Джон Белеърс — Мистерията на къщата с часовника

На Присила,

която ме оставя да бъда себе си.

1

Луис Барнавелт се въртеше и триеше потните си длани в седалката на автобуса, който боботеше към Ню Зебъди. Годината беше хиляда деветстотин четиридесет и осма, а лятната вечер — топла и ветровита. Отвън де. През прозореца, който не се отваряше като всички останали прозорци в автобуса, Луис гледаше как се поклащат осветените от луната дървета.

Сведе очи към пурпурните си рипсени панталони — от онези, дето правят скръц-скръц, когато ходиш. Вдигна ръка и потърка косата си, разделена на път по средата и пригладена с помада „Уайлдрут Крийм“. Дланта му се намазни и той отново я избърса в седалката. Устните му се движеха, молеше се. Беше една от молитвите му като олтарник:

Quia tu es Deus fortitudo mea; quare me repulisti, et quare tristis incedo, dum affligit me inimicus?

Защото Ти си Бог на моята сила. Защо си ме отхвърлил? Защо ходя натъжен от обидите на врага?

Опита да си спомни още молитви, но му дойде наум само още една във въпросителна форма:

Quare tristis es anima mea, et quare conturbas me?

Защо униваш, душо моя, и защо ме мъчиш?

На Луис напоследък май му хрумваха все въпроси. Къде отивам? С кого ще се срещна? Ще ми хареса ли? Какво ще стане с мен?

Луис Барнавелт беше на десет години. До неотдавна беше живял с родителите си в градче близо до Милуоки. Обаче баща му и майка му загинаха внезапно една нощ при автомобилна катастрофа и сега Луис беше на път към Ню Зебъди, център на окръг Кафарнъм в щата Мичиган. Щеше да живее с чичо Джонатан, когото изобщо не беше виждал. Разбира се, Луис беше чувал едно-друго за чичо Джонатан — например, че пуши, пие и играе покер. За католическо семейство не бяха бог знае какви простъпки, но Луис имаше две неомъжени лели баптистки, които го бяха предупредили да внимава с Джонатан. Надяваше се опасенията им да се окажат напразни. Докато автобусът завиваше, Луис се огледа в прозореца до седалката си. Видя лице, кръгло като луна и с лъскави бузи. Устните на лицето се движеха. Луис отново мълвеше молитвите си на олтарник, защото много му се искаше чичо Джонатан да го хареса. Judica me Deus… Съди ме, Господи… не, не ме съди, помогни ми да живея щастливо.

В девет без пет автобусът спря пред дрогерия „Химсот Рексъл“ в град Ню Зебъди. Луис слезе, изтри длани в панталона си и дръпна огромния мукавен куфар, щръкнал от ръба на металната поставка. Бащата на Луис беше донесъл куфара от Лондон в края на Втората световна война. Целият беше покрит с разчоплени и избелели лепенки на лайнерите „Кюнард“. Луис дръпна силно и куфарът се наклони над главата му. Той залитна назад през пътеката под опасно надвисналия куфар, после рязко седна долу и куфарът тупна в скута му.

— О, стига де! Не се пребивай, преди да имам шанс да те опозная!

На пътеката стоеше мъж с чорлава рижа брада, прошарена с бели нишки. Сиво-кафявите му памучни панталони бяха издути отпред от шкембето му, а над тях носеше синя работна риза и червена жилетка със златисти копчета. Луис забеляза, че жилетката има четири джоба: от горните два стърчаха четчици за почистване на лула, а между долните висеше верижка от кламери. Единият край на верижката беше закачен за копчето на златен часовник.

Джонатан ван Олден Барнавелт извади пушещата лула от устата си и протегна ръка.

— Здрасти, Луис. Аз съм чичо ти Джонатан. Познах те по снимката, която баща ти ми изпрати преди време. Добре дошъл в Ню Зебъди.

Луис се ръкува с чичо си и забеляза, че от горната страна дланта на Джонатан е покрита с килимче от жилави рижи косъмчета. Космената покривка продължаваше нагоре и се губеше под ръкава му. Дали цялото му тяло беше покрито с рижи косми?

Джонатан вдигна куфара и заслиза по стълбите на автобуса.

— Мили боже, ама че тантурище! Трябва да има колелца отдолу. Уффф! Да не си носиш и тухли от къщата?

Луис така се натъжи при споменаването на дома му, че Джонатан реши да промени темата. Прокашля се и продължи:

— Добре де! Както казах, добре дошъл в окръг Кафарнъм и в красивия стар град Ню Зебъди. С население шест хиляди, ако не броим…

Камбанен звън започна да отмерва времето.

Джонатан замълча. Закова се на място. Пусна куфара и ръцете му увиснаха отпуснати отстрани. Луис го погледна уплашено. Джонатан се беше изцъклил.

Камбаната продължи да бие. Луис вдигна очи. Звънтенето идваше от висока тухлена камбанария от отсрещната страна на улицата. Арките й образуваха раззината муцуна и две кухи очи, а под муцуната имаше голям светещ часовник с метални цифри.

Дрън. Пореден удар. Камбаната имаше гърлен звук, от който Луис се почувства отчаян и безпомощен. Такива камбани все така въздействат. Обаче какво ставаше с лицето на чичо Джонатан?

Камбанният звън престана. Джонатан излезе от транса си. Поклати глава отривисто и вдигна ръка към лицето си. Целият беше плувнал в пот. Изтри челото си и браздулиците по бузите си.

— Хмм… ха! Хмфф! Оох! Извинявай, Луис, аз… току-що се сетих, че съм… че съм оставил чайника да ври на печката. Винаги се отнасям така, като си спомня за нещо забравено, или пък обратното. Сигурно дъното вече е съсипано. Хайде, да тръгваме.

Луис се взря изпитателно в чичо си, но не каза нищо. Двамата закрачиха.

Напуснаха яркоосветената главна улица и скоро подтичваха бързичко по широката и дълга Маншън Стрийт с дървета от двете страни. Сключените отгоре клони превръщаха улицата в дълъг шумолящ тунел. Отраженията от уличните лампи се нижеха далеч напред. Докато вървяха, Джонатан попита Луис как върви училището и дали знае средния годишен резултат на Джордж Кели като батсман. Предупреди го, че сега, като живее в Мичиган, ще се наложи да стане привърженик на „Тигрите“. Джонатан не се оплака повече от куфара, но спираше начесто, за да го пусне на земята и да раздвижи зачервената си ръка.

На Луис му се стори, че Джонатан говори по-силно в тъмното между уличните лампи, макар да не проумяваше по каква причина. Възрастните не би трябвало да се страхуват от тъмното, пък и улицата не беше тъмна и безлюдна. В повечето къщи светеше и Луис чуваше как хора се смеят, разговарят и затръшват врати. Чичо му със сигурност беше чудак, но симпатичен чудак.

На ъгъла на „Маншън“ и Главната улица Джонатан спря. Остави куфара пред пощенска кутия с надпис „Само за поща“.

— Живея горе на склона — обясни той и посочи нагоре.

Главната улица беше стръмна. Закатериха се, приведени напред, напредваха бавно. Луис няколко пъти помоли Джонатан да му даде да носи куфара, но той всеки път отказваше: не, благодаря, справял се. Луис започна да се разкайва, че е пъхнал вътре толкова много книги и оловни войничета.

Когато се покатериха на върха на склона, Джон остави куфара. Извади червена носна кърпа на шарки и изтри лицето си с нея.

— Е, пристигнахме, Луис. „Барнавелтс Фоли“. Какво ще кажеш?

Луис погледна.

Видя триетажна каменна къща с висока кула отпред. Навсякъде в къщата светеше: долу, горе и най-горе. Дори овалното прозорче подобно на око сред летвите от облицовката на скосения връх на кулата. В предния двор растеше голям кестен. Листата му шумоляха на топлия летен ветрец.

Джонатан стоеше спокойно с ръце на гърба и разкрачил широко крака.

— Е, какво ще кажеш, Луис, а? — повтори той.

— Много ми харесва, чичо Джонатан! Винаги съм искал да живея в голяма къща, а тази определено е голяма! — Луис се приближи до красивата ограда и докосна един от железните помпони в редичка най-горе. Загледа се към табелката с цифрата 100 от червено отразително стъкло. — Истинска ли е, чичо Джонатан? Къщата, имам предвид.

Джонатан го изгледа озадачено.

— Да… да… да, разбира се, че е. Истинска е. Хайде да влизаме.

Джонатан повдигна клупчето на връзката за обувки, която придържаше портата. Тя проскърца, отвори се и Луис закрачи по алеята. Джонатан го следваше по петите, влачейки куфара. Качиха се по предните стълби. Вестибюлът беше тъмен, но в дъното светеше. Джонатан остави куфара и обгърна с ръка раменете на Луис.

— Хайде, да влезем. Не се стеснявай. Това вече е твоята къща.

Луис тръгна по дългия коридор. Все едно крачи цяла вечност. В другия му край се озова в стая, обляна от жълта светлина. По стените имаше картини с тежки златисти рамки, полица, накачулена с всякакви дрънкулки, голяма кръгла маса насред стаята, а в единия ъгъл седеше жена с прошарена коса и широка пурпурна рокля. Беше притиснала ухо към стената и слушаше.

Луис спря и се вторачи в нея. Стана му неловко. Сякаш беше я спипал да прави нещо нередно. Мислеше, че с Джонатан са вдигнали доста шум на влизане, но явно жената, която и да беше тя, се учуди, когато го видя в стаята. Учуди се и се смути досущ като него.

Тя се изправи, приглади роклята си и каза бодро:

— Здравей. Аз съм госпожа Зимърман. Живея в съседната къща.

Луис усети, че се е вторачил в едно от най-сбръчканите лица, които е виждал някога. Очите обаче бяха дружелюбни и бръчките до една бяха разтеглени в усмивка. Двамата се ръкуваха.

— Флорънс, това е Луис — каза Джонатан. — Нали помниш, че Чарли ни писа за него. Автобусът като никога пристигна навреме. Явно са напили шофьора. Ей! Да не си ми крала от монетите?

Джонатан се приближи до масата. Едва тогава Луис забеляза, че върху нея има купчини монети, купища. Всякакви монети, повечето чуждестранни. Арабски монети с формата на поничка и надписи на възли като скаутските; купчина тъмнокафяви медни монети с портрет на гологлав мъж с дълги и извити нагоре мустаци. Видя големи и тежки английски пенита с лика на кралица Елизабет с различно вирната брадичка, имаше и малки сребърни монети, не по-дебели от нокът. Забеляза мексикански сребърен долар с яйцевидна форма и истинска римска монета, покрита със зеленикава патина. Но най-много, струпани на лъскави златисти купчинки, бяха месинговите монети с надпис Bon Pour Un Franc. Фразата допадна на Луис и понеже не знаеше френски, я засука в съзнанието си, докато не се получи „бонсуар един франк“.

— Не, не съм крала от скъпоценните ти брашърови дублони — отговори госпожа Зимърман раздразнено. — Просто подреждах купчините. Ясно, Брадат Сурат?

— Подреждала купчините! Вече съм го чувал, Вещице Облещице. Но няма значение, защото ще трябва да разделим монетите на три. Нали играеш покер, Луис?

— Да, но татко не… — Той замълча. Джонатан видя сълзи в очите му. Ридание задави Луис, когато продължи: — Татко… не ми позволяваше да играя за пари.

— О, ние не играем за пари — увери го госпожа Зимърман през смях. — Ако беше така, тази къща и всичко в нея щеше да ми принадлежи.

— Щеше, друг път! — възрази Джонатан, разбърка картите и избълва облаци дим от лулата си. — Друг път! Раздели ли ги, Торбалано? Не? Ами, когато си готова, ще избира този, който раздава, а първи съм аз. Никакви женски игрички и лиготии, играем с пет карти. Без щуротии. — Джонатан издиша още малко дим и тъкмо щеше да раздаде първата ръка, когато спря и погледна госпожа Зимърман с палава усмивка. — А, между другото, може да поднесеш на Луис студен чай, а на мен да ми долееш. Без захар. И донеси още една чиния шоколадови бисквити.

Госпожа Зимърман се изправи и покорно сключи ръце пред тялото си.

— Как искате бисквитите, господине? Натъпкани в гърлото ви една по една или натрошени и поръсени под яката на ризата ми?

Джонатан й се изплези.

— Не й обръщай внимание, Луис. Мисли се за умна, защото има повече колежански дипломи от мен.

— И без тях щях да съм по-умна от теб, Брада Злорада. Извинете, момчета. Връщам се след минутка. — Тя се обърна и се отправи към кухнята.

Джонатан раздаде за проба, докато жената я нямаше. Когато Луис взе картите си, забеляза, че са стари и овехтели. Повечето ъгълчета липсваха. Обаче на всяко избеляло синкаво гръбче имаше кръгъл златист печат с Аладиновата лампа в средата. Над и под печата пишеше:

ОКРЪГ КАФАРНЪМ

МАГЬОСНИЧЕСКО ДРУЖЕСТВО

Госпожа Зимърман се върна с бисквитите и студения чай и подхванаха сериозната игра. Джонатан събра картите и ги разцепи с едно професионално шшшляяяп! Размеси и започна да раздава. Луис отпи от студения си чай и се почувства много непринудено, съвсем като у дома си.

Играха до полунощ, когато Луис вече виждаше червени и черни петна пред очите си. Цигареният дим се стелеше на пластове над масата и се издигаше като стълб от абажура на лампата на пода и тя изглеждаше вълшебна досущ като тази от гърба на картите. В играта имаше още нещо вълшебно. Луис спечели. Спечели много. Обикновено късметът му беше ужасен, но в тази игра имаше стрейт флъшове, роял флъшове и карета. Не непрекъснато, но достатъчно, че да печели постоянно.

Може би защото Джонатан беше ужасно слаб играч. Казаното от госпожа Зимърман определено се оказа вярно. Когато Джонатан имаше хубава ръка, той хихикаше, кискаше се и издухваше дим от ъгълчетата на устата си. Когато ръката му беше лоша, се чумереше и нетърпеливо дъвчеше мундщука на лулата. Госпожа Зимърман беше умела картоиграчка, способна да блъфира дори с чифт двойки, но онази вечер просто не й идваха карти. Може би заради това печелеше Луис. Може би. Той обаче имаше своите съмнения.

Първо, защото можеше да се закълне, че един-два пъти, когато пресягаше да обърне карта, която му се е паднала, картата беше променена. Просто ей така, докато той я вземаше. Никога не се случваше, когато раздава Луис, а когато раздаваше Джонатан или госпожа Зимърман. Неведнъж се канеше и да се откаже от някоя ръка, но хвърлеше ли отново поглед, установяваше, че ръката е добра. Странно.

Часовникът над камината се прокашля с едно брррр и започна да отмерва полунощ.

Луис стрелна с поглед чичо Джонатан, който седеше съвсем спокоен и пафкаше лулата си. Наистина ли беше спокоен? Май се ослушваше за нещо.

Другите часовници в къщата се присъединиха към първия. Луис седеше омагьосан, слушаше гръмкия звън, металическото дрънчене, мелодичния напев на електрическите звънци, кукувичките от часовниците и плътното и злокобно дуууум! дуууум! на китайските гонгове. Тези и още много часовници отекваха в къщата. По време на концерта Луис стрелкаше с поглед Джонатан. Той не му отвръщаше със същото. Взираше се в стената и очите му отново се бяха изцъклили. Госпожа Зимърман седеше, вторачена в покривката.

Последен удари стоящият часовник в кабинета. Звукът му беше като от сандък, пълен с ламаринени чинии, който се търкаля бавно и тържествено надолу по стълбите. Когато часовникът престана да бие, Джонатан вдигна поглед.

— Хм. Така. Докъде бяхме стигнали? Е, Луис, стана полунощ, нали? Край на играта. Време е за лягане.

Джонатан раздигна пъргаво масата. Събра картите, подреди ги в тесте и го пристегна с ластиче. Шляп! След това бръкна под масата и извади червена метална кутия за бонбони с рисунка на окръжния съд в Ню Зебъди на капака. Събра дрънчащите монети в кутията, щракна капака, избута стола си назад, чукна лулата си в чинийка, за да я изпразни, и скръсти ръце в скута си.

— Е! Какво мислиш за Главна улица номер 100, Луис?

— Мисля, че тук е чудесно, чичо Джонатан. Харесва ми къщата, харесва ми градът и вие двамата също ми харесвате много.

Луис не лъжеше. Въпреки странното поведение на Джонатан и навика на госпожа Зимърман да подслушва, той прекара великолепно първата си вечер в Ню Зебъди. Всъщност през повечето време едва успяваше да се сдържа да не подскача на мястото си. Бяха му казвали, че не е хубаво да го прави в компания.

Джонатан отнесе куфара на Луис на горния етаж и той за пръв път видя новата си стая. Имаше високо черно легло с назъбени табли като парапет на бойна кула. В ъгъла видя черно огледало в същия стил като леглото, а до него имаше черна мраморна камина с подобен на ковчег часовник върху полицата. Голямата библиотека със стъклени вратички до стената беше пълна със стари книги, а върху нея се мъдреше ваза с папур. По средата на пода беше постлано килимче, изплетено на кука, а мотивът заприлича на Луис на карта на Съединените щати, изработена от някой безумец. На много деца не би им харесала тъмната дървения в старата стая, но Луис остана очарован. Представяше си, че такава е била и спалнята на Шерлок Холмс.

Облече си пижамата, сложи си халата и чехлите и се затътри по коридора към банята. Когато се върна, Джонатан беше стъкнал огън в камината му.

Чичо му се изправи и отупа няколко клонки от жилетката си.

— Е, Луис, това е. Имаш ли нужда от нещо друго?

— Ами не, май нямам, чичо Джонатан. Стаята е страхотна. Винаги съм искал да си имам стая с камина.

Джонатан се усмихна. Приближи се до нощното шкафче и запали лампата.

— Чети на воля тази нощ, Луис. Не забравяй, че училището започва чак след три седмици.

— Не знам дали ще чета много след покера — прозя се Луис. — Но въпреки това благодаря. Лека нощ, чичо Джонатан.

— Лека нощ, Луис.

Джонатан понечи да затвори вратата, но се спря.

— А, между другото, Луис, дано часовниците не ти пречат да спиш. Малко са шумни, но… Ами, на мен ми харесват. Лека нощ. — И затвори вратата.

Луис стоеше с озадачена физиономия. В тази къща ставаше нещо, което не проумяваше напълно. Спомни си как Джонатан се беше сковал като парализиран, когато заби камбаната на часовниковата кула, замисли се и как госпожа Зимърман беше подслушвала до стената. Странно беше.

Е, добре де, сви рамене той, хората понякога са особени. Луис се настани в леглото и угаси лампата. Няколко минути по-късно отново я светна. Все още се чувстваше напрегнат и превъзбуден и никак не му се спеше.

