон завладял Дорн, но не успял да го задържи и умрял млад.)

161-171

Белор I

Възлюбения, Блажения; септон и крал, втори син на Егон III

171-172

Визерис II

По-млад брат на Егон III

172-184

Егон IV

Недостойния, най-големият син на Визерис (По-малкият му брат, принц Емон Драконовия рицар, бил шампион и според някои любовник на кралица Нерис.)

184-209

Дерон II

Добрия, син на кралица Нерис, от Егон или от Емон (Дерон вкарал Дорн във владението, като се оженил за дорнската принцеса Мирия.)

209-221

Ерис I

Втори син на Дерон II (не оставил потомство)

221-233

Мекар I

Четвърти син на Дерон II

233-259

Егон V

Невероятния, четвърти син на Мекар

259-262

Джеерис II

Втори син на Егон Невероятния

262-283

Ерис II

Лудия крал, единствен син на Джеерис II

Тук родословната линия на Драконовите крале завършила, когато Ерис II бил детрониран и убит, заедно с неговия наследник, принца на Короната Регар Таргариен, убит от Робърт Баратеон на Тризъбеца.

1

Средновековен закон за наказание за кражба: удавяне в яма за жена и обесване за мъж. — Б.пр.

2

Право на господаря феодал на консумация на първата брачна нощ. — Б.пр.

3

В „Пир за врани“ (издание на „Бард“ от 2006 г.) е Проклятие. — Бел. Dave

4

Или поне така е описано противопоставянето при портите на Драконов камък от Великия майстер Бенифер, който бил там и го засвидетелствал. От онзи ден до днес тази приказка е била любима за влюбени девици и техните скуайъри из целите Седем кралства и не един бард е възпял доблестта на Кралската гвардия, седем мъже в бели плащове, опълчили се на петдесет. Всички тия приказки обаче пренебрегват присъствието на гарнизона на замъка; стигналите до нас архиви сочат, че двайсет стрелци и още толкова гвардейци били разквартирувани в Драконов камък по това време, под командването на сир Мерел Бълок и синовете му Алин и Хауард. На чия страна са били те по това време и каква роля са могли да изиграят в един конфликт никога няма да се узнае, но да се предполага, че Седмината на краля са стояли сами, е може би прекалено.

5

Трябва да се отбележи, за да не бъдем обвинени в пропуск, че през 50 г. СЗ във Вестерос имало четвърта кралица. Два пъти овдовялата кралица Елинор от дома Костейн, която намерила крал Мегор мъртъв на Железния трон, била напуснала Кралски чертог след въздигането на Джеерис. Облечена в халата на каеща се грешница и придружавана само от една слугиня и един верен войник, тя се запътила към Орлово гнездо в Долината на Арин да посети най-големия от тримата си сина от сир Тео Болинг, а оттам отишла в Планински рай в Предела, където вторият ѝ син бил осиновен от лорд Тирел. След като се успокоила, че живеят в благополучие, бившата кралица си върнала най-малкия син и се оттеглила в седалището на баща си в Три кули в Предела, където заявила, че ще преживее кротко и мирно остатъка от живота си. Съдбата и крал Джеерис имали други планове за нея, както ще разкажем по-късно. Тук е достатъчно да кажем, че кралица Елинор не изиграла никаква роля в събитията от 50 г. СЗ.

6

Определени преписи на „История на една развратница“ включват допълнителен любовен епизод, в който самият лорд Рогар плътски опознал момичето „през цялата нощ“, но това почти със сигурност е по-късна добавка от някой похотлив писар или извратен сводник.

7

Разправят, че много години по-късно, когато крал Егон IV сериозно подпийнал, някой повдигнал въпроса в негово присъствие. Негова милост уж се разсмял и споделил убеждението си, че ако лорд Рогар не бил глупак, щял да нареди на всички девици, пратени на Драконов камък през 50 г. СЗ, да легнат с младия крал, тъй като Ръката не може да е знаел коя от тях Джеерис би предпочел. Това скандално предположение е пуснало корени сред простолюдието, но не е подкрепено от никакво доказателство и може спокойно да се пренебрегне.