Стана от леглото и се приближи до паянтовата на вид бамбукова библиотека до затворената врата. Колко много стари и прашни книги! Извади една и избърса прахта с ръкава си. С избелели златни букви на гръбчето от черно платно пишеше:

Лекции

на Джон Л. Стодард

Том IХ

Шотландия

Англия

Лондон

Луис отвори книгата и разлисти гладките лъскави страници. Вдигна я към носа си. Миришеше на талк „Олд Спайс“. Обикновено книги с такъв мирис са забавно четиво. Метна книгата върху леглото си и отиде до куфара. Потършува вътре и извади дълга и тясна кутия с ментови бонбони с шоколадова глазура. Обичаше да похапва бонбони, докато чете, и много от любимите му четива у дома имаха кафеникави петна по ъгълчетата на страниците.

Няколко минути по-късно Луис седеше в леглото, облегнат на възглавниците. Четеше как шотландските благородници убили клетия Рицио пред очите на Мария Стюарт. Стодард сравняваше Рицио с кадифено мека пурпурна слива, която пръска сок във всички посоки. Благородниците завлачили в коридора клетия човек, който се съпротивлявал и крещял, и там го намушкали още няколко пъти. Петдесет и шест рани, твърдеше Стодард, но не споменаваше кой ги е преброил. Луис отгърна страницата и захапа плоското ментово бонбонче. После Стодард разказваше за дълготрайните кървави петна и се питаше дали наистина следата на пода в коридора на Холируд е от кръвта на Рицио, или не. Луис започна да се прозява. Угаси лампата и заспа.

Събуди се обаче — доста внезапно — малко по-късно. Сънуваше, че го преследва царица пика. Седна ококорен в леглото. Беше уплашен, а не знаеше защо.

Скръц, скръц. Някой ходеше на пръсти в коридора.

Луис седеше неподвижно и се ослушваше. Сега шумът беше точно пред вратата му. После отмина надолу по коридора. Скръц, скръц, скръц.

Луис се измуши от леглото. Приближи на пръсти до вратата много предпазливо и бавно. Открехна също толкова предпазливо и бавно. Съвсем мъничко. Надникна навън.

В коридора беше тъмно, само един прозорец в дъното светеше сивкаво. Луис обаче чуваше как някой се движи. Забеляза и кръг мъжделива бледа светлина от фенерче да се плъзга по тапета. Уплашен, затвори вратата, после пак я открехна едва-едва. Лъчът на фенерчето беше спрял. Фигурата, която го държеше, стовари юмрук по стената — много силно. Луис чу как парченца от мазилката се посипват между стените. Фигурата продължи да думка, пак и пак. Луис се ококори и отвори вратата по-широко.

Призрачният натрапник отстъпи назад и Луис забеляза едър силует до прозореца в коридора. Едър брадат силует с лула в устата. Джонатан!

Луис затвори вратата безшумно и се облегна на нея разтреперан. Надяваше се Джонатан да не го е забелязал. Споходи го ужасна мисъл. Ами ако Джонатан се окаже луд?

Луис отиде до креслото пред камината и седна. Взираше се в черните кутийки на восъчната пита, които се превръщаха в дълбоки червени кладенци. Ами ако Джонатан наистина е луд? Родителите му все го предупреждаваха, че има много откачени типове, които подмамват деца в колите си и ги черпят с бонбони с лепило. Лепило ли беше всъщност? Не помнеше. Джонатан обаче не му изглеждаше такъв човек. Нито пък човек, който ще се промъкне в стаята ти нощем и ще те намушка. Луис въздъхна. Май просто трябваше да почака и да види какво ще стане.

Върна се в леглото и сънува как двамата с Джонатан тичат из уличките около църквата — църквата с камбанария с чудовищно лице. Всички къщи по улиците светеха, но двамата не можеха да влязат в нито една, за да се скрият. Преследваше ги нещо високо, тъмно и безформено. Накрая спряха пред църквата и камбанарията започна да се клати като гумена. Виещата физиономия все повече приближаваше… и после сънят се промени. Луис седеше в стая, пълна с лъскави монети. Чак до сутринта ги остави да се сипят звънко между пръстите му.

2

На следващия ден Луис се събуди с объркани спомени от предната нощ. Общо взето, впечатлението му беше ведро въпреки зловещите неща, които се спотайваха в ъглите на цялата картина.

Облече се, слезе долу и завари Джонатан и госпожа Зимърман да закусват. Изглежда, госпожа Зимърман винаги идваше да приготвя закуска за Джонатан, когото никак не го биваше в кухнята. Е, Луис нямаше нищо против. Седна да хапне палачинки и наденички и не след дълго вече обмисляше как да оползотвори трите седмици свобода преди началото на учебната година.

Много скоро установи, че три седмици са крайно недостатъчни, за да проучи град Ню Зебъди и къщата на Главна улица номер 100. За три седмици можеше само да постави началото.

Първо на първо, градът беше прекрасен. Точно на такова място открай време му се искаше да живее. Родният град на Луис в Уисконсин изглеждаше, все едно е построен предния ден — всички къщи бяха еднакво големи, а главната улица беше просто върволица от барове и бензиностанции. Ню Зебъди беше различен. Тук имаше много високи и разкошни къщи. Дори обикновените бели сгради имаха по някоя отличителна особеност — прозорец със стъклопис или букет железни цветя на върха на купол. Освен това много от къщите сякаш криеха тайни.

Джонатан поразходи Луис из града, но най-често просто го оставяше сам да откривателства. Понякога Луис просто обикаляше по Главната улица и разглеждаше високите и внушителни фалшиви фасади на магазините. На горните етажи на един от тях се натъкна на изоставена опера. Джонатан му обясни, че старите декори още са там, облегнати на сандъци с шоколадови десертчета „Маундс“ и евтини писалища. В края на Главната улица се намираше паметникът на загиналите в Гражданската война — каменна фантасмагория с формата на художнически статив. Във всяко ъгълче и сглобка на статива имаше по един войник или моряк, който заплашваше вражеската армия с мускет, сабя, шомпол или харпун. Плоската част на статива беше запълнена с имената на жителите на окръг Кафарнъм, загинали по време на Гражданската война. Близо до паметника се издигаше неголяма каменна арка, допълнение към паметника, защото на нея бяха изписани имената, които ваятелите не бяха успели да поберат на главния монумент. Дядото на Джонатан се беше сражавал във войната в Пети мичигански полк на огнените зуави и Джонатан разказваше какви ли не истории за подвизите на своя старец.

А що се отнася до къщата на Главна улица номер 100, тя беше точно толкова красива, колкото и градчето, но доста по-плашеща. Имаше многобройни стаи за проучване: не толкова хубави дневни на горния етаж и малко по-прилични спални в задната част; шкафове за спално бельо, стаи за игри и най-обикновени стаи. Някои от тях бяха празни и прашни, но други бяха претъпкани със старинни мебели. Имаше в изобилие маси с мраморни плотове, тапицирани столове на скрибуцащи крака и ковьорчета на облегалките, препарирани яребици под стъклени похлупаци. Всяка стая разполагаше със собствена камина от мрамор, който в зависимост от помещението изглеждаше като синьо сирене, сладолед с карамел, зелен сапун за ръце или млечен шоколад.

Един следобед, както слизаше по задното стълбище в южното крило на къщата, Луис се озова пред прозорец с витраж на площадката. В къщата имаше доста такива прозорци. Луис ги намираше на задни стълбища като това, в неизползвани бани или в дъното на някой коридор. Понякога дори на тавана. Беше виждал този прозорец и преди или по-точно, беше виждал друг прозорец на мястото на този. И точно затова спря и се вторачи.

Прекрасно помнеше другия прозорец. Беше голям и овален с червено като домат слънце, което залязваше в море, синьо като старите шишенца за лекарства. Овалната рамка още си беше там, но в нея Луис виждаше изображение на човек, който бягаше от някаква гора. Гората беше с цвят на слива, а тревата под нозете на човека беше яркозелена. Небето беше сгърчено, мазно, кафеникавочервено. Напомняше на Луис полир за мебели.

Какво беше станало с другия прозорец? Да не би Джонатан да обикаляше нощем да сменя прозорците? Странна работа.

Другото странно нещо беше закачалката във вестибюла. Отначало Луис я взе за най-обикновена стенна закачалка. Беше висока около метър и осемдесет, с кръгло огледало отпред. Виждаха се кукички за палта и шапки, а отпред имаше и малко дървено отделение за галоши. Изглеждаше най-обикновена закачалка, но един ден, докато Луис си закачваше дъждобрана, погледна в огледалото и видя маянска стъпаловидна пирамида насред зелена тропическа гора, от която се издигаха изпарения. Знаеше, че пирамидата е маянска, защото я беше виждал в своя стереоскоп. Само че изображението пред него не създаваше илюзия за триизмерност като диапозитивите му. Изглеждаше така, все едно можеш да се пресегнеш през стъклото и да докоснеш лианите. Пред погледа на Луис яркочервена птица с дълга опашка прелетя между две дървета. Пирамидата трепереше на маранята. Луис примигна и отново се вторачи. Видя отражението на мокрия от дъжда сивкав прозорец зад гърба си.

Луис мислеше често за стъклописа на прозореца и за закачалката. Вълшебни ли бяха? Той вярваше във вълшебства, макар да го бяха учили да не вярва. Баща му цял следобед беше обяснявал на сина си, че призраците са породени от рентгенови лъчи, отразени от далечни планети. Луис обаче беше упорито момче, пък и нали беше видял Аладиновата лампа на гърба на чичовите си карти за игра и надписа „Окръг Кафарнъм, Магьосническо дружество“? Беше убеден, че вълшебството е в дъното на тази загадка.

Луис беше убеден също, че ще му се наложи да разплете и друга загадка, преди да се заеме с проблема със стенната закачалка и със стъклописите. Трябваше да научи защо Джонатан снове из къщата всяка нощ с фенерче в ръка.

Установи, че странният случай през първата му нощ в Ню Зебъди е всъщност обичайно поведение. Всяка нощ след дванайсет Джонатан обикаляше и търсеше. Какво — Луис не знаеше.

Отново и отново, както през първата нощ, чуваше дюшемето да скърца пред вратата му. Отново и отново чуваше как Джонатан се прокрадва на пръсти по коридора, влиза в стаи, затваря врати. Чуваше го отгоре, на третия етаж, където Джонатан почти не стъпваше денем. След това слизаше отново долу, тършуваше, блъскаше се в мебели. Може би се страхуваше от крадци. Но дори да беше така, защо чукаше по стената? Крадците рядко влизат в стените.

Луис си беше наумил да разбере какво се случва. И така, една нощ малко след дванайсет той тихо се измуши от леглото си и стъпи на студеното дюшеме. Възможно най-безшумно прекоси стаята на пръсти, но изкорубените дъски на пода се заоплакваха под стъпалата му. Когато стигна до вратата, беше напълно разколебан. Изтри ръце в дрехата си няколко пъти и завъртя топката на вратата. Пое си дълбоко дъх, изпусна го и излезе в тъмния коридор.

Луис запуши устата си с ръка. Беше стъпил на щръкнала главичка на пирон. Всъщност не го заболя особено, но се уплаши да не се разболее от тетанус. Когато се поуспокои, направи още една стъпка. Започна да се прокрадва по коридора.

Луис обаче не го биваше в прокрадването крадешком, колкото си мислите, и когато удари главата си в тежка позлатена рамка на картина за трети път, Джонатан се провикна откъм една от отдалечените стаи.

— О, за бога, Луис! Престани да се правиш на Шерлок Холмс! Повече те бива за доктор Уотсън. Ела при мен. Аз съм в спалнята със зелената камина.

Луис беше доволен, че поруменялото му лице не лъщи в тъмното. Е, Джонатан поне не беше луд.

Момчето прекоси коридора предпазливо, докато намери отворена врата. И ето го Джонатан, стоеше в тъмното с фенерче в ръка. Осветяваше часовника върху полицата над камината — четвъртит и черен, със златни дръжки отстрани като ковчег.

— Добър вечер, Луис. Или добро утро, зависи. Искаш ли да ме придружиш на обиколката ми?

Гласът на Джонатан звучеше напрегнат и нервен. Луис се поколеба, после попита решително:

— Какво правиш, чичо Джонатан?

— Спирам часовниците. Денем е приятно да тиктакат в цялата къща, но нощем не ми дават да заспя. Знаеш как е, Луис, с капещите кранчета… и други подобни.

Без да спира да нарежда напрегнато, Джонатан обърна часовника, бръкна зад него и спря късичкото махало. След това махна на Луис да го последва, размаха фенерчето прекалено бодро и влезе в следващата стая. Луис го последва, но се озадачи.

— Чичо Джонатан, защо не светнеш лампата?

Чичо му се умълча за момент. После отговори със същия напрегнат глас:

— Ами, знаеш как е, Луис. Ако обикалям по стаите и непрекъснато светвам и угасвам лампите, какво ще си помислят съседите? А сметката за електричество? Знаеш ли, че се отчита един час потребление при всяко включване и изключване на осветлението?

Обяснението не прозвуча убедително на Луис. Първо, чичо Джонатан никога преди не беше показвал, че го е грижа какво мислят съседите за неговите занимания. Ако му се приискаше да поседне в люлката под кестена и да посвири на саксофон в три през нощта, най-вероятно щеше да направи точно това. И второ, Джонатан неведнъж оставяше лампиона в кабинета си да свети по цяла нощ. Беше небрежен човек и не даваше пет пари колко голяма ще е сметката за тока. Вярно, Луис познаваше чичо си едва от три седмици, но имаше усещането, че е наясно какво представлява Джонатан.

От друга страна, не можеше спокойно да изтърси нещо като: „Чичо Джонатан, лъжеш и окото ти не мига!“, затова мълчаливо последва чичо си в съседната стая, втората хубава баня на втория етаж. И там имаше камина — бяла, с плочки, — а също и малък пластмасов бял часовник, който тиктакаше на полицата. Джонатан го изключи, без да обели нито дума, и отиде в следващата стая, където спря часовник от черешово дърво с махало, който имаше три живачни колонки за тежест. И после отиде в следващата стая.

Последният часовник, който трябваше да замлъкне, беше големият стоящ часовник в кабинета. Помещението имаше много висок таван и лавици с книги по всички стени. Имаше и едно пухкаво и наклонено кафяво кожено кресло, което просъскваше, като седнеш на него, и разбира се — камина, в която още гореше огън. В ъгъла до плъзгащата се врата, която се отваряше към дневната, стърчеше високият и унил часовник. Месинговият диск на махалото проблясваше матово на светлината на гаснещия огън. Джонатан бръкна и стисна дългата черна пръчка. Часовникът спря.

Сега, когато странната им обиколка приключи, Джонатан се умълча. Явно беше потънал в размисъл. Приближи се към камината, подкладе огъня и пъхна още една цепеница. Отпусна се в коженото кресло и махна към зеления фотьойл от другата страна на камината.

— Седни, Луис, искам да поговорим.

Луис се зачуди дали предстои да бъде смъмрен, задето шпионира чичо си. Не му се стори много вероятно. Джонатан изглеждаше и звучеше приятелски, макар че гласът му си оставаше леко напрегнат. Луис седна и загледа как Джонатан пали наргилето си. Винаги обичаше да наблюдава този ритуал. Наргилето имаше формата на испански галеон, а гарвановото гнездо на върха на главната мачта беше чашката. Туловището на кораба беше пълно с вода за охлаждане на пушека, а върху чашката беше стъпила керамична фигурка на боцман с лула в устата. В кърмата на кораба беше пъхнат дълъг маркуч, който завършваше с черен гумен мундщук. Духнеш ли в маркуча, горящият тютюн в гарвановото гнездо изпускаше висок стълб пушек и боцманът започваше да прави фюууу! с малката си лула. Понякога, когато Джонатан сбъркаше и напълнеше кораба с прекалено много вода, боцманът правеше бълбук! и се образуваха няколко мехурчета.

Джонатан разпали хубаво лулата, напълни си устата с пушек, изпусна го бавно и каза:

— Луис, мисля, че за теб ще е по-добре да се страхуваш, отколкото да мислиш чичо си за свадлив стар безумец.

— Не мисля, че си свадлив — отговори Луис.

Джонатан се засмя.

— Обаче ме мислиш за откачалка. Е, след тази вечер не те виня.

Луис се изчерви.

— Не, чичо Джонатан! Не исках да кажа това! Знаеш, че не те мисля…

Джонатан се усмихна.

— Да, разбира се, че знам. Но въпреки това според мен ще е най-добре да ти кажа едно-друго за тази работа с часовниците. Не мога да ти разкрия всичко, защото не го знам. Всъщност понякога ми се струва, че не знам много. Но ще ти кажа каквото ми е известно.

Той кръстоса крак връз крак, облегна се и дръпна от наргилето, а Луис се приведе напред в големия зелен фотьойл. Стискаше и отпускаше ръце, вторачен в Джонатан. След кратка и театрална пауза и едно особено дълго всмукване от наргилето галеон, чичо му поде:

— Не живея в тази къща цял живот, Луис. Всъщност се пренесох тук преди пет години. Преди живеех на Спрус Стрийт, близо до фонтана. Но когато предишният собственик почина и къщата беше обявена за продан евтино, което ми даваше възможност да се настаня в съседство на най-добрата си приятелка госпожа Зимърман…

— Кой беше предишният собственик? — прекъсна го с въпрос Луис.

— Ще стигна и до това. Казваше се Айзък Изард. Инициалите му на латиница са I.I., като римската цифра II. Ще ги видиш гравирани, написани или отпечатани върху всякакви неща навсякъде в къщата: ламперията, дюшемето, вътрешността на шкафове, таблото с бушоните, полиците над камините — навсякъде. Ще откриеш римското II вплетено във фигурите на тапетите в предния коридор на горния етаж. — Джонатан замълча и се замисли. — Някой ден трябва да сменя тези тапети… О, да се върнем на разказа. Стария Айзък Изард — странно име, нали? Според госпожа Зимърман идва от „иззард“, което на някои места в Англия е думата „зет“, което пък е английското название на буквата Z. Ще приема теорията на госпожа Зимърман, защото не ми хрумва по-добра. Освен това нейното име започва с тази буква, така че би трябвало да е наясно. Както ти споменах обаче и наистина ще ти разкрия нещо в даден момент, Луис… — Той избълбука отново с наргилето и се размърда в креслото си, за да се намести удобно. — Както ти казах, старият Айзък беше вещер.

— Какво е това?

Чичо Джонатан изглеждаше много сериозен.

— Вещица, но от мъжки пол.

Луис сви рамене. После изневиделица му хрумна нещо.

— И ти ли си? — попита той с тъничко уплашено гласче.

Джонатан го изгледа със странна усмивка.

— Ще се уплашиш ли, ако ти кажа, че съм?

— Не. Страшно много ми харесваш, така че ако искаш да си вещер, нямам нищо против. Сигурен съм, че не си лош вещер.

— Зависи какво наричаш „лош“ — изкиска се Джонатан. — Ако искаш да кажеш, че не мога да бъда зъл, прав си. Ако искаш да кажеш, че сигурно не се справям лошо с магьосничеството… ами зависи. Аз съм по-скоро фокусник, макар че владея и по-сериозни номера от тези със зайците и картите за игра.

— Например със стъклописи и стенни закачалки? — ухили се до ушите Луис.

— Да. Именно. И за да си напълно сигурен, нека те осведомя, че госпожа Зимърман също е магьосница, макар че за нея ще е по-точно да се каже вещица.

— Не може ли да намериш по-хубаво название? — плахо попита Луис.

— Е, тя предпочита „омайница“ или „чародейка“, но тези думи ме разсмиват до сълзи, затова за мен тя си е дъртата вещица Флорънс. Тя наистина е много по-сериозна магьосница от мен. Получила е степента „д-р маг. а.“, което ще рече Doctor Magicorum Artium, от университета в Гьотинген, Германия, през 1922 година. Аз съм само бакалавър от Мичиганския селскостопански колеж.

— По какво? — попита Луис, все едно интервюираше Джонатан за работа. Всъщност наистина се интересуваше какво е правил Джонатан в колежа. И двамата родители на Луис бяха завършили колеж и разказваха много за заниманията си там.

— По какво ли? — изчерви се Джонатан. — По какво? Ами по агрономство, животновъдство, такива неща. Канех се да бъда фермер, докато не умря дядо ми и не ми остави една камара пари. Но да се върнем на Айзък Изард. Още проявяваш интерес, нали?

— О, да! Разбира се! Моля те, разкажи ми. Искам да знам.

— Както ти казах, Айзък беше вещер. Занимаваше се с черна магия — най-лошото, което може да прави един магьосник. Не се сещам за огромна злина, която да е причинил — със сигурност, — но доколкото е възможно един магьосник да прецени друг, бих казал, че той е зъл. Много зъл. Госпожа Зимърман е на същото мнение. Да не забравяме, че е била негова съседка дълги години. Трябва сам да я попиташ, разбира се, но не една вечер, докато двамата с нея стояхме в задния й двор, вдигахме поглед и виждахме лошото лице на стария Айзък на прозореца в кулата на къщата. Държеше газена лампа и просто се взираше навън в тъмното. Госпожа Зимърман твърдеше, че през деня часове наред стоял в кулата. И като че си пишел нещо.

— Боже, странна работа. Какво може да си е пишел?

— Един бог знае, Луис. Но съм сигурен, че не е било нищо хубаво. Както и да е, продължавам с историята… Сигурно вече е много късно, но без часовниците нямам представа кое време е. Докъде бях стигнал? А, да. Старият Айзък умря по време на силна буря, една от най-опустошителните в историята на окръг Кафарнъм. Провери в „Кроникъл“ на Ню Зебъди, ако искаш: издухани покриви на плевни, изкоренени дървета, а една мълния дори стопила железните врати на гробницата, в която е погребан Айзък. Трябва да ти я покажа някой ден. Стара и грозна — една от онези каменни къщички за почитаемите покойници. Има няколко такива в нашето гробище, някои от тях са наистина хубави. Тази е построена от семейството на Айзък през 1850 година, но не била използвана, докато не погребаха там жена му. Почина преди него.

— Тя що за човек беше?

— Доста особена, както може да се очаква, след като е избрала Айзък за съпруг. Помня само очилата й.

— Очилата й ли? — опули се Луис.

— Да. Веднъж се разминах с нея на улицата, тя се обърна и ме погледна. Сигурно е заради отражението на слънцето, но си спомням два ледени кръга сивкава светлина, които ме прогориха. Извърнах се и затворих очи, но двете студени петна си останаха. После цяла седмица сънувах кошмари.

— Как почина тя? — Луис си представяше, че госпожа Изард е паднала от някоя скала по време на ураганна буря или се е хвърлила от кулата на къщата.

— Как ли? Кротко и загадъчно. Без погребение. Странни хора от друг град пристигнаха и помогнаха на Айзък да я погребе. След това той се уедини. Още повече. Двамата с нея открай време живееха като отшелници, но след смъртта й той истински се затвори. Издигна висока дъсчена ограда между своята къща и къщата на госпожа Зимърман. Съборих оградата веднага щом купих къщата. — Джонатан се усмихна доволно. Луис усети, че чичо Джонатан е щастлив на Главна улица номер 100 въпреки факта, че старият Айзък е превърнал това място в крепост.

— Това ли е цялата история? — попита Луис предпазливо.

— О, боже, не. Тъкмо стигаме до най-интересното. Ама я гледай, аз егоистично си пуша това корабче, а ти нямаш нищо. Хайде да си вземем по чаша мляко от кухнята и малко шоколадови бисквити. Съгласен ли си?

— И още как! — възкликна Луис, който обичаше шоколадови бисквити дори повече от фъч блокчетата „Уелчис“.

Няколко минути по-късно се върнаха в кабинета, настаниха се до тихо пращящия огън и хрупаха бисквити. Не щеш ли, от библиотеката падна книга. Туп. Още две паднаха. Туп, туп. Луис погледна към тъмната пролука в редицата книги. Оттам се появи дълга, съсухрена и костелива ръка. Май търсеше нещо пипнешком.

Луис се скова от ужас, а Джонатан просто се усмихна.

— Малко по-наляво, скъпа. Точно така. Напипа го.

Изщрака резе и голяма част от вградената библиотека се плъзна напред. Още книги паднаха на пода. И ето ти я госпожа Зимърман с увиснала от лявото стъкло на очилата й паяжина. По ръкава й се беше посипал белезникав прах.

— Така ли се строи тайна врата! — промърмори тя. — С резето откъм стаята вместо откъм прохода.

— Така е по-загадъчно, Кукличке. Както сигурно си се досетил, Луис, в къщата има таен проход. Влиза се от бюфета за порцелановите съдове в кухнята. Влизай, Флорънс. Тъкмо разказвах на Луис за часовника в стените.

Госпожа Зимърман го изгледа, все едно искаше да каже: „Мислиш ли, че е разумно?“. Но само сви рамене и се почерпи с бисквитки и мляко.

— Хубави бисквити — отбеляза тя, дъвчейки. — Много хубави.

— Винаги го казва, защото тя ги прави — обясни Джонатан и си взе още две. — Сега, като всички сме с пълна уста, мога да продължа. Докъде бяхме стигнали? А, да. И така, веднага щом се нанесох тук, усетих, че нещо не е наред. Къщата сякаш мълчеше и се ослушваше. И тогава го чух.

— Какво чу? — попита Луис, който беше застанал на ръба на стола си. Дори престана да хрупа бисквитата си.

— Часовника. Нали знаеш как понякога си в стая, където тиктака часовник, а дълго не го забелязваш. И после, когато стане много-много тихо и ти не мислиш за нищо конкретно, ето го и него!

Луис скокна и се озърна като обезумял.

— Къде?

Джонатан се засмя.

— Не, не, не. Не исках да те плаша. Просто за пръв път го чух точно в тази стая. Тиктакаше в стените. Отиди и сам ще го чуеш, ако искаш.

Луис стана и се приближи до запълнената с книги стена. Доближи ухо до лавица подвързани с кожа черни томове и се заслуша. Ококори се.

— Наистина е тук, чичо Джонатан, наистина! — Развълнува се от откритието, но после изражението му се промени. Изглеждаше уплашен. — Какво има, чичо Джонатан? Какво прави той?

— Нямам дори бегла представа — отговори Джонатан, — но знам, че искам да го заглуша. Затова имам всички тези глупави часовници. Преди не обичах толкова постоянното тиктакане и внезапната дандания на всеки кръгъл час. Обаче предпочитам моите часовници пред този.

Лицето на Джонатан стана мрачно. Той поклати глава, усмихна се вяло и продължи:

— Сигурно се чудиш защо просто не съборя стената и не изкъртя часовника. Е, няма да помогне. Струва ми се, че е зад всяка стена: на тавана, долу в мазето, в килерите, дрешниците и дневните. Понякога като че ли забавя. Все се надявам да спре. Но после отново забързва и продължава да работи. Не знам какво да правя. — В гласа му се долавяше отчаяние. За миг на Луис му се стори, че чичо му ще се разплаче. После госпожа Зимърман се намеси.

— Ще ти кажа какво не бива да правиш, Джонатан Барнавелт. Не бива да плашиш Луис с нещо, което и на теб ти е неизвестно. В крайна сметка тиктакането може да се окаже вълшебство, останало от експериментите на стария глупчо. Или дървесни бръмбари. Или някаква илюзия като в къщите, които имат екливи коридори. Понякога в главата си чувам странно бръмчене. Някакво дууууу известно време и после спира.

Джонатан видимо се подразни.

— О, Флорънс, няма какво да го увъртаме. Нито ти, нито аз мислим, че е нещо безобидно. Не бих го казал на Луис само за да го плаша. Мисля, че за него е по-добре да знае за часовника, отколкото да мисли, че чичо му се готви за лудницата. Нали разбираш, спипа ме по време на нощните ми обиколки.

— Е, не знам за лудницата — отговори госпожа Зимърман, — обаче чичо Джонатан най-добре да се готви за леглото, ако ще ни води на пикник утре.

Тя бръкна в гънките на роклята си и извади сребърен часовник на дълга верижка. Отвори капачето и съобщи, че е три след полунощ.

Джонатан вдигна изненадано очи.

— Така ли? Хубава работа, представа нямах…

— Моля те, чичо Джонатан — прекъсна го Луис. — Ще ми кажеш ли само още едно нещо?

— Разбира се, Луис. Какво?

Луис смутено се размърда на мястото си.

— Ами… ако другите часовници заглушават шума от часовника в стените, защо ги спираш нощем?

Джонатан въздъхна.

— Не ги спирам всяка нощ. Понякога просто обикалям и проверявам всички стаи. Вдъхва ми сигурност. Не мога да го обясня. Но понякога нощем, например сега, ме обзема желание да пресека цялото проклето тиктакане. Струва ми се, че ако направя така, че къщата да притихне — напълно да притихне — тогава може би ще чуя истинския часовник, вълшебния, да тиктака зад една конкретна стена или в някоя ниша. Обаче все не се получава и аз винаги се чувствам малко луд, задето опитвам.

Луис все още изглеждаше озадачен.

— Ако часовникът е вълшебен — бавно каза той, — няма ли да е невидим? Няма ли да е нещо, което не е възможно да докоснеш?

Джонатан поклати глава.

— Всъщност не, Луис. В повечето случаи вълшебството се постига с ежедневни предмети, за които се изричат заклинания. Една вещица се опитала да унищожи врага си, като оставила негова снимка под водата, стичаща се от капчука й. Смятала, че той ще мре, когато лицето на снимката бъде заличено. Разпространен метод. Не, Луис, часовникът е не по-малко истински от онзи на пода отсреща. Само че е омагьосан. Какво обаче е омагьосан да прави, нямам ни най-малка представа.

— Ами, аз знам нещо, Брадат Сурат — каза госпожа Зимърман и разклати часовника си като махало пред очите на Джонатан. — Знам, че ако не си затворим очите поне за съвсем мъничко, на сутринта всички ще бъдем начумерени като буреносни облаци. Заминавай да си лягаш, Луис. Джонатан, за теб се отнася същото. Аз ще изплакна чиниите от бисквитите и ще прибера млякото.

По-късно, вече в стаята си, Луис застана насред пода и се загледа към участък от тапета на цветя близо до камината. Бързо приближи до стената и долепи ухо до нея. Да, и тук се чуваше тиктакането. Прекоси стаята и преслуша друга стена. Пак същото.

Върна се в средата на стаята и после рязко закрачи. Правеше бързи крачки с ръце зад гърба, както беше виждал баща си да прави, когато е разстроен. Сновеше и се опитваше да разсъждава логично. Обаче логиката не му беше от голяма помощ, що се отнася до часовника в стените, затова се отказа. Настани се в леглото и заспа.

3

В първия понеделник след Деня на труда[1] Луис тръгна на училище в Ню Зебъди и не след дълго беше забравил за загадъчния часовник в стените. Имаше си предостатъчно свои грижи.

И не бяха нови. Бяха проблеми, които съпътстват навсякъде едно пълно момче, дето не го бива по бейзбол. Луис открай време си беше дебеличък. Не помнеше някога да не е бил. През целия си живот — през всичките десет години — беше слушал как другите деца нареждат:

Шишко, шишко, дебелан,

в дупката заседна сам.

Понякога му идеше да напердаши хлапетата, които му се подиграваха, но не умееше да се боксира и не беше много силен. Това беше другият проблем. Но най-тежък от всички се оказа проблемът с бейзбола Луис все още се завърташе изцяло, когато замахваше да удари топка, и изпускаше бухалката си. Отначало опитваше да се извинява с думите: „Внимавайте, ще хвърля бухалката!“. Но отсреща му отговаряха: „Ей, ако хвърлиш бухалката, ще те ступаме. Стискай здраво, като замахваш, иначе няма да играеш“.

Така казваха, когато му позволяваха да играе, което не се случваше често. През повечето време, когато се наредеше, за да го изберат в някой отбор, оставаше последен и капитанът на отбора, принуден да го приеме, казваше: „Ама трябва ли? Не може да улавя, не може да хвърля, не може да батира, не може дори да тича. Стига де, ще играем с човек по-малко“.

Вярно беше, каквото казваха за Луис. Понякога капитан ставаше някое ново или мило момче и избираше Луис в отбора си. Обаче дойдеше ли негов ред да батира, той обикновено правеше страйк аут — пропускаше и трите хвърляния. Ако уцелеше топката, тя или отскачаше нависоко и питчърът я улавяше, или се приземяваше до първа база. Когато неговият отбор излизаше на игрището, момчетата поставяха Луис отдясно, защото малко топки се насочваха натам. Но когато все пак се случеше, Луис винаги изпускаше топката, освен ако не го цапне по главата. Олюляваше се напред-назад, докато опитваше да следи топката високо над главата си, но все му се завиваше свят, закриваше лицето си с ръкавицата и крещеше „Не, не!“, докато топката се приземи. След известно време момчетата отказваха да го вземат в отбора си.

Един следобед, след като се случи обичайното и Луис избяга разплакан от игрището, защото не го допуснаха до играта, той се озова на хоума на игрално поле, което в този ден не се използваше. В краката си видя бухалка, дебела и стара, с разцепена дръжка, увита с черен лейкопласт. Наблизо имаше и топка за софтбол или поне каквото бе останало от нея: черна и лепкава буца с формата на яйце и върви. Луис взе бухалката и топката. Подхвърли топката във въздуха и замахна. Не улучи. Вдигна топката и опита отново. Отново не уцели. Тъкмо се канеше да опита за трети път, когато някой каза:

— Не го правиш както трябва.

Луис се обърна и видя кльощаво момче на своята възраст, приклекнало до стойката за велосипеди. На темето на момчето се ветрееше тухленочервен перчем, а в дясната му ръка имаше прашка. Казваше се Тарби.

Всички в училището знаеха кой е Тарби. Дори Луис знаеше, а беше в Ню Зебъди само от няколко месеца. Вероятно жителите на Ню Зебъди и повечето хора от окръг Кафарнъм също знаеха кой е Тарби. Поне с такова впечатление остана Луис. Тарби беше най-популярното момче в училището. Луда глава, момче, което минава с колелото си през огньове и виси за коленете от клоните на дърветата. Всички момичета го харесваха, освен това беше играчът с най-много хоумръни в мачовете по софтбол. Избираха го първи в отборите толкова често, че в повечето случаи момчетата го правеха капитан само за да избегнат боричкането кой ще привлече Тарби в отбора си. Но сега ръката му висеше в превръзка през шията и той наблюдаваше как Луис се опитва да удари топката.

— Казах, че не го правиш както трябва. Краката ти трябва да са здраво стъпили. И тогава замахваш от таза. Ето, дай да ти покажа.

Тарби се изправи и се приближи към Луис. Грабна бухалката и я вдигна с една ръка, малко се позадъха.

— Добре, отиди там и подай. Просто метни високо топката.

Луис не беше виждал някой да се опитва да удари само с една ръка топка с бухалка. Страхуваше се, че Тарби ще пропусне, ще се ядоса и ще си отиде у дома. С напрегната усмивка метна топката към гумената плоча на батсмана. Тарби замахна и улучи топката. Трак! Бухалката удари топката с кухото хлопане, характерно за сцепените бухалки. Топката се изстреля по права линия към центъра на полето. Можеше да бъде чиста точка.

— Видя ли? И това е само с една ръка. Трябва да се научиш да правиш същото добре с две ръце. Хайде, ще ти подавам.

Луис се отдалечи от могилката на питчъра и пое бухалката от ръката на Тарби.

— Не знаех, че ръката ти е счупена — стеснително каза. — Как се случи?

— Паднах от едно дърво. Висях от коленете си. Надолу с главата като маймуна. Няма нищо. Ще зарасне.

Тарби отиде на могилката. Луис тупна бухалката си по гумената плочка и замахна, както беше виждал да прави Джордж Кел на стадиона „Брегс“ в Детройт. Но когато Тарби хвърли топката, Луис пропусна както обикновено.

Всеки ден през следващите две седмици Тарби се срещаше с Луис след училище и двамата упражняваха батирането. Бавно и постепенно Луис започна да замахва по-добре. Дори успя да удари няколко ниски и силни прави топки. Случваше се обаче нещо още по-важно. Двамата започваха да се сприятеляват. Тарби харесваше шегите на Луис, а Луис установи, че Тарби мрази някои от децата, които и самият той мрази. На Луис му харесваше как Тарби имитира госпожа Фондрайтър — злобна учителка. Тя винаги наричаше съпруга си „Джеролд“, което си беше смешно. Тарби правеше клуп в края на една зелена клонка и се преструваше, че е лорнет. След това поглеждаше през клупчето към Луис и казваше пронизително: „Ама защо ми говориш таквиз неща, Джеролд!“.

След тренировката Луис и Тарби оставаха да кроят и как да се погрижат за Карол Кей Лабърдийн, нахалница от шести клас, на която все й се разминаваше, защото баща й беше член на настоятелството. Обикновено се стъмваше, преди двамата да се сбогуват край пощенската кутия на Главна улица номер 100.

Един следобед в началото на октомври Луис и Тарби бяха на игрището и си подаваха топката. Луис беше задобрял достатъчно, че да подаде на Тарби няколко доста дълги високи топки. Ръката на Тарби още беше гипсирана, но той отклоняваше ниските и улавяше късите и високи топки с такава лекота, все едно си служи с двете ръце.

Луис беше на игрището. Стъмваше се и той трудно виждаше топката, освен това малко му беше доскучало. Стоеше и размишляваше или по-скоро се беше „отнесъл“, както се изразяваше Тарби.