8

Сир Орин Баратеон никога повече не се върнал във Вестерос. Заедно с хората му, които го придружили до Староград, той се прехвърлил в свободния град Тирош, където получил служба при Архонта. Година по-късно се оженил за дъщерята на Архонта, същата девица, която брат му Рогар се надявал да омъжи за крал Джеерис като начин да се осигури съюз между Железния трон и Свободния град. Приятно закръглена и хубавичка девица, със синьо-зелена коса и игрив нрав, жената на сир Орин скоро му дала дъщеря, макар да има известно съмнение доколко момичето наистина е било негово, защото като много жени на Свободните градове, тя била свободна в любовта си. Когато срокът на баща ѝ като Архонт изтекъл, сир Орин загубил поста си също тъй, и бил принуден да напусне Тирош за Мир, където се включил в Мъжете на Девата, свободна наемна чета с особено противна репутация. Скоро след това бил убит в Спорните земи, по време на битка с Мъжете на Доблестта. Нищо не знаем за съдбата на жена му и дъщеря му.

9

Рогар Баратеон никога повече не се оженил.

10

Намек за бащинството им. Strong — „Силния“. — Б.пр.

11

Оттук нататък, за да избегнем объркването на двамата принцове, ще наричаме сина на кралица Алисент Егон Старшия, а сина на принцеса Ренира — Егон Младшия.

12

Средновековна напитка от подсладено вино с подправки, смятана за лечебна. — Б.пр.

13

Първоначално и двамата претенденти за Железния трон веели триглавия дракон на дома Таргариен, червен на черно поле, но към края на 129 г. СЗ и Егон, и Ренира въвели вариации, за да се отличават собствените им привърженици от тези на враговете. Кралят променил цвета на дракона на знамената си от червен на златен, в чест на блестящите златни люспи на своя дракон, Слънцеплам, докато кралицата съчетала герба на Таргариен с тези на дома Арин и на дома Веларион в чест на своята лейди майка и на първия ѝ съпруг, съответно.

14

Каквато и да е била смъртта му, безспорно е, че Дерон Таргариен, най-младият син на крал Визерис I от кралица Алисент, умрял във Втората битка при Тъмбълтън. Лъжливите принцове, появили се с това име през царуването на Егон III, били убедително разобличени като натрапници.

15

По волята на боговете седем дни по-късно в Бурен край неговата лейди съпруга родила сина и наследника, за когото лорд Борос толкова дълго копнеел. Негово благородие оставил указания бебето да бъде наречено Егон, ако е момче, в чест на краля. Но като научила за смъртта на своя лорд в битка, лейди Баратеон нарекла детето Оливер, на баща си.

16

Това е историята както Гъбата я разказва поне. „Истинно сказание“ на Мункун приписва друга причина за смяната на позицията на лорд Лайънъл. Трябва да се припомни, че Хайтауър, колкото и да били богати и силни, били заклети знаменосци на дома Тирел от Планински рай, където братът на негово благородие Гармунд бил паж. Тирел не взели участие в Танца (след като били управлявани от малко лордче в пелени), но сега най-сетне се размърдали, като забранили на лорд Лайънъл да събира войска или да тръгва на война без тяхно разрешение. Ако не се подчинял, брат му щял да плати непокорството му с живота си… защото всеки храненик е също така и заложник, както е казал някога един мъдрец. Или поне така твърди Великият майстер Мункун.

17

Срещата обаче не минала толкова добре, колкото близначките може би се надявали. Принцът пребледнял, като видял дракона на лейди Рена, Утро, и заповядал на северняците, които го охранявали, да махнат това ужасно същество от очите му.

18

Най-авторитетната обществена длъжност в средновековна и ренесансова Италия. — Б.пр.

Content

Джордж Р. Р. Мартин
Огън и кръв
История на дома Таргариен от Вестерос #1

Завоеванието на Егон

Царуването на Дракона Войните на крал Егон I

Три глави имаше Дракона Управление под крал Егон I

Синовете на Дракона

От принц в крал Въздигането на Джеерис I

Годината на Трите невести 49 г. СЗ

Излишество на владетели

Време на изпитание Възстановеното владение

Раждане, смърт и измяна (Крал Джеерис I)

Джеерис и Алисан Техните триумфи и трагедии

Дългото царуване Джеерис и Алисан: Политика, потомство и болка

Наследници на Дракона Въпрос на наследство

Смъртта на Драконите Черните и Зелените

Смъртта на Драконите Син за син

Смъртта на Драконите Червения дракон и Златният

Смъртта на Драконите Ренира триумфираща

Смъртта на Драконите Ренира отхвърлена

Смъртта на Драконите Краткото и тъжно царуване на Егон II

Последици Часът на Вълка

Под регентите Качулатата ръка

Под регентите Война и мир, и изложения на добитък

Под регентите Пътуването на Алин Дъбовия юмрук

Лисенската пролет и краят на регентството

Родословия и фамилно дърво

1