Искаше му се да направи нещо хубаво за Тарби. Нещо хубаво, с което истински да го впечатли и да го направи по-близък от всякога. Може би щеше да убеди чичо Джонатан да направи някой фокус за Тарби. Това със сигурност щеше да свърши работа. Луис се поколеба, защото си спомни как Джонатан се беше определил само като „фокусник“. От онези, дето вадят зайци от шапки и познават коя карта държиш в ръка. Но после призна, че владее и по-сериозни номера…

Луис продължи да размишлява. Е, Джонатан сигурно можеше да го направи. Всеки, който е способен да променя стъклописите по прозорците, би могъл да направи онова, което си беше наумил Луис. Освен това май беше чувал Джонатан да казва, че е правил такова нещо веднъж.

— Ей, Луис! Метнах ти топката преди около шест часа! Да не заспа?

Луис вдигна очи.

— А? Олеле, извинявай, Тарби. Я ми кажи, искаш ли да видиш как чичо ми затъмнява Луната?

Тарби се вторачи в него.

— Какво каза?

— Казах… Ами, хайде стига, да се прибираме, Тарби. Много е тъмно и не се вижда топката. Да вървим и ще ти разкажа за чичо си Джонатан. Той е истински магьосник.

Двете момчета закрачиха под уличните лампи и си подхвърляха топката пътьом. Луис опита да обясни магическите способности на чичо си Джонатан, но усещаше, че не успява да убеди Тарби.

— Човече, не се съмнявам, че чичо ти може да затъмни Луната. Наистина не се съмнявам. Сигурно седи в стаята си и пие бира, а после излиза зад къщата, вторачва се в Луната и човече… тя започва да се върти… и въррртииии. — Тарби се олюля на улицата и забели очи.

На Луис му идеше да го цапне, но знаеше, че Тарби ще го надвие, затова каза само:

— Искаш ли да видиш как го прави?

— Ами да — отговори Тарби подигравателно. — Искам да видя как го прави.

— Хубаво. Ще го помоля довечера. Когато е готов, ще ти кажа.

— Боже, дано да не чакам твърде дълго — подметна саркастично Тарби. — Наистина ми се иска да видя как Дъртия Шкембак затъмнява Луу-наа-таа…

— Престани. Престани да се подиграваш с чичо ми. — Лицето на Луис беше почервеняло, той едва не се разплака.

— Накарай ме — предизвика го Тарби.

— Не мога и ти го знаеш — отговори Луис.

Тарби продължи да повтаря проточено „луу-наа-таа“, докато не стигнаха до кафеникавата пощенска кутия в подножието на Главната улица. Този път на раздяла Луис не каза „довиждане“ на Тарби. Дори не му махна. Когато мина през портата на Главна улица номер 100, беше преодолял гнева си — повече или по-малко — и влезе право вътре да се види с чичо си. Завари Джонатан да подрежда пасианс на масата в трапезарията. Беше сложна игра, която се казваше „Наполеон на Света Елена“, и картите заемаха по-голямата част от мушамата с цвят на слонова кост. Джонатан вдигна поглед и се усмихна, когато Луис влезе в стаята.

— Здрасти, приятел! Как е бейзболът тези дни?

— Май ставам все по-добър — отговори Луис. — Тарби много ми помага. Я кажи, чичо Джонатан, дали няма да можем да направим нещо хубаво за Тарби? Той ми е много добър приятел.

— Разбира се, Луис. Ще го поканим на вечеря. Това ли имаш предвид?

Луис се изчерви и се размърда неловко.

— Ами… да… нещо подобно. Дали след вечеря не може… ами, дали ти не би могъл… да му покажеш как затъмняваш Луната?

Джонатан се вторачи в него.

— Някога казвал ли съм ти, че умея подобно нещо?

— Да. Помниш ли как една вечер се похвали… когато обсъждаше с госпожа Зимърман дали земната магия е по-силна от лунната магия? Ти каза, че лунният магьосник е способен да затъмни Луната когато си пожелае и че ти си лунен магьосник.

Джонатан се усмихна и поклати глава.

— Така ли съм казал? Леле, леле, как се увличам. Я да видим, наистина си спомням как затъмних Луната една нощ през 1932 година. Бяхме на пикник в Уайлдър Крийк Парк. Помня датата, трийсети април, което е Валпургиевата нощ. В тази нощ вещиците и вещерите по цял свят се събират на шумно празненство. Нашето беше събор на Магьосническото дружество на окръг Кафарнъм, но някои от членовете са истински вълшебници. Както и да е, та ти казвах…

— Няма значение — отговори Луис и се обърна начумерен. — Ще кажа на Тарби, че не можеш да го направиш.

— О, Луис! — провикна се Джонатан и хвърли тестето карти на масата. — Не познавам друго момче, което да се обезсърчава толкова лесно като теб. След като съм го направил веднъж, ще мога да го направя отново. Просто не е нещо обичайно. И всичко трябва да е както трябва. Имам предвид на небето.

— О!

— О, я! Веднага щом спечеля тази глупава игра от себе си, двамата с теб ще отидем в библиотеката и ще се допитаме до алманаха. Затова замълчи за малко.

Луис шаваше, кършеше ръце и се взираше в лампата, докато Джонатан приключи с играта. След това двамата отидоха в библиотеката, плъзнаха дървените врати на релефни квадрати и влязоха в прекрасната стая, където миришеше на влажна хартия, пушек от изгоряло дърво и „Тюркменско страшилище“ — личната тютюнева смес на Джонатан. Той премести стълбата до онази част от стената, където се намираха книгите за магия, покатери се и смъкна дебел и прашен том, озаглавен:

Универсален омниум събраникум на Хардести

Вечен календар, датник, алманах и книга на дните

Отгърна на раздела за затъмненията, пресметна нещо наум и каза:

— Извади късмет, Луис. 1948 година е добра за лунни затъмнения. Планетите ще бъдат разположени благоприятно следващия петък. Покани Тарби на вечеря тогава. Ще се подготвя.

Въпросният петък дойде и Луис доведе Тарби на вечеря. Нямаше нищо особено магично в храната, освен че каната с ябълково вино на масата често се оригваше и това се дължеше на факта, че сайдерът се втвърдяваше. След като раздигнаха съдовете, Джонатан помоли Луис и Тарби да помогнат на госпожа Зимърман да изнесе няколко стола от кухнята в задния двор. После той отиде в предния вестибюл и огледа стойката си за бастуни — бяла порцеланова ваза, изрисувана със сини върби и пълна с бастуни с всякакви размери и форми. Някои имаха дръжки от слонова или друга кост, някои бяха здрави и криви стари тояжки от хикория или от клен, а в други се криеха тънки и гъвкави саби. Само един обаче беше вълшебен.

Беше черен и дълъг бастун от много твърдо дърво. В единия му край имаше шип от полиран месинг, а в другия стъклено кълбо с големината на бейзболна топка. В кълбото като че валеше сняг. От време на време през вихъра от снежинки се показваше стар миниатюрен замък. Глобусът светеше с ледена сивкава светлина. Джонатан взе бастуна, претегли го на ръка, пъхна го под мишница и се отправи обратно към кухнята.

В задния двор публиката вече беше готова. Госпожа Зимърман, Луис и Тарби седяха на столове с прави облегалки с лице към поилката за птици. Беше мразовита и ясна октомврийска нощ. Звездите бяха изгрели и голяма пълна Луна се издигаше над четирите бряста в далечния край на Джонатановия двор. Мрежестата врата се затръшна и всички вдигнаха очи. Магьосникът беше пристигнал.

Без да продума, Джонатан отиде от северната страна на къщата. Там до стар зид от пясъчник имаше стар и покрит с мъх варел за дъждовна вода. Джонатан надникна във варела, духна три пъти към тъмната вода и с левия си показалец раздели трептящата повърхност на четири части. След това се наведе над варела и зашепна на чудат език. Тримата зрители не станаха от столовете си — Джонатан им беше наредил да не мърдат от местата си, — но бяха проточили шия и се опитваха да разберат какво прави магьосникът.

Шептенето, странно усилено в отвора на варела, продължи известно време. Луис се въртеше на стола си, но виждаше само тъмния силует на чичо Джонатан и бледото сияние на сивото кълбо на вълшебния бастун. Най-накрая Джонатан се върна при тях. В едната си ръка държеше бастуна, а в другата — тенджера, пълна с дъждовна вода.

— Да не би чичо ти да си мие косата? — прошепна Тарби.

— О, я тихо! — изсъска Луис. — Той си знае работата. Само гледай.

Тарби, Луис и госпожа Зимърман наблюдаваха напрегнато как Джонатан излива тенджерата в поилката за птици. След това се върна до варела с дъждовна вода за още. Топ. Цоп. И пак дойде при тях с нова тенджера. Изля я. И се върна да я напълни за трети път.

Това явно се оказа достатъчно. Джонатан остави празната тенджера и взе бастуна си, който беше облегнал на поилката за птици. Стъклената топка просветна и изпрати лъч прашна сивкава светлина. Лъчът спря върху повърхността на водата в поилката. Джонатан направи някакви знаци над водата с бастуна и отново започна да нарежда.

— Елате да погледнете — каза той на тримата зрители. Те се изправиха и се приближиха към поилката. Водата в плоското и плитко циментово корито беше започнала да се надига и да се вълнува като океан по време на буря. Луис изненадан забеляза да се образуват дори малки бели гребени. След това дълги вълни започнаха да се разбиват безшумно в ръба и върху тревата се разлетяха остри пръски. Джонатан наблюдава известно време заедно с останалите. После изведнъж вдигна бастуна и се провикна:

— Покой! Покой на земните води! Покажи ни кръглия диск на Луната, макар да се е появила на небето горе!

Водата се успокои. Скоро повърхността отново се изглади и по нея се понесе студеното отражение на пълната Луна. И тогава Джонатан направи нещо невероятно. Пред очите на другите той се наведе и взе голям камък от купчината в основата на поилката. След това го вдигна във въздуха, провикна се „Дръпнете се!“ и пусна камъка. Пляс! Навсякъде се разплиска вода и Луис не смогна да се отдръпне навреме, за да не му се намокрят обувките.

Когато водата отново се успокои, Джонатан вдигна камъка и надникна в поилката. Там набраздено и треперливо беше отражението на Луната.

— Още ли си тук? — попита Джонатан ухилен до ушите. — Е, ще я видим тази работа!

Бръкна във водата и извади отражението. Може и да беше някакъв фокус, но студеният леденосивкав диск, който държеше, приличаше на отражението в поилката малко преди това. И наистина, когато Луис надникна във водата, там имаше сам чернилка.

Джонатан вдигна отражението и го завъртя, все едно е чиния. Дискът искреше студено и рязко, блещукаше като току-що навалял сняг. Очите на Луис го заболяха, не можеше да го гледа дълго. С отсечено движение на китката Джонатан запрати диска през двора. Той влетя в тъмния храсталак пред четирите бряста. След това Джонатан с бастун в ръка хукна след диска. Дворът беше дълъг и дори на лунна светлина момчетата и госпожа Зимърман не виждаха какво прави той в другия край.

Изневиделица въздухът се изпълни с нелепото клокане и дрънчене на бамбукови вятърни камбанки. Едни такива висяха от брястовете и Джонатан силно ги беше разклатил. Той вече се връщаше с танцова стъпка през двора, дуелираше се със сенки и нареждаше:

— Ха! Право в мехура на чукундура! И накрая в гърдите му!

Спря пред поилката за птици и пъхна кълбото на бастуна под брадичката си, та лицето му стана като на актьор, осветен отдолу от прожекторите. Бавно повдигна дясната си ръка и посочи към небето.

— Вижте! — провикна се той.

Тримата зрители вдигнаха очи. Отначало не забелязаха нищо необичайно. После черна, катранена и капеща сянка се плъзна бавно над лика на учудената Луна. За нула време Луната потъмня, напълно потъмня, зачерни се, нямаше я дори бледата кафеникава сянка, която отбелязва местоположението й по време на обикновено затъмнение.

В този момент задният двор на чичо Джонатан оживя. Изпълни се с чудати гледки и звуци. Тревата заискри във фосфоресциращо зелено, червени червеи тихо пълзяха между високите стръкове. Странни насекоми нападаха от надвисналите клони на върбата и започнаха да танцуват върху масата за пикник. Валсираха и се кълчеха на трептящата синкава светлина, а музиката, на която танцуваха, макар и едва доловима, звучеше на Луис като „Ръгбъг“ — прочутия фокстрот, композиран от Максин Холистър. Това беше една от мелодиите, които свиреше хармониумът на Джонатан.

Чичо Джонатан се приближи до лехата с лалетата, долепи ухо до земята и се заслуша. Направи знак на останалите да се присъединят към него. Луис доближи ухо до влажната пръст и чу странни неща. Чу шума, който издават червеите при бавното си пълзене, докато разбиват твърди буци с облите си главици. Чу тайните разговори между луковици и корени и дишането на цветята. Луис освен това узна странни неща, без да разбере как точно ги научава. Знаеше, че котка на име Тексако е погребана под мястото, където беше коленичил. Крехкият белезникав скелет бавно се разпадаше там долу, а влажната козина се беше сплъстила и загнила. Момчето, погребало котката, беше заровило наблизо и кофичка за пясък, пълна с миди. Луис не разбра името на момчето, нито кога е заровило котката и кофичката, но съвсем ясно виждаше червено-синята кофичка. Петна кафеникава ръжда разяждаха ярките фигури, а мидените черупки бяха покрити със зеленикав мъх.

След доста време Луис се надигна и се озърна. Тарби беше коленичил до него, долепил ухо към земята и удивено ококорил очи. Но къде беше чичо Джонатан? Къде беше и госпожа Зимърман? Луис май ги забеляза да се движат в далечния край на двора, в сянката на четирите бряста. Потупа Тарби по рамото, посочи и двете момчета мълчаливо се изправиха и отидоха при магьосниците.

Завариха Джонатан да спори с госпожа Зимърман, която не му оставаше длъжна, макар да беше притиснала ухо към земята.

— Видях старата канализация при дъжд — промърмори тя. — Изгубена от поглед през 1868 година, защото чертежите били изхвърлени заедно с отпадъците.

— Е, мисли каквото си поискаш, Къдрава Перуко — каза Джонатан, докато коленичеше да слуша. — Аз твърдя, че е подземен поток. В окръг Кафарнъм е пълно с такива, което ще обясни защо Син-енд-Флеш Крийк е много по-пълноводна на излизане от Ню Зебъди, отколкото на влизане.

— Говориш пълни щуротии, Дебелако — отговори госпожа Зимърман, все още притиснала ухо към земята. — Познавам бученето на водата през тухлен тунел. Кухо, като в изба.

— Като в главата ти ли?

Луис и Тарби притиснаха ухо към земята, но чуваха само нещо подобно на онова, което долавяш, като притиснеш ухо към вътрешната гума, върху която плаваш в езеро. Луис се развълнува. Искаше му се тутакси да обиколи цялата градина, да докосва разни неща, да ги мирише и да ги чува. Вълшебството в задния двор продължи повече от един час. След това фосфоресциращото сияние се превърна отново в предишната обикновена лунна светлина и Луната се понесе високо горе, избавена от всякакви магии.

Докато се прибираха в къщата, Луис попита чичо си дали от полицията няма да се ядосат заради лунното затъмнение. Джонатан се изкиска и го прегърна.

— Не, странно защо, но не се ядосват — отговори той. — Така и не съм сигурен за причината, но може би е защото затъмнението се вижда само в нашия двор.

— Тоест не е истинско ли?

— Разбира се, че е истинско. Нали го видя? Само че проблемът с човешките същества е, че виждат само със собствените си очи. Ако можех да бъда двама човека, щях да разположа другия си аз в другия край на града, за да проверя дали затъмнението се вижда и оттам.

— Защо не помолиш госпожа Зимърман да отиде да погледне?

— Защото тя ще се ядоса. Иска да участва във всичко. Нали така, Сливко?

— Точно така. А в момента ми се иска да участвам в пиршество с шоколадови бисквити. Защо не дойдете всички у дома?

И точно това направиха. Луис се зарадва на възможността да се изфука с къщата на госпожа Зимърман пред Тарби. Не беше импозантна къща, изобщо не. Обикновена двуетажна постройка със закрита веранда. Обаче беше пълна с чудати предмети, повечето от тях пурпурни. Госпожа Зимърман си падаше по пурпурния цвят. Килимите, тапетите, пътеките по стълбите й, тоалетната й хартия и дори сапунът в банята й бяха пурпурни. А също голямата сюрреалистична картина на дракон в дневната й. Беше нарисувана специално за нея от френския художник Одилон Редон.

Докато хрупаха бисквитите, пиеха млякото си, обикаляха и разглеждаха пурпурните вещи в къщата на госпожа Зимърман, Луис забеляза, че Тарби се е смълчал. Щом стана време да си тръгва, приятелят му се ръкува с Джонатан, забол очи в килима, а на госпожа Зимърман промърмори: „Благодаря за бисквитите“ толкова тихо, че можеше и да не го разберат. Луис го изпрати до входната врата. Поведението му беше странно, обикновено Тарби беше гласовит и дързък дори пред възрастни хора.

— Благодаря за фокусите — каза Тарби, докато се ръкуваше с Луис със сериозно изражение. — Беше страшничко, но забавно. Вземам обратно всичко, което наговорих за чичо ти. Е, до скоро. — И с тези думи заприпка надолу по склона.

Луис се загледа подире му, тревожно свъсен. Надяваше се Тарби да е прекарал добре. Повечето хора не обичат да им доказваш, че грешат, дори ако са се забавлявали. Тарби беше популярно момче и беше свикнал да бъде прав за всичко. А се беше оказало, че бърка за магическите способности на Джонатан. Какво щеше да прави сега? Луис не искаше да изгуби единствения си приятел.

4

Беше последната седмица на октомври и ръката на Тарби беше почти оздравяла. Луис го виждаше все по-рядко. Все още го чакаше на бейзболното игрище зад училището и понякога Тарби се появяваше, но друг път не.

Разбира се, не можеше да се очаква на Тарби да му е интересно да подава и хваща топки по това време на годината. Футболният сезон вече започваше. Луис виждаше приятеля си да играе футбол с другите момчета от училището. И разбира се, Тарби винаги беше куотърбек. Хвърляше дълги пасове, реализираше точка в крайната зона и изпълняваше номера като „Статуя на свободата“.

Луис мислеше да опита да се включи в някой футболен мач, но помнеше какво се случи в Уисконсин. Когато някой понечеше да нападне през централната линия към него, той падаше на земята и закриваше главата си с ръце. Не можеше да улавя пасове и ако се опиташе да ритне топката, обикновено я удряше с коляно. Може би, ако станеше много добър на бейзбол, щеше да убеди Тарби следващата година да го научи да играе и футбол.

Само че без Тарби нямаше да напредне много в бейзбола. Всъщност напоследък не учеше много дори с помощта на Тарби. В редките случаи, когато се появеше да играе с Луис, той като че бързаше да приключи играта. Луис съзнаваше, че го губи, но още не беше измислил как, за бога, да го задържи.

Един съботен следобед, когато двамата се мотаеха в гробището, на Луис му хрумна нещо. Красивото старо гробище на Ню Зебъди се намираше на висок хълм непосредствено извън града. Имаше красиво гравирани надгробни плочи с плачещи жени, облегнати на урни, и купидони, които гасят факли. Имаше колони, изработени така, че да изглеждат строшени, имаше и други, на върха с ръце, сочещи нагоре. На детските гробове тук-там бяха поставени малки надгробни плочи с формата на агнец. Някои бяха тук толкова отдавна, че се бяха изтъркали и превърнали в мръсни бели буци, които приличаха на Луис на калъпи сапун.

Един ден Луис и Тарби разглеждаха парцел, където всички надгробни плочи бяха изваяни да изглеждат като дърво. На всеки гроб имаше малък гранитен пън с кора, пръстени и дупки от чепове. Бордюрът на парцела беше като надгробните плочи, а в средата се издигаше прекършено дърво от камък. Върхът му беше назъбен, все едно го беше ударила мълния, а един каменен кълвач беше забил клюна си в реалистично издяланата кора на дървото. Луис и Тарби си играеха в тази каменна гора от известно време, но вече им омръзваше. Слънцето, червено като доматеното слънце на стъклописа на Джонатан, залязваше между два криви бора. Луис потрепери и дръпна ципа на якето си.

— Хайде да отидем вкъщи — предложи той. — Госпожа Зимърман ще ни направи какао и ще ти покажа истинско вкаменено дърво. Чичо ми го намерил в истинска вкаменена гора някъде на запад.

Тарби изглеждаше отегчен, но и малко лошичък.

— Че на кого му се ходи в къщата на стария ти чичо? Шантаво място, ако ме питаш. И защо старата госпожа Зимърман постоянно кисне там? Май имаме влюбени гълъбчета. — обгърна с ръце каменното дърво и започна да го целува шумно. На Луис му се доплака, но успя да сдържи сълзите.

— Сигурно… мислиш, чичо може само да затъмнява Луната — каза той. Прозвуча глупаво, но не му хрумна какво друго да каже.

Тарби май се заинтригува, но някак отегчено.

— А какво друго може? — попита той.

Луис не проумяваше защо каза, каквото каза. Просто му хрумна.

— Чичо може да възкресява мъртвите.

Тарби направи салто над един от каменните пънове.

— Да бе, как не — изсумтя той. — Гледай сега, чичо ти е фалшименто. Онази нощ направи да изглежда, все едно Луната е угаснала и се случват всякакви други неща, но всъщност ни беше хипнотизирал. Татко ми каза, че най-вероятно е станало така.

Луис го погледна.

— Нали обеща да не казваш на никого какво сме направили? Помниш ли, обеща!

Тарби отмести поглед.

— Е, добре де, май обещах. Извинявай.

Двамата се умълчаха за дълго. От слънцето беше останало само бледо червеникаво сияние. Беше излязъл нощен вятър и полюшваше високата трева около гробовете. Накрая Луис се изправи и заговори. Гласът му извираше дълбоко от гърлото:

— Ами ако аз съживя някой мъртвец?

Тарби го погледна и се изкиска:

— Е, това вече ще е забавно. Представям си те как тичаш по Главната улица посред нощ, защото те е погнал призрак. — Стана и размаха ръце. — Уууу-ууу! — нададе вой той. — Аз съм тайнствен призрааак! Ууу-ууу!

Лицето на Луис пламна.

— Искаш ли да видиш как го правя?

— Ами да, искам. Кога?

— Ще ти кажа — отговори Луис, макар да нямаше никаква представа какво ще прави, нито кога, нито как. Знаеше само, че трябва да опита, ако иска да запази единствения си приятел в Ню Зебъди.

През седмицата преди деня на Вси светии Луис прекарваше много време в кабинета на чичо си. Обикновено нямаше проблем да разглежда книгите в библиотеката, но ако Джонатан знаеше какво търси сега, щеше да го спре. Луис прекрасно го съзнаваше, затова винаги чакаше Джонатан да отиде на гости, да излезе да събира листата или да връзва царевични снопи в градината. Когато беше сигурен, че никой няма да го безпокои, плъзгаше ореховите врати, влизаше на пръсти в кабинета и преместваше стълбата до онази част на библиотеката, където бяха книгите за вълшебства на чичо му. Джонатан беше му забранил да разглежда тези книги без негово разрешение, затова момчето се чувстваше много виновно. Въобще изпитваше вина за цялата история. Обаче въпреки това продължи.

Разглеждаше всички странни стари книги с техните пентакли и пентаграми, анаграми, талисмани, заклинания и дълги заклинания, напечатани със староанглийски букви. Най-голямата част от времето си обаче отдели на голяма черна книга с кожена подвързия, озаглавена „Некромантия“. Това се оказа вид магия, свързана с призоваване на духовете на мъртвите. Фронтисписът на книгата беше гравюра, изобразяваща д-р Джон Дий, личния астролог на кралица Елизабет I на Англия, докато заедно със своя помощник Майкъл Кели призовава духа на мъртва жена в двора на английска църква в полунощ. Двамата мъже стояха в тебеширен кръг, нарисуван на земята. Периферията на кръга беше заета от странни символи и думи. Точно извън магическия кръг кръжеше фигура с дълга нощница. На главата й имаше странно боне с къдрички, с каквито навремето погребвали покойните жени. Луис все се връщаше на илюстрацията, защото тя го плашеше. Обаче прочете и всичко останало в книгата. Прочете го и запомни някои заклинания. Дори си прерисува една пентаграма и съпътстващото я заклинание на лист хартия и го пъхна в джоба си.

Денят на Вси светии се оказа мрачен и ветровит. Луис седеше до прозореца в стаята си и гледаше как вятърът смъква от дърветата и малкото останали нащърбени кафяви листа. Чувстваше се уплашен, защото беше обещал на Тарби да се срещнат на гробището в полунощ, та двамата заедно да призоват духа на някой мъртвец. Или поне да опитат. Луис се съмняваше, че ще се получи, и дори донякъде се надяваше да стане така.

Бяха набелязали гроба. По-скоро гробница, вдълбана отстрани в склона, на който беше построено гробището. Луис не знаеше кой е погребан там. Тарби също. Нямаше дори име на вратата. Но каквото и да беше името, вероятно започваше с „О“, защото тази буква се мъдреше в триъгълника над тежката и стара каменна арка. Беше особено „О“ и изглеждаше ето така:

На вечеря Луис беше много мълчалив. Което беше необичайно, защото обикновено дърдореше за какво ли не, особено за неща, от които изобщо не разбираше. Джонатан го попита дали е добре и Луис отговори, че да, разбира се, добре бил, не си ли личало. Джонатан и госпожа Зимърман се спогледаха притеснено и отново се вторачиха в него изпитателно, но Луис продължи да се храни с наведена глава. След вечеря избута стола си назад и оповести, че няма да ходи да обикаля за „пакост или лакомство“, защото вече бил голям.

— Това означава ли, че няма да дойдеш у дома на понички и ябълково вино? — попита госпожа Зимърман. — Защото, ако е така, ще се появя в полунощ до леглото ти като възкръсналия труп на Ухилената Гризелда. Страховита гледка.

Луис вдигна поглед. Изражението му беше налудничаво, но той някак съумя да разтегли устата си в усмивка.

— Не, госпожо Зимърман. Не бих пропуснал вашите угощения с понички и сайдер. За нищо на света. Обаче сега трябва да се кача в стаята си и да дочета една от книгите на Джон Л. Стодард. Стигнал съм до най-вълнуващата част. — Скокна от мястото си, извини се и хукна нагоре по стълбите.

Джонатан погледна госпожа Зимърман.

— Имам чувството, че е намислил нещо.

— Ура за твоята бърза като мълния мисъл — каза тя. — Разбира се, че е намислил нещо, а аз пък имам чувството, че ще разберем какво чак когато приключи.

— Може би — съгласи се Джонатан и запали лулата си. — Обаче не ми се вярва Луис да се е забъркал в неприятности. И със сигурност няма да го пека на шиш като зъл пастрок. Все пак ми се иска да знам какво му се върти в главата.

— Аз също — замислено отбеляза госпожа Зимърман. — Дали не е свързано с Тарби? Ръката на момчето се оправи и той сигурно скоро ще се върне да играе с другите деца. А Луис ще остане сам.

Джонатан се почеса по брадичката.

— Да, може би е така. Ще поговоря с него. А, между другото, забеляза ли, че часовникът се чува по-силно? — Постара се да прозвучи нехайно, но госпожа Зимърман прочете в очите му какво става.

— Да — отговори тя и направи искрено усилие да се усмихне. — И аз го чувам. Може би, ако не му обръщаме внимание, просто ще утихне. И преди се е случвало. Едно е сигурно: нищо хубаво няма да стане, ако започнеш да върлуваш из къщата с железен лост, да отпаряш ламперията и да надничаш между дъските на дюшемето.

— Май не — въздъхна Джонатан. — Но пък може с постоянство да намеря проклетото нещо. От друга страна, това ще означава да изтърбуша къщата, а не съм готов да го направя. Не и докато не ми се изясни по-добре, че часовникът е нещо, което може да ни навреди. Засега само предполагам. Предполагам дори, че става дума за истински, материален часовник, а не за някакъв фокус, заложен от стария Айзък Изард, за да подлудява хората.

— Най-добре не мисли за това — отбеляза госпожа Зимърман. — Поне докато не се наложи. Не можеш да се подготвиш за всички беди, които може да се случат в нашия страшен свят. Ако дяволът се появи или разберем, че краят на света предстои, ще предприемем нещо.

— Хмммм. Ще се скрием в избата. Хайде, да измием съдовете.

Луис слезе от стаята си в десет часа и отиде в съседната къща на понички и ябълково вино. Джонатан и госпожа Зимърман го чакаха в трапезарията. Имаше голяма дъбова маса в единия край на продълговато помещение, застлана с чиста карирана покривка. Върху масата беше сервирана кана със сайдер и чиния понички, поръсени с пудра захар — „пържени тортички“, както ги наричаше госпожа Зимърман. В другия край на стаята в камината пращеше пурпурен огън. Пурпурни сенки се стрелкаха по килимчето пред камината и по полицата отгоре, а пурпурният дракон на рисунката сякаш се гърчеше и извиваше. Изглеждаше наистина много свиреп.

— Добър вечер, Луис — поздрави Джонатан. — Дръпни си стол и се залавяй.

След като Луис хапна две-три понички, които прокара с четири големи чаши сайдер, Джонатан оповести, че забавлението тази вечер ще бъде исторически илюзии или известни сцени от миналото. Попита Луис коя сцена от миналото най-много би желал да види.

Племенникът му отговори незабавно:

— Искам да видя разгрома на Испанската армада. Не баталните сцени, защото четох за тях при Джон Л. Стодард. Обаче той не обяснява какво се е случило, след като трябвало да заобиколят цяла Англия и Шотландия, за да се приберат у дома. Искам да видя тази част.

— Много добре — съгласи се Джонатан. — Хайде да седнем край огъня.

Преместиха се пред камината, където ги очакваха три големи удобни стола. Когато се настаниха, Джонатан насочи лулата си към двете електрически свещи върху полицата над камината. Светлината им бавно започна да намалява. Свещите примигнаха и угаснаха. След това същото се случи с крушките на полилея над масата. Светлините в къщата угаснаха като в театър. Луис усети гъдел в ноздрите си и върху езика — мирис и вкус на сол. Мъгливи зърнисти пориви изпълниха стаята и момчето се озова право на един тревист нос. Джонатан беше от лявата му страна, а госпожа Зимърман от дясната. Пред тях се мяташе и вълнуваше студено сиво море.

— Къде сме? — попита Луис.

— Намираме се на Джон О’Гроутс — обясни Джонатан, — най-северната точка на Шотландия. Годината е 1588-а и ето там е армадата, по-точно каквото е останало от нея. Трябва ти телескоп, за да ги видиш.

— Телескоп ли? — попита Луис и тогава си даде сметка, че стоят на малка каменна платформа зад извита стена, висока до кръста. Такива стени има край наблюдателните площадки около живописни забележителности в държавните паркове. Луис се наведе и се взря в малка картичка, на която пишеше:

Виж Армадата

Последен шанс тази година.

Пусни пет шилинга, моля.

Джонатан потършува в джоба на жилетката си и извади две големи сребърни монети. Подаде ги на Луис. Бяха половин крона и всяка беше на стойност два и половина шилинга от старите британски пари. Луис пъхна монетите в процепа. Чу се бръмчене. Той долепи око до телескопа и погледна.

Отначало видя млечнобяло размазано петно, но след като позавъртя колелцето за фокусиране, различи няколко големи галеона, които мъчително пореха вълните. Платната им бяха увиснали и съдрани, а разпокъсаният такелаж се ветрееше бясно на вятъра. Дългите редици портове бяха плътно затворени заради бурното море и Луис забеляза кръпки по корпуса на три-четири кораба. През средата на единия натежал корпус минаваше дебело въже, може би за да го удържа.

Пред очите на Луис вълните подмятаха корабите. Вече виждаше високите им украсени кърми. Светци, епископи и дракони служеха като опора на позлатените рамки на прозорците или се мъдреха в украсените с волути ъгли. Луис забеляза, че ръцете или главите на някои статуи липсват. Един начумерен епископ носеше митрата си, килната екстравагантно.

Луис завъртя телескопа. Вече гледаше чудат нисък мъж. Той крачеше по квартердека на най-големия и видимо най-богат, но и най-силно пострадал кораб. Носеше черна наметка, която едва стигаше до коленете му, и целият трепереше. Мустаците му бяха дълги и печално увиснали, а мъжът изглеждаше силно разтревожен.

— Кой е онзи човек на най-големия кораб? — попита Луис.

— Това е херцогът на Медина-Сидония — обясни Джонатан. — Той е Главен капитан на океана и морето, което означава, че е командир на армадата. На цялата надупчена и потъваща поразия. Обзалагам се, че в момента му се иска да си беше у дома.

На Луис му дожаля за клетия херцог. Когато четеше Джон Л. Стодард в леглото предната нощ, му се искаше да е там, в Ирландско море и Ламанша, и да командва някой як английски галеон. Щеше да изпраща залп подир залп във флагманския кораб на херцога, докато не го потопи. Сега обаче му се искаше да има как да помогне на този човек.

Докато стоеше умислен, Джонатан го потупа по рамото и му посочи нещо, което момчето виждаше за пръв път. Върху стената имаше оръдие. 24-фунтово месингово оръдие с дървен стъпаловиден лафет и въжета, които свързваха халки в основата на лафета с халки в стената. Въжетата придържаха оръдието да не се търкулва надолу по склона след стрелба.

— Хайде, Луис — усмихнато го подкани Джонатан. — Стреляй по Армадата. Нали това ти се иска да направиш? Оръдието е заредено и готово за стрелба. Давай!

Луис изглеждаше така, сякаш всеки момент ще му призлее. В очите му бликнаха сълзи.

— О, не, чичо Джонатан! Горкият херцог е там! Не може ли да направим нещо за тях?

Джонатан го погледна и потри брадичка.

— Знаеш ли — поде бавно той, — за момче, което обича да си играе на обсади и битки, си забележително миролюбив. Поне в лицето на истинската битка. За твой късмет обаче това не е истинско, а е само илюзия, както вече май стана дума. Всъщност все още сме в дневната на госпожа Зимърман с масата в единия край и пурпурния огън в другия. Ако пипнеш скалата ей там, страшно ще ти заприлича на кресло. Херцогът и корабите му там са по-нереални от пушек и прах, оръдието също. Хайде, стреляй.

Луис грейна. Щеше да бъде забавно. Най-неочаквано се появи войник, облечен като охраната на Лондонската кула. Подаде му пушещ фитил на дълга пръчка. Луис го допря до запалителния отвор. Буум! Оръдието отскочи назад, но въжетата го удържаха. Разнесе се парлив пушек. Джонатан, който се бореше за достъп до платения телескоп с госпожа Зимърман, каза:

— Според мен… о, стига, Флорънс, намери си откъде да гледаш… според мен да, разкъса им форб-рам-лисела.

Луис остана доволен, макар да нямаше ни най-малка представа какво е форб-рам-лисел. Войникът презареди оръдието и Луис стреля отново. Този път катурна дървен епископ от пищната украса на юта. Стреля още няколко пъти, после Джонатан даде знак и нагоре по хълма дотича друг войник, който носеше ведро, пълно с цвъртящи и нажежени до червено снаряди — „горещи картофи“, както ги наричали елизабетинските моряци.

Двамата войници заредиха оръдието. Най-напред изсипаха бъчвичка барут. След това натъпкаха мокро кече, та гюлето да не възпламени барута. Накрая пъхнаха гюлето. То засъска и вдигна пара, когато докосна кечето. Луис отново допря фитилния запалител и оръдието отскочи назад. Проследи с поглед как гюлето изфуча към галеона на херцога. Приличаше му на безумно умалено подобие на пълна Луна преди есенното равноденствие. Когато гюлето удари кораба, той се запали. Херцогът с увиснали мустаци отплава към небето, свирейки на арфа и възседнал поничка, поръсена с пудра захар. А Луис, Джонатан и госпожа Зимърман се върнаха в трапезарията край огъня.

— Е! — поде Джонатан и потърка ръце. — А сега какво искаш да видиш?

Луис се позамисли. Беше толкова развълнуван и щастлив, че почти беше забравил какво трябва да направи по-късно през нощта.

— Искам да видя битката при Ватерло.

Джонатан размаха лулата си и лампите отново се затъмниха. Този път се оказаха на кален склон някъде в Белгия. Беше 1815 година. Валеше — упорит и димящ ръмеж, който наполовина закриваше високия хълм срещу техния. В долината долу се виждаха малки червени квадрати. Пред очите им сини стрели се забиха в квадратите, вдлъбнаха ги, превърнаха ги в успоредници, трапецоиди и ромбове, но не ги разкъсаха. Облачета пушек излетяха от отсрещния склон. Заприличаха му на гъби. Зад себе си видя как изригват гейзери от пръст и каменни отломки.

— Артилерията на Наполеон — спокойно отбеляза Джонатан. Още гъби изникнаха от тяхната страна на хълма, когато Уелингтън отговори със своите оръдия. Горе избухнаха ракети: зелени, сини, съскащо бели, и разбира се — прелестно пурпурни. В долината се вдигнаха знамена, клюмнаха, вдигнаха се и отново паднаха. Луис, Джонатан и госпожа Зимърман наблюдаваха всичко иззад ниска стена, която много приличаше на зида на Джон О’Гроутс.

След сякаш много дълго време Луис забеляза фигура от дясната им страна. Висок и слаб мъж с накривена шапка и фрак. Момчето веднага го позна. Уелингтън. Изглеждаше точно като в „История на света“ от Джон Кларк Ридпат.

Уелингтън огледа хоризонта с телескопа си. След това печално щракна да го затвори и извади часовника си. Той приличаше на часовника, който госпожа Зимърман носеше на верижка, и дрънна осем пъти. Уелингтън завъртя очи към небето и с ръка на сърцето каза сериозно:

— Ох, или Блюхер, или нощта!

— Защо каза това, чичо Джонатан? — попита Луис. Беше разглеждал илюстрациите в книгата на Ридпат, но не беше чел описанието на битката.

— Блюхер е пруски генерал, който се притича на помощ на Уелингтън — обясни Джонатан. — Наполеон изпратил Круши да държи Блюхер надалеч.

Луис се изкиска:

— Ама как така „круши“?

— Човекът се казва Груши — строго отбеляза госпожа Зимърман. — Френско име, само прилича на „круши“. Дебелоушко прекрасно го знае, ама се прави на интересен. Е, Джонатан, според теб Уелингтън ще спечели ли битката?

— Не знам, Флорънс. Ще видим.

Тъй като беше илюзия, създадена от Джонатан, а не истинската битка, а и тъй като тази вечер беше в особено настроение, той реши за разнообразие да спечели Наполеон. Нощта се спусна шумно, все едно книга пада от библиотеката, но Блюхер не се появи. Сините стрели се врязаха в червените квадрати, разцепиха ги, накъсаха ги на парчета. Сетне сините стрели се превърнаха във войска, която настъпваше нагоре по склона, армия от високи мъже с шапки от меча кожа, които ги правеха още по-високи. Имаха дълги черни мустаци и носеха мускети с нанизани щикове. Настъпваха към Уелингтън, който беше ядосан и зачервен. Свали си шапката и я стъпка. Хвърли часовника си на земята и стъпка и него.

— Ухааа! — извика. — Проклето Гринуичко време! Много проклето! Искам да се прибера у дома веднага.

При тези думи сцената се промени, Луис, Джонатан и госпожа Зимърман се върнаха обратно до греещия огън в полутъмната трапезария. Пурпурният порцеланов часовник отмери единайсет металически удара. Цялото представление беше отнело само един час.

Джонатан се изправи, протегна се и се прозя, и предложи всички да си лягат. Луис благодари на госпожа Зимърман за приятното гостуване и се прибра у дома заедно с чичо си. Качи се горе да си ляга, но не заспа.

5

Луис лежеше с дрехите под завивката, докато светещите стрелки на новия му часовник „Уестлок“ върху нощното шкафче пълзяха към полунощ. В стаята беше тъмно. Сърцето му биеше до пръсване и той не спираше да си повтаря: „Ще ми се да не се налага да го правя. Ще ми се да не се налага да го правя“.

Потърси в джоба си листчето, на което беше прерисувал вълшебния кръг. В другия си джоб беше пъхнал голямо парче жълт тебешир. Ами ако чичо Джонатан влезеше в стаята му да провери дали всичко е наред? Трябваше просто да придърпа завивката до брадичката си и да се престори на заспал. Тик-так-тик-так. На Луис му се искаше вече да е другата седмица и той да не е давал на Тарби глупавото си обещание. Затвори очи и се вторачи във фигурите, които се образуваха от вътрешната страна на клепачите му.

Минутите летяха. Изведнъж Луис се надигна в леглото. Отметна завивката и се вторачи в часовника. Показваше дванайсет и пет! Беше обещал да се срещне с Тарби в гробището в полунощ, а ето че щеше да закъснее! Какво можеше да стори? Тарби нямаше да го чака. Щеше да се прибере и утре да разкаже на всичките си приятели, че Луис го е хванало шубето!

Луис потърка лицето си и се опита да поразсъди. Гробището се намираше на върха на дълъг хребет, който се извисяваше от другата страна на Уайлдър Крийк Парк. За да стигнеш до пътя нагоре по хребета, изминаваш осемстотин метра извън града. Разбира се, имаше и пряка пътека, но Луис не възнамеряваше да тръгва по нея. Сега обаче нямаше друг избор.

Бавно и предпазливо се смъкна на пода. Коленичи и затършува под леглото за фенерчето си. Беше дълго и старомодно с жлебове на дръжката и с голяма кръгла лампа в края. Металът беше студен и хлъзгав в дланта му. Извади от дрешника дебелото си яке и го облече. Горе на гробището щеше да бъде студено.

Отвори вратата на спалнята. В коридора беше тъмно, както обикновено, а от съседната стая се чуваше хъркането на чичо Джонатан. Луис се почувства ужасно. Все едно му се гадеше. С цялото си сърце копнееше да се втурне в стаята на Джонатан, да го събуди и да му разкаже за приключението, което му предстоеше, и защо се беше забъркал в него. Нищо подобно не направи обаче. Вместо това прекоси коридора и отвори вратата към задното стълбище.

Бързо стигна до другия край на града. Когато видя табелата в края на Ню Зебъди, той потърси край пътя малкото дървено стълбище, което водеше надолу към чакълестия бряг на парка „Уайлдър Крийк“. Река Уайлдър беше относително плитка на това място, затова Луис просто прецапа отсреща. Ръцете му бяха потни и той за малко да се врътне и да се върне у дома.

Пред него беше хълмът на гробището. Имаше висок и плосък хребет, прекъснат на две места от тесен черен път. Не беше трудно да се покатериш — децата от Ню Зебъди сновяха нагоре-надолу всекидневно през лятото. Обаче на Луис, който се страхуваше от високото, му изглеждаше като връх Еверест.

Вдигна поглед към тъмното възвишение и преглътна няколко пъти. Може би ако поемеше по дългия път… не, вече беше закъснял и Тарби можеше да се отегчи и да се прибере. А Луис изобщо не искаше да остава сам-самичък на гробището посред нощ. Стисна силно фенерчето си и започна да се катери.

Спря на първата площадка. Дишаше учестено и предницата на якето му беше станала вир-вода. Имаше черни петна на коленете на панталона си и в едната му обувка беше влязла клонка. Още две площадки. Луис стисна зъби и продължи.

На върха на хълма падна на колене и се прекръсти няколко пъти. По лицето му се стичаше пот, усещаше как сърцето му бие. Е, беше успял. Не беше огромна победа, защото Тарби вероятно се изкачваше до хребета за една десета от времето, което му беше отнело на него. Но поне беше успял.

Луис се озърна. Намираше се до широка алея между две редици върби. Голите им клонки се поклащаха на вятъра и той потръпна. Стана му студено и се почувства много самотен. В далечния край на алеята проблясваше сивата порта на гробището. Луис се запъти към нея.

Гробищната порта беше масивна каменна арка, богато гравирана. На трегера пишеше:

Последната тръба ще затръби

и

мъртвите ще възкръснат нетленни.

Луис побутна скърцащата метална порта и закрачи бързо покрай редиците бели надгробни плочи. Гробницата се намираше от другата страна на хълма, откъм дълбоката долина отвъд града. Неголям тесен път водеше надолу към каменна платформа пред вратата на гробницата. Къде беше Тарби?

Докато се озърташе, някой се обади:

— Бау!

Луис едва не припадна. Разбира се, оказа се Тарби, скрит в сянката на каменната арка пред гробницата.

— Здрасти! Доста се забави — каза Тарби. — Къде беше?

— Изкачването ме затрудни — отговори Луис, печално загледан надолу към мокрите си и мръсни панталони.

— На дебеланковците винаги им е трудно да се катерят — каза Тарби. — Що не поотслабнеш?

— Хайде да вървим да правим каквото имаме да правим — подкани го Луис. Чувстваше се потиснат.

Напуканата и покрита с мъх каменна плоча на входа на гробницата вече попадаше в сянката на хълма. Всичко край нея беше обляно от лунна светлина. Луис включи фенерчето и плъзна бледия лъч по грозните железни врати. Бяха овързани с тежка верига и заключени с голям катинар със сърцевидна форма. Луис плъзна лъча нагоре. На корниза забеляза някакво странно „О“. Вятърът беше утихнал. Навсякъде беше притихнало. Луис подаде фенерчето на Тарби и приклекна. Извади листчето и тебешира. Нарисува голям кръг и после по-малък вътре в него, ето така:

Тарби държеше фенерчето стабилно, докато Луис запълваше бордюра на вълшебния кръг със символи от листчето си. След като начерта с тебешир и последния странен символ, му остана празно място. Беше чул в книгата на Джонатан, че трябва да запълниш пространството с името на покойника. Само че той не го знаеше.

— Ами, не виждам никакви мъртъвци — каза Тарби.

— Не съм приключил — възрази Луис. — Трябва да напишем тук името.

Тарби доби възмутено изражение:

— Искаш да кажеш, че не го знаеш?

— Не го знам — въздъхна Луис. — Може би ако, ако поседим минутка-две, ще си го спомним.

Двамата коленичиха мълчаливо пред входа на гробницата. Мъртвите листа на дъба наблизо се разшумолиха от внезапен порив на вятъра. Минутите се нижеха. Главата на Луис беше съвсем празна. А после, кой знае защо, той грабна тебешира.

— Насочи фенерчето надолу — каза.

Бавно и внимателно написа едно име. Интересното беше, че изобщо не мислеше за име. Като че ли някой друг направляваше ръката му. След последно изтегляне на тебешира надолу той изписа думата „Селена“. Необичайно име. Луис не познаваше никой на име Селена. Дори не беше сигурен, че го произнася правилно. Но ето на.

Изправи се със смачканото листче в ръка и започна да напява пискливо и напрегнато: Аба бебе хачабе…

После спря. Тарби, коленичил до него, хвана ръката му и стисна силно. Дълбоко от вътрешността на гробницата се разнесе звук. Бууум! Дълбок и еклив звук. Металните врати се разтресоха като блъснати силно отвътре. Веригата се разхлопа и на плочника се чу едно дрън. Катинарът беше паднал. Пред погледа на коленичилите и ужасени момчета се появиха две ледени сивкави светлинки. Те кръжаха и танцуваха пред вратите на гробницата, които вече бяха открехнати. И нещо черно — по-черно от нощта, по-черно от мастило, разлято във вода — се запроцежда от пролуката между вратите.

Тарби разтърси Луис и стисна ръката му още по-силно.

— Бягай! — кресна той.

Претъркулиха се през рида и се запремятаха надолу по склона. През част от времето Луис се плъзгаше по корем и корени дращеха лицето му. Мъчеше се да се хване за мократа и хлъзгава трева, но не успяваше. Търкаляше се надолу, после се суркаше по гръб. Камъни дращеха лопатките му и удряха тила му. И после се озова седнал на черния път, разтреперан, уплашен и аха да повърне.

Луната се показа иззад тънко було от облаци и се вторачи надолу към Луис, като че ли и тя беше уплашена. Тарби се беше проснал близо до него в една буренясала канавка. Той се изправи бързо, погледна нагоре по склона и подръпна ръката на Луис:

— Хайде! Да се махаме от тук! Това нещо може да ни погне. О, хайде де! Моля те, идвай!

Луис беше зашеметен и потресен, но се изправи и последва Тарби още по-надолу по склона, после още по-надолу. Нагазиха в реката и не след дълго се озоваха на чакълестия път обратно към Ню Зебъди.

Докато крачеха, Луис току спираше разтреперан, но Тарби му нареди да престане.

— Не мога — отговори Луис прималял. — Видя ли го? Беше ужасно!

— Не знам какво да кажа — отговори Тарби намусено. — Може да е било заради лунната светлина или нещо такова.

Луис се опули насреща му. Ама шегуваше ли се Тарби, или се опитваше да отрече пред самия себе си, че е видял, каквото е видял. Луис не знаеше, а и не даваше пет пари. Знаеше само, че не е на себе си от страх.

Промъкна се обратно в къщата малко преди три през нощта. На пръсти се качи по задните стълби, увери се, че чичо му спи — така беше, — и тихо отвори вратата на стаята си. Също толкова тихо я затвори зад гърба си. След това бавно се зае да съблича мокрите и мръсни дрехи, направи ги на топка и ги захвърли в тъмен ъгъл на дрешника си. Къде беше фенерчето? Може би Тарби го беше взел. Щеше да си го прибере по-късно. А що се отнася до дрехите, можеше да ги почисти и без Джонатан да разбере.

Луис си легна. Помъчи се да заспи, но затвореше ли очи, виждаше само двата изгарящи кръга светлина. Най-сетне се унесе, но сънува необикновен сън. Стрелки на часовници и кости на скелети го преследваха из висока каменна гробница. Събуди се стреснат и за момент му се стори, че в стаята му и дори в цялата къща звучи силно тиктакане.

Обработка: viper, 2018

6

На следващата сутрин, когато Луис слезе на закуска, чичо Джонатан четеше статия на първа страница на нюзебъдиския „Кроникъл“. Тласкано от любопитство, момчето се наведе над рамото му и ето какво прочете:

ГРОБНИЦА, ОСКВЕРНЕНА ОТ ВАНДАЛИ

Търсят се отговори за едно безумно деяние

Предната нощ вандали проникнали в гробницата на стария Изард в гробището на Оукридж. Вратите на гробницата са намерени открехнати, а катинарът лежал строшен върху плочите. Инцидентът по печален начин осквернява празнуването на Хелоуин, преминало иначе без прояви на вандализъм и неоправдана разрушителност. Какво са се опитвали да постигнат тези човеци вампири, остава, за късмет, неразбираемо, но нека се надяваме…

— Добро утро, Луис — каза Джонатан, без да вдига поглед. — Добре ли спа?

Луис пребледня. Знаеше ли Джонатан?

Госпожа Зимърман седеше от отсрещната страна на масата и хрупаше любимата си зърнена закуска „Чириос“.

— Пише ли, дали са опитали да отворят саркофага? — попита тя.

— Не, не пише — отговори Джонатан. — Вероятно пазачът просто е затворил вратата и отново е щракнал катинара. Не го виня. И на мен хич не ми се иска да надникна в гробницата на стария Айзък Изард.

Луис седна. Твърде много неща му се въртяха в главата и се опитваше да ги подреди.

— Аз… аз съм ходил в гробището няколко пъти с Тарби, чичо Джонатан — каза той предпазливо, — обаче не съм виждал гробница, на която да пише „Изард“.

— Ами той не искаше на гробницата да пише името му. Когато я построи за тялото на съпругата си, доведе каменоделец, който издълба фамилното име и една омега.

— Омега ли? — попита Луис. — Какво е това?

— Последната буква от гръцката азбука, която се използва често от магьосниците. Прилича на „О“, само че е отворена отдолу. Това е знакът на Страшния съд — края на света.

Луис седеше и зяпаше малките О-та, които плуваха в купата му. Насили се да хапне няколко.

— Но защо е искал такъв знак на гробницата си? — попита той. Опитваше се да прикрие трепета в гласа си.

— Един бог знае — отговори Джонатан. — Ти нали не си уплашен от тази работа с гробищните мародери? Старият Айзък Изард отдавна е мъртъв и погребан. Няма да ни безпокои.

Луис погледна Джонатан. След това госпожа Зимърман. Знаеше, доколкото изобщо знаеше каквото и да било, че двамата нямат търпение той да отиде на училище, за да обсъдят случилото се насаме. Затова си дояде закуската, изломоти едно довиждане, взе си учебниците и излезе.

Джонатан и госпожа Зимърман наистина искаха да обсъдят на четири очи нахлуването в гробницата. Всеки опит за оскверняване на гробницата на двама могъщи магьосници като Айзък и Селена Изард заслужаваше сериозно обсъждане, а не искаха да плашат Луис с разговорите си. Двамата обаче изобщо не подозираха какво е направил той. Джонатан нямаше навика да наднича при спящия си племенник нощем, затова не знаеше, че Луис е излизал от къщата. Разбира се, от известно време двамата с госпожа Зимърман бяха загрижени заради чудатото поведение на Луис, но не го свързваха със случилото се в нощта на Хелоуин.

След обсъждането — което не стигна до никакъв извод, освен че става нещо нечисто — Джонатан и госпожа Зимърман решиха, че би било добре да изведат Луис на нощна разходка с кола из окръг Кафарнъм. Знаеха, че той обича да се вози в кола, и тъй като не го бяха извеждали от известно време, решиха, че може би една екскурзия ще му помогне да се отърси от мрачното си настроение.

Но когато Луис се прибра от училище в онзи ден, той беше потиснат и разтревожен. Цял ден беше мислил за тази работа с гробницата. Затова, когато Джонатан избута стола си след вечеря и попита Луис дали му се ходи на дълга и приятна разходка с колата, момчето веднага вдигна рамене и отговори: „Да, май нямам нищо против“ с гласец като на умираща котка.

Джонатан го измери с очи, но не каза нищо. Просто стана и отиде да вземе ключовете на колата си. Скоро тримата — Джонатан, госпожа Зимърман и Луис — се сместиха на предната седалка на колата на Джонатан, „Мъгинс Симун“ от 1935 година, голяма черна кола с непрекъснати прагове и предно стъкло, което се отваря. Автомобилът бълваше облаци синкав пушек, докато излизаше на заден по алеята към улицата.

Караха с часове насред дългото сияние след залеза, докато долчинките не се изпълниха с пурпурна мъгла. Минаха покрай плевни, на чиито стени се мъдреха големи рекламни табели на тютюн за дъвчене. Минаха покрай зелени трактори „Джон Диър“, спрени в дълбоки кални коловози. Караха нагоре-надолу по хълма, по неравни прелези с Х-образни табели „Железо-лез пре-пътен“, ако ги прочетеш неправилно, през градчета, които бяха просто няколко къщи около църквица, бакалия с бензинова колонка и пилон със знаме насред зелената трева на кръстовището. Когато се стъмни, бяха на километри от Ню Зебъди.

Вече се прибираха, когато без очевидна причина според Луис Джонатан спря колата. Изключи двигателя и просто се вторачи в редицата зелени лампички на таблото.

— Какво има, чичо Джонатан? — попита Луис.

— Непрекъснато ми се струва, че чувам някъде кола — отговори Джонатан. — Ти чуваш ли, Флорънс?

— Да — отговори госпожа Зимърман и го изгледа озадачено. — Но какво толкова странно има? Позволено е да се шофира нощем по пътищата, нали?

— Така ли? — попита Джонатан със странен глас. Отвори вратата на колата и стъпи на чакъла. — Чакайте тук — нареди им. Отдалечи се малко по пътя, спря и се ослуша. Въпреки отворената врата, Луис чуваше само вятъра в крайпътните дървета и подрънкването на метална табела по телената ограда. Колата беше паркирана близо до върха на високо възвишение и Луис вече забеляза фарове на автомобил, които изникваха от едно дере и потъваха в следващото.

Джонатан се завтече обратно към колата. Затръшна вратата и запали двигателя. Зави със свистене на гуми и се насочи по обратния път.

Луис се уплаши.

— Какво има, чичо Джонатан? — попита той.

— По-късно ще ти обясня, Луис. Флорънс, кой е най-хубавият друг път обратно до Ню Зебъди?

— Тръгни по следващото отклонение вдясно. Това е пътят Дванайсета миля, който стига до Уайлдър Крийк Роуд. И натисни газта, настигат ни.

Много пъти, когато се возеше с родителите си, Луис си представяше, че ги преследва някоя кола. Така се забавляваше по време на дългите и отегчителни разходки с колата и сега си спомни колко разочарован оставаше, когато загадъчната кола завие по някоя пресечка или отбивка. Тази вечер обаче не се случваше наужким.

Правеха остри завои, накланяха се опасно и прекалено силно, гумите свиреха. Нагоре по хълма, надолу по хълма, после със 110–120 километра в час по прав участък, който по лъкатушещите селски пътища никога не е прав достатъчно дълго. Луис за пръв път виждаше Джонатан да шофира толкова бързо и толкова безразсъдно. Въпреки високата скорост обаче двата светли кръга не спираха да прогарят огледалото му за обратно виждане.

Явно и Джонатан, и госпожа Зимърман знаеха кой или какво се намира в колата зад тях — или поне знаеха, че е някой, способен да им навреди. Обаче почти не говореха, само от време на време се съветваха накъде да поемат. Затова и Луис само си седеше и се опитваше да почерпи успокоение от зелените лампички на таблото и от топлия полъх на парното върху коленете си. Разбира се, вдъхваха му увереност и двамата магьосници, притиснали топлите си и дружелюбни тела към неговото в мекия мрак. Усещаше обаче, че те са уплашени, от което го дострашаваше дваж по-силно.

Какво ги гонеше? Защо чичо Джонатан или госпожа Зимърман просто не махнат с ръка и не превърнат злата кола в пушеща, тлееща метална топка? Луис вдигна очи към отражението на фаровете и си спомни какво бе видял на гробището и какво му разказа чичо Джонатан за очилата на госпожа Изард. В главата му вече започваше да се оформя теория как си пасват тези неща.

Колата продължаваше да лети и изпод гумите й хвърчаха камъчета. Надолу в падини между тънки като кости дървета, нагоре по високи възвишения, не спираха, а залязващата луна сякаш също препускаше, за да ги следва. В онази нощ прекосиха огромна част от окръг Кафарнъм, защото заобиколният път беше дълъг. След като шофираха сякаш с часове, стигнаха до разклон, където се срещаха три пътя. Докато колата шумно вземаше завоя, Луис мярна за броени секунди оръдие от Гражданската война, побеляло от скреж, дървена църква със зацапани прозорци със стъклописи и универмаг с тъмна витрина и мъждукащ надпис: „Салада“.

— Вече сме на Уайлдър Крийк Роуд, Луис — осведоми го госпожа Зимърман и го прегърна. — Скоро всичко ще свърши. Не се бой.

Колата продължаваше да хвърчи. Стъблата на мъртви крайпътни растения се огъваха от топлата струя след автомобила, а надвисналите клони шибаха металния покрив. Изгарящите бели светлини все така танцуваха в огледалото и май се приближаваха. От началото на гонитбата не бяха доближавали повече от разстояние за два-три автомобила.

Джонатан натисна педала на газта до пода. Стрелката на скоростомера отскочи до сто и трийсет, което по тези пътища си беше най-малкото опасно. По-голямата опасност обаче беше зад тях, затова Джонатан вземаше завоите с широки кръгови движения на ръцете и свистене на гуми, а калниците почти опираха изронения асфалт отстрани на пътя. По тази настилка можеха да се движат по-бързо, отколкото по застланите с чакъл странични пътища.

Най-сетне стигнаха до върха на хълма и долу беше Уайлдър Крийг, който блещукаше спокойно на звездна светлина — луната вече беше залязла. Показа се и мостът — лабиринт от кръстосани черни трегери. Фучаха надолу по склона все по-бързо и по-бързо. Колата отзад ги следваше също толкова бързо. Почти бяха стигнали моста, когато фаровете зад гърба им направиха нещо, което фаровете по принцип никога не правят. Уголемиха се и станаха по-ярки, докато отражението им не се превърна в ослепителна ивица бяла светлина. Луис закри очите си с ръце. Да не би да ослепяваше? Дали и Джонатан да беше заслепен? Катастрофа ли предстоеше…

Изведнъж Луис чу силното тракане на дъските на моста под колата. Смъкна ръце от лицето си. Виждаше. Джонатан усмихнат натискаше спирачките. Госпожа Зимърман въздъхна дълбоко от облекчение. Прекосиха моста.

Докато чичо му отваряше вратата, за да излезе, Луис се завъртя на мястото си и видя, че другата кола е спряла точно преди моста. Фаровете й вече бяха угасени, бяха останали само две тлеещи светли точици. Луис не виждаше дали в колата има някой, защото предното стъкло сияеше в непроницаемо сребристо.

Джонатан стоеше с ръце на хълбоците и наблюдаваше. Вече не изглеждаше уплашен от другата кола. Загадъчният автомобил обърна бавно и отпътува. Когато се качи отново в своя „мъгинс симун“, Джонатан се подсмихваше.

— Всичко приключи, Луис. Спокойно. Вещиците и другите зли същества не могат да прекосяват течаща вода. Старо правило, но още е в сила.

— Добави и факта — додаде госпожа Зимърман педантично, — че Елайху Клабърнонг построил този мост през 1892 година. Уж за благото на окръга, но всъщност искал да се подсигури, че духът на покойния му чичо Джедедая няма да прекоси реката, за да го докопа. Елайху си падал малко вещер и в желязото за моста вложил…

— О, небеса! — възкликна Джонатан и си запуши ушите. — Да не се каниш да разкажеш цялата история на окръг Кафарнъм в четири през нощта?

— Толкова късно ли е вече? — попита Луис.

— Толкова или по-късно — отговори Джонатан изморено. — Добре се повозихме.

Потеглиха към Ню Зебъди. Пътьом се отбиха в денонощна закусвалня и закусиха обилно с вафли, яйца, хрупкави пържени картофки, наденички, кафе и мляко. Дълго седяха и си говориха как са се отървали на косъм. Луис задаваше многобройни въпроси, но не получаваше много отговори.

Върнаха се в Ню Зебъди на зазоряване. Утрото на облачен ноемврийски ден. Градчето и околните възвишения сякаш плуваха в сивкава зърниста мъгла. Когато спря пред къщата, Джонатан каза:

— Нещо не е наред, Флорънс. Остани в колата с Луис.

— О, боже! — възкликна тя и набръчка устни. — Какво още може да се случи?

Джонатан отвори рязко металната порта и решително закрачи по пътеката. От мястото си Луис виждаше, че входната врата е отворена. Обяснението не беше трудно, защото жителите на Ню Зебъди никога не заключваха вратите си и понякога дори не слагаха резетата, когато ги затваряха. Джонатан хлътна в къщата и не се показа цели десет минути. А когато се появи, изглеждаше разтревожен.

— Хайде, Флорънс — каза той и отвори вратата от нейната страна. — Вече е безопасно, струва ми се, но някой е влизал в къщата.

Луис избухна в сълзи.

— Нали не са откраднали наргилето ти? Или бонсуар франковете?

Джонатан се усмихна безсилно.

— Не, Луис, опасявам се, че не е толкова просто. Някой е търсил нещо и мисля, че го е открил. Хайде, да влизаме.

Луис очакваше да завари къщата в пълен безпорядък, с потрошени маси и столове и разпилени вещи. Обаче като влезе във вестибюла, всичко си беше наред. Поне така изглеждаше. Джонатан го потупа по рамото и посочи към тавана:

— Погледни там.

Луис ахна. Месинговата чашка на мястото, където шнурът на полилея влизаше в тавана, беше откачена и висеше по средата на кабела.

— В цялата къща е така — обясни Джонатан. — Всеки аплик или полилей е с откъртена чашка. Няколко стола са преобърнати, има счупени вази, колкото да прилича на обикновен взлом. Да не се заблуждаваме обаче. Който е влизал тук, е знаел къде да търси. Елате.

Джонатан поведе Луис и госпожа Зимърман към предния салон, почти неизползвана стая, пълна с натруфени столчета, тапицирани с червен плюш, и кушетки. На стената над хармониума имаше месингов аплик като всички останали в къщата — потъмняла лампа с формата на чаша, закрепена на стената, от която стърчеше извита месингова тръбичка. В края на тръбичката имаше фасунга и крушка с розов абажур с къдрички.

— Нали каза, че чашката е разхлабена? — обади се Луис.

— Беше. И още е — отговори Джонатан. — В този случай извършителят е опитал да я върне в първоначалното й положение, което е глупаво от негова страна, като се има предвид как всички останали чашки в къщата са по средата на кабелите. А някои са смъкнати чак до фасунгата. Според мен извършителят се е помъчил доста неумело да отклони вниманието ми от тази лампа.

Джонатан придърпа стол и се качи отгоре. Дръпна чашката и надникна вътре. После слезе и се запъти към избата за фенерче. Когато се върна, госпожа Зимърман и Луис бяха надникнали под чашката един след друг. И двамата недоумяваха. Във вътрешността на прашната чашка видяха зеленикаво ръждиво петно. На Луис му заприлича на същото, което бе виждал в пукнатините и процепите по медните римски монети, с които играеха покер. Беше следа от нещо, останало скрито в старата месингова чашка много-много дълго време. Следата изглеждаше ето така:

— Прилича на ключ за часовник — отбеляза Луис с немощен гърлен гласец.

— Да, така е — съгласи се Джонатан. Освети с фенерчето вътрешността на чашката и примижа съсредоточено.

— Чичо Джонатан, какво означава това? — Въпросът на Луис прозвуча така, сякаш момчето всеки момент щеше да ревне.

— Ще ми се да знаех — отговори Джонатан. — Наистина ми се ще да знаех.

7

През онзи ноември в Ню Зебъди валеше много. Студен дъжд се сипеше неспирно всяка нощ и на сутринта тротоарът се превръщаше в ледена пързалка. Луис седеше в еркера на прозореца си и наблюдаваше как дъждът кълве нащърбените плочи на покрива на предната веранда. Чувстваше се зле — измъчваше го някакво кухо и злокобно усещане дълбоко в корема. Разяждаше го вина и угризения за онова, което беше направил — или поне си мислеше, че е направил. Беше подмамил госпожа Изард да излезе от гробницата си и сега тя беше откраднала ключето. С него се навиваше вълшебният часовник в стените на къщата на Джонатан, който не спираше да тиктака сутрин, обед и вечер понякога силно, друг път тихо, но неизменно.

Какво щеше да се случи? Как би могъл някой да я спре? Беше ли използвала ключето? Какво щеше да стане, ако беше? Луис нямаше отговор на нито един от тези въпроси.

Щеше да бъде от полза, ако можеше да обсъди проблема с Джонатан, но така щеше да се наложи да признае какво е направил. А Луис се страхуваше да го стори. Не че беше трудно да говориш с чичо Джонатан. Всъщност разговорите с него бяха много непринудени, повече, отколкото с бащата на Луис. Тогава защо се страхуваше?

Ами, страхуваше се, защото се страхуваше. Може би защото навремето майка му го заплашваше, че ще го изпрати в изправителния дом, когато не слушаше. Изправителният дом беше голяма бяла постройка в покрайнините на града, където живееха Луис и родителите му. Намираше се на висок хълм и имаше решетки и телена мрежа на прозорците. Там изпращаха лошите момчета и момичета — поне така твърдяха всички. Луис не познаваше никой, който е бил в дома. Разбира се, майка му никога не би го изпратила в изправителен дом заради непослушание. Само си говореше. Обаче Луис не го знаеше и сега, докато се питаше дали да разкаже на чичо си за нощта на Хелоуин, си спомни за изправителния дом и се уплаши. Неоснователен страх с оглед на това що за човек беше Джонатан, но Луис го познаваше отскоро, пък и хората невинаги постъпват основателно.

Още нещо засилваше отчаянието му. Беше изгубил Тарби. Беше го изгубил въпреки тайните кроежи и промъкването — или пък точно поради тях. Едно е да заявиш, че можеш да викаш духовете на мъртъвците, но когато го направиш… е, обикновените хора не си падат много по компанията на магьосници. Тарби вече се страхуваше от Луис или пък му беше по-приятно с другите момчета, с които можеше да отбелязва хоумрън и да улавя летящи топки. Каквато и да беше причината, Луис не беше виждал Тарби от нощта на Хелоуин.

Месецът напредваше, дъждът продължаваше да вали, а не се случваше нищо загадъчно или лошо. Докато един ден — беше трети декември — семейство Ханчет се изнесе.

Те живееха срещу чичо Джонатан в подобна на кутийка кафява къща с тесни прозорци, от онези със стъкла на малки ромбове, които се отварят навън, а не се плъзгат нагоре. Семейство Ханчет бяха дружелюбна двойка на средна възраст и много харесваха Джонатан и госпожа Зимърман, но на трети декември вече ги нямаше. Няколко дни след като изчезнаха, пристигна камион и няколко работници със сиви униформи натовариха мебелите на семейство Ханчет и ги откараха. След това се появи агент по недвижими имоти и окачи на входната им врата голяма табела, която гласеше:

Здравейте!

Аз съм за продан

Обадете се на агенция „Бишоп Барлоу“

на телефон: 865.

Разбира се, Бишоп не беше никакъв епископ, просто така се казваше. Луис го познаваше — креслив шишко, който носеше слънчеви очила постоянно, дори в дъждовните дни. Пушеше евтини и миризливи пури и носеше спортни сака, които приличаха на палатки.

Джонатан явно беше много разстроен от заминаването на семейство Ханчет. Обади се на сина им, който беше адвокат в Оуси Файв Хилс, и научи, че семейство Ханчет живеят при него. Уплашените съпрузи отказваха дори да говорят с Джонатан по телефона и явно виняха него за причината да напуснат. Синът като че ли не знаеше много по въпроса. Промърмори нещо за призраци и „магьоснически щуротии“ и затвори.

Един ден на връщане от училище Луис видя камионетка на хамали да спира пред вратата на празната къща на семейство Ханчет. Едрите черни букви отстрани на камионетката гласяха: „Хамали Търминус ООД“. Луис тъкмо се канеше да пресече улицата, за да гледа как мъжете разтоварват камионетката, когато с ужас установи, че познава шофьора. Беше Хамърхендъл.

Всички деца в Ню Зебъди познаваха Хамърхендъл и ако имаха капка ум в главата, се бояха от него. Беше зъл стар скитник, който живееше в покрита с насмолена хартия барака до релсите и имаше славата на гадател. Веднъж Луис беше с група деца, които се скупчиха пред вратата на бараката на Хамърхендъл в горещ летен ден. Старецът седеше на входа на счупен кухненски стол. Разказваше истории за последната нощ на този свят, която, ако можеше да му се вярва, не беше далеч. Зад Хамърхендъл, насред безредието в тъмната барака, се виждаха редици гладки жълти дръжки: на брадви, на мотики, на чукове. Той ги изработваше и ги продаваше. Така беше получил името си.[2]

Луис стоеше и се чудеше как така старецът кара камионетката. Хамърхендъл затръшна шофьорската врата и прекоси улицата. Озърна се набързо и сграбчи Луис за яката. Брадясалото му лице се озова толкова близо до него, че усещаше мириса на уиски и тютюн в дъха на стареца.

— Какво зяпаш, хлапе?

— Н-н-нищо. А-а-аз обичам да гледам как хората се местят. — Вече се стъмваше и Луис се чудеше дали изобщо някой го вижда. Ако извика, щеше ли да дойде Джонатан или госпожа Зимърман?

Хамърхендъл пусна яката му.

— Чуй ме, хлапе — каза той с резкия си дрезгав глас, — просто не си подавай носа от отсамната страна на оградата, ясно? Същото важи и за онзи дебелак, чичо ти. Просто не ме притеснявайте, ясно? — Измери Луис с гневен поглед, завъртя се и се върна при камионетката.

Луис остана да стърчи разтреперан. Беше плувнал в пот. После се обърна и хукна през отворената порта и по алеята към къщата.

— Чичо Джонатан! Чичо Джонатан! — провикна се той. Отвори широко вратата на кабинета и надникна вътре. Джонатан го нямаше. Провикна се в предния салон, в кухнята и нагоре по стълбите. Най-сетне чичо Джонатан се появи горе на стълбите. Беше по халат за баня, който приличаше на професорска тога — черен с червени ивици на ръкавите. В едната си ръка държеше четка с дълга дръжка, от която капеше вода. В другата стискаше книгата, която беше чел във ваната.

— Да, Луис? Какво има? — Отначало звучеше ядосан, но като забеляза колко разтревожен е Луис, пусна книгата и четката, слезе по стълбите и прегърна момчето. Мокра прегръдка, но толкова приятна за Луис. — Момчето ми! — възкликна Джонатан и коленичи пред него. — Какво има, за бога? Изглеждаш ужасно.

Луис запелтечи и на пресекулки му разказа какво се е случило. Когато приключи, видя как изражението на Джонатан се промени. Вече беше станало сурово и гневно, но гневът му не беше насочен към Луис. Изправи се, завърза халата си още по-стегнато и излезе пред входната врата. За миг момчето си помисли, че чичо му незабавно ще предизвика Хамърхендъл. Той обаче само отвори вратата и се загледа към къщата на Ханчет отсреща. Работниците тъкмо затваряха задния капак на камионетката и се готвеха да потеглят. Явно нямаше много неща за разтоварване.

Със скръстени ръце Джонатан наблюдава как камионетката се отдалечава.

— Трябваше да се досетя, че той има пръст в тази работа — отбеляза горчиво. Луис вдигна очи към чичо си. Нямаше ни най-малка представа какво се случва и по някаква причина се страхуваше да попита Джонатан какво има предвид.

На вечеря Луис попита чичо си защо Хамърхендъл се държи толкова зле. Джонатан хвърли вилицата си и отговори сърдито:

— Защото е лош, затова! Трябва ти обяснение ли? Просто не припарвай до него и всичко ще бъде наред. Не припарвай и до… и до… о, забравих какво искам да кажа! — Стана и изхвърча от стаята. Луис чу как вратата на кабинета му се затръшва.

Госпожа Зимърман се пресегна през масата и внимателно постави длан върху ръката му.

— Не се тревожи, Луис. Не се сърди на теб. Но напоследък си има доста грижи и не се наспива. Ела у дома да поиграем шах.

— Добре — признателно прие предложението й той.

Играха шах до десет часа и понеже Луис спечели повечето партии, се прибра в приповдигнато настроение. Видя светлина под вратата на спалнята на Джонатан на горния етаж. Реши да не го безпокои. Когато се приготви да си ляга, отиде в нишата на прозореца си, седна и дръпна тежките завеси.

Беше студена и ясна звездна нощ. Водонапорната кула на върха на хълма блестеше на лунната светлина, а покривите на къщите бяха тъмни заострени сенки. Постройките от двете страни на къщата на Ханчет светеха и на един прозорец Луис забеляза веселото аквариумно сияние на един от новите телевизионни приемници. Джонатан така и не си беше купил. Къщата на Ханчет беше потънала в плътен мрак, ако не броим бледите петна лунна светлина на покрива. На светлината на уличната лампа Луис видя паркиран автомобил на алеята.

Тъкмо се канеше да дръпне пердетата и да си легне, когато светна лампата на верандата на къщата на Ханчет. Двете заскрежени прозорчета на входната врата засияха в жълто. После един от панелите на вратата се премести навътре. Някой излезе навън на покритата веранда. Луис наблюдаваше как въпросният някой просто стои там и вдишва мразовития въздух на декемврийската нощ. Стори му се, че забелязва мимолетен проблясък от очила, но от толкова далеч не беше сигурен.

След малко тъмната фигура се прибра и затвори вратата. Светлината в коридора угасна. Луис постоя още малко умислен, после пусна пердето и си легна.

8

На следващия ден Джонатан помагаше на Луис да намери зимните кънки в килера. Луис имаше слаби глезени и се ужасяваше да не падне на леда, но беше решил да опита да се научи да се пързаля. Ако станеше достатъчно умел кънкьор, може би щеше отново да си спечели благоразположението на Тарби. Никога не го беше виждал да кара зимни кънки, но беше сигурен, че играчът, който най-често бележи хоумрън, ще бъде и шампион на Ню Зебъди по пързалянето със зимни кънки. Сигурно беше способен да си напише името на леда на езерото Дърджи.

И така, Луис и Джонатан хвърляха в коридора изкривени тенис ракети, кожуси от миеща мечка, галоши и кошници за пикник. Най-накрая Джонатан се показа, стиснал нещо, което приличаше на джуджешка алуминиева ска. Беше кънка за начинаещи с две ръбчета на плъзгача.

— Това ли е?

— Едната. Много благодаря, чичо Джонатан. Сега трябва да намерим и другата.

Докато търсеха, Луис подметна уж нехайно:

— Кой живее в предишната къща на Ханчет?

Джонатан рязко се изправи в килера и удари главата си на полицата. Когато разтри главата си и престана да се мръщи, той изгледа Луис и отговори доста рязко:

— Защо те интересува?

— Просто така — отговори Луис стеснително. Отново се запита защо е ядосан чичо му.

Джонатан излезе от килера с другата кънка в ръка. Пусна я върху купчина дрехи.

— Просто така, а? Е, Луис, най-добре е за теб просто да не научаваш някои неща. Ако искаш съвета ми, престани да си вреш носа там, където не си желан. Ето ти другата кънка и… приятен ден. Имам работа в кабинета, а вече изгубих предостатъчно време да отговарям на глупавите ти въпроси.

Джонатан рязко се изправи и се запъти към кабинета си. Отвори вратите с шумно плъзгане, после спря и се върна до килера, където Луис още клечеше със сълзи в очите.

— Моля те да ми простиш — каза уморено Джонатан. — Напоследък се чувствам наистина ужасно. Може би прекалявам с пурите. А що се отнася до къщата отсреща, научих, че е дадена под наем на възрастната госпожа О’Мийгър. Била малко опака, така чувам. Не съм я виждал и… наистина не искам да ти се случи нещо лошо. — Джонатан се усмихна напрегнато и потупа Луис по рамото. След това се изправи и се запъти към вратата на кабинета. Отново спря.

— Не ходи там — каза той бързо и после влезе вътре и затръшна двойната врата.

Луис усети как тайнствеността, страхът и напрежението се кръстосват като линии, които го ограждат от всички страни. За пръв път виждаше чичо си да се държи така. И любопитството му към новата съседка отсреща нарасна повече от всякога.

Една нощ седмица преди Коледа, след обилен снеговалеж, Луис се събуди от звънеца на входната врата. Бррр! Дзъъън! Бррр! Дзъъън! Не беше електрически звънец, а стар и изморен механичен звънец, монтиран по средата на вратата. Някой въртеше плоското метално ключе, което навиваше дрезгавите стари камбанки. Бррр! Дзъъън!

Луис седна в леглото и погледна будилника на шкафчето. Стана му студено дори само при мисълта за студения вестибюл. Сгуши се в завивката си и потрепери.

Отново се чу звънецът. Звучеше като хленчещ човек, който настоява за някаква глупост в спор. От стаята на Джонатан не се чуваше нито звук. По-точно, никакви признаци, че се е събудил. Луис чуваше равномерното и силно хъркане на чичо си през дебелата стена между стаите им. И артилерийски обстрел не би събудил Джонатан.

Луис се изправи. Отметна завивките, наметна халата си и намери чехлите. Тихо зашляпа по коридора и после надолу по тъмното стълбище. На входа на вестибюла спря. Улична лампа светеше точно пред портата на двора и хвърляше крива черна сянка по надипленото перде на входната врата. Луис замръзна на мястото си и се вторачи в сянката. Не помръдваше. Той бавно пристъпи напред. Когато стигна до вратата, обхвана с пръсти металната топка и я завъртя. Вратата изтрака и се отвори, леден вятър смрази голите му глезени. На прага стоеше леля му Моти, а тя беше мъртва.

Луис отстъпи назад, когато старицата, изкривила глава на една страна както винаги, се затътри по пода към него. Треперлива синкава светлина струеше край нея и Луис, ококорен от връхлетелия го кошмар, съзря леля Моти каквато беше, когато за последен път я видя жива. Роклята й беше черна и измачкана, носеше тежки обувки с дебели подметки и потропваше с къдравия си черен чадър, докато ходеше. Луис дори си помисли, че тя мирише на керосин — къщата й, мебелите й и дрехите й винаги воняха така. Обезцветеното й от гъбичките лице се поклати и просветна, когато тя каза с ужасно познат глас:

— Е, Луис? Не се ли радваш да ме видиш?

Момчето припадна. Когато се свести, лежеше по гръб в студения коридор. Треперещата синкава светлина беше изчезнала. Леля Моти също, но входната врата зееше. През протрития праг беше навял сняг и уличната лампа осветяваше улицата безшумно и студено. Дали всичко не беше само сън на сомнамбул?

Луис не беше на това мнение. Никога досега не беше ходил насън. Позамисли се, после незнайно защо излезе на предната веранда и заслиза по заснежените стълби. Стъпалата му толкова измръзнаха, че започнаха да парят, но той продължи да крачи, докато не стигна средата на пътеката. После зави и погледна към къщата. Ахна. По тъмните прозорци и грубите стени от пясъчник играеха странни светлини. Посред лято не биха били странни, но в декемврийската нощ бяха зловещи. Защото това беше шарена сянка — менливите кръгове и полумесеци от слънчева светлина, която се процежда през листата.

Луис се вторачи за няколко минути. После светлината избледня и той остана сам на тъмния и заснежен двор. Кестенът посипа снежец по главата му и го извади от унеса. Стъпалата му бяха станали безчувствени и изтръпнали и той усети за пръв път как студеният вятър развява тънката му пижама и разтворилия се памучен халат. Луис се разтрепери и пое обратно по алеята, залитайки.

Когато се добра до стаята си, приседна на ръба на леглото. Знаеше, че няма да заспи отново. В огнището му имаше подпалки, знаеше и къде държат въглищата. Няколко минути по-късно седеше до греещ и весел огън, който хвърляше уютни сенки по черния мрамор на неговата си камина. Отпи горещо какао от тежка керамична чаша и се опитваше да има приятни мисли. Нито една не му хрумваше. След като седя, сърба и размишлява около един час, той включи лампиона, извади втората лекция на Джон Л. Стодард за Китай от библиотеката и чете край огъня до зазоряване.

На следващата сутрин на закуска Луис забеляза, че Джонатан е със зачервени очи и се държи напрегнато. И той ли не беше спал добре? Джонатан не беше обсъждал с него влизането с взлом, гонитбата с колата или гробницата на Изард и момчето не възнамеряваше да повдига никоя от тези теми. Знаеше обаче, че нещо тревожи чичо му, знаеше също, че след нощта на взлома Джонатан и госпожа Зимърман провеждат среднощни обсъждания. Чуваше гласовете им през топлопровода, но не разбираше думите. Няколко пъти си мислеше да се скрие в тайния проход, но все се страхуваше да не го спипат. Проход, в който се влиза през бюфет с тракащи порцеланови съдове, не е толкова таен, колкото му се иска на човек. А ако някоя тайна пружина се откачи и той се окаже заключен, щеше да се наложи Луис да крещи за помощ и после да дава обяснения.

Почти му се искаше да се случи нещо такова, защото му беше омръзнало да пази тази тайна. Омръзнало му беше, защото това създаваше дистанция между него, Джонатан и госпожа Зимърман. Луис все имаше усещането, че двамата го наблюдават, очакват той да се предаде и да им разкаже всичко. Какво точно знаеха?

Тази година Коледа на Главна улица номер 100 беше едновременно приятна и неприятна. В кабинета имаше голяма елха, а стъклените топки по нея бяха вълшебни. Понякога те отразяваха стаята, друг път показваха древни руини на непознати планети. Джонатан подари на Луис няколко вълшебни играчки, включително голямо розово великденско яйце… или пък коледно яйце, ако предпочитате — покрито с някакви лъскави неща и някакво подобие на глазура, макар да не ставаше за ядене. Когато Луис се вторачеше в яйцето, можеше да види която си поиска историческа битка. Не битката, каквато бе в действителност, а каквато той искаше тя да бъде. Макар Луис да не знаеше, яйцето, подобно на топките на коледната елха, можеше да му показва гледки от други планети. Само че той откри тези свойства на яйцето едва когато стана възрастен човек, който работеше като астроном на връх Паломар.

Джонатан направи и много други неща онази Коледа. Сложи свещи на всички прозорци в къщата — електрически, не истински, защото електрическите му харесваха повече — и силни лампи зад прозорците с витражи, защото те хвърляха прелестни сенки в червено, синьо, златисто и пурпурно върху снега, който искреше отвън в тъмното. Той изобрети Джуджето от кутията с бушоните — дребно човече, което се показваше изневиделица иззад кутиите с боя в избата и крещеше: „Вряк! Вряк! Аз съм джуджето от кутията на бушоните!“. Луис изобщо не се страхуваше от малкото човече и смяташе, че същество, което крещи Вряк! е по-скоро за съжаление, отколкото за страх.

Излишно е да споменаваме дори, че Джонатан изнесе чудесно представление с огледалото от стенната закачалка въпреки навика й да показва руините на Чичен ИцӚ отново и отново. Някак огледалото успя да улови радиостанция WGN със своите фасетирани ръбове, затова, когато Луис излезе от вратата на сутринта, чу стойностите на Дау Джоунс и данните за добитъка.

Луис се постара да се забавлява онази Коледа, но беше трудно. Все си мислеше, че фокусите на Джонатан целят да прикрият какво се случва в къщата в действителност. Трудно беше да се прецени, но беше озадачаващо и плашещо. След нощта, в която Луис видя — или сънува, че вижда — леля Моти, къщата му се струваше по-странна от всякога. Понякога въздухът в някои стаи сякаш трептеше, като че ли къщата щеше да изчезне в следващата секунда. Друг път на прозорците с витражи се появяваха зловещи и ужасяващи сцени, а понякога Луис съзираше по ъглите на стаите онези ужасни неща, които нервните хора все си представят, че се спотайват току до пределите на зрителното им поле. Докато сновеше от стая в стая дори посред бял ден, Луис забравяше кой ден е, какво си е наумил, а понякога дори кой е самият той. Нощем сънуваше, че броди из къщата през 90-те години на деветнайсети век, когато всичко е било лъскаво и ново. Един-два пъти се събуждаше от такива сънища и виждаше, че по стените на стаята му блещукат светлинки. Този път не беше шарена сянка, а късове и кръпки от оранжева светлина, каквато се вижда в ъглите на стара къща по залез.

Тези странни неща не се случваха постоянно, разбира се, само от време на време през дългата и студена зима на хиляда деветстотин четиридесет и осма и четиридесет и девета година. Когато настана пролетта, Луис с изненада установи, че живият плет пред къщата на Ханчет е силно избуял. Беше от храсти спирея и винаги беше покрит с розово-бели цветчета. Тази пролет на плета нямаше цветчета, беше се превърнал в тъмен и бодлив храсталак, който напълно закриваше прозорците на първия етаж, а дългите му вълнисти филизи се извисяваха чак до цинковите улуци. Репеи и акантуси за една нощ бяха пораснали високи като дървета край къщата и клоните им премрежваха прозорците на втория етаж.

Луис почти не беше виждал новата им съседка. Веднъж отдалеч беше мярнал тъмната прегърбена фигура да дрънчи с ключа си на входната врата. А от мястото си в еркера я беше виждал да снове на втория етаж. Ала иначе старицата почти не се показваше. Луис допускаше, че ще бъде така.

Тя обаче имаше посетители — по-точно един посетител. Хамърхендъл. Луис го беше виждал да излиза от задната врата на госпожа О’Мийгър късно през нощта. И на два пъти, когато отиваше на кино вечер, Луис буквално се блъсна в Хамърхендъл, който вървеше приведен по Главната улица към къщата на семейство Ханчет, закопчал дрипавото си палто до брадичката. И двата пъти се сблъскаха, защото Хамърхендъл все се оглеждаше подире си.

Втория път, когато се срещнаха така, Хамърхендъл сграбчи Луис за яката, както и първия път. Притисна небръснатата си мутра до ухото му и изръмжа:

— Дребно нищожество! Май искаш да ти кръцна гърлото, а?

Луис се дръпна от него, но не побягна, а взе надмощие над Хамърхендъл:

— Разкарай се, дърт скитнико! Ако опиташ да ми направиш нещо, чичо ми ще ти даде да се разбереш!

Хамърхендъл се разсмя, но смехът му прозвуча по-скоро като давене.

— Чичо ти, значи! — подигравателно възкликна той. — Чичо ти ще си получи заслуженото по-скоро, отколкото си мисли! Краят на света ще настъпи всеки момент. Не четеш ли Библията като добро момче? Има знаци, ще се появят и още. Приготви се!

С тези думи той се запрепъва нагоре по склона, стиснал здраво пакета, който носеше.

Денят след тази озадачаваща среща беше студен и дъждовен и Луис си остана у дома. Джонатан беше у госпожа Зимърман и й помагаше да бутилира сливово бренди, затова Луис беше самичък. Реши да потършува из задните стаи на третия етаж. Те като цяло бяха неизползваеми и Джонатан беше изключил отоплението, за да пести пари. Луис обаче беше открил там интересни неща: например кутии, пълни с шахматни фигурки и порцеланови топки за врата, и стенни бюфети, в които можеш да се пъхнеш целият.

Луис сновеше във ветровития коридор, отваряше и затваряше врати. Днес нито една от стаите не му се струваше достойна за изследователския му интерес. Но я почакай! Ами да! Стаята с хармониума. Можеше да посвири на него, щеше да бъде забавно.

В един от неизползваните салони на третия етаж имаше стар и прашен хармониум — един от малкото мебели, останали от времето, когато Айзък Изард беше обитавал този дом. Разбира се, на долния етаж също имаше хармониум — в изправност, — но всъщност беше механичен и не оставяше Луис да свири каквото си иска. Хармониумът горе хриптеше и през зимата гласът му беше само шепот. Понякога обаче беше възможно да извлечеш от него хубави тонове, ако натискаш силно педала.

Луис отвори вратата.

Масивният силует на хармониума се очертаваше пред едната стена. Луис напипа ключа и светна. Изтри прахта от седалката и седна. Какво да изсвири? „Китайски пръчици“[3] може би или „От вигвама“[4]. Репертоарът му не беше много обширен. Луис натисна силно протритите педали и чу съскането и пуфтенето от недрата на инструмента. Докосна клавишите, но извлече само задъхано туберкулозно хриптене. Да му се не види!

Облегна се и се замисли. Над клавишите имаше ключове с етикетчета, на които пишеше Vox Humana, Salicet и Flute. Луис знаеше, че тези ключове променят по различен начин звученето на инструмента, но никога не ги беше използвал. Хвана една от черните тръбички и леко дръпна. Тя не поддаде. Позавъртя я и дръпна по-силно. Целият ключ остана в ръката му.

Луис седеше и глупаво се взираше в парчето дърво. Отначало се почувства зле, че е счупил органа, но после разгледа по-внимателно ключа. Краят, който беше пъхнат в органа, беше изтъпен, гладък и боядисан в черно. Нямаше признаци някога да е бил свързван с каквото и да било.

Ама че евтино оборудване, помисли си Луис. Дали всичките са такива? Да проверим. Дръпна още един ключ. Щрак! Издърпа ги всичките. Щрак! Щрак! Щрак! Щрак! Щрак!

Луис се засмя. Търкулна ключовете напред-назад по клавишите. Но после спря и се замисли. Беше прочел за кола с фалшиво табло, което излизало, и човек можел да крие разни неща отзад. Ами ако и този хармониум…?

Стана и слезе на долния етаж. Слезе чак до избата, където Джонатан си държеше инструментите. Отвори кутията и извади отвертка, чук и ръждив нож за масло, с който Джонатан отваряше най-различни неща. След това побърза да се върне горе.

Отново седна пред органа. Огледа голямото дървено табло — срещу него зееха седем кръгли дупки. Панелът беше закрепен с четири болта за тялото на инструмента, но те се отвъртяха лесно. Луис пъхна пръсти в две от дупките и дръпна. Вертикалната плоскост беше заседнала. Позамисли се, после извади ножа за масло и го пъхна в една пукнатина. Скръц! Надигна се малък вихър от прах и го погъделичка по ноздрите. Плъзна ножа малко надясно и отново натисна. Скръц! Плоскостта падна върху клавишите. Оха! Вече виждаше кое какво е.

Наведе се и приближи глава към отвора. Надуши много прах, но не виждаше нищичко. По дяволите, беше забравил да донесе фенерче! Бръкна вътре и опипа. Ръката му хлътна чак до подмишницата. Потършува още малко. Какво беше това? Хартия ли? Чу сухо шумолене. Може да бяха пари. Стисна пачката и я измъкна. И оклюма — бяха просто стари хартии.

Луис се вторачи възмутено в тях. Значи, това беше съкровището на замъка на Изард! Голямо съкровище, няма що! Е, може пък в тях да имаше нещо интересно, тайни формули например. Разлисти листовете. Хмм… хм… Продължи да разлиства. Светлината в стаята беше много слаба и старата хартия на практика беше добила същия цвят като мастилото с цвят на мед, което беше използвал Айзък Изард. Луис допускаше, че почеркът е на Айзък Изард, защото текстът на първия лист гласеше:

Облачни образувания

и

други явления

наблюдавани от този прозорец

от

Айзък Изард

Нали госпожа Зимърман спомена веднъж, че е виждала как старият Айзък си води записки за небето? Ето тук бяха датите и текстовете след тях. Луис прочете няколко и се ококори. Разлисти нататък.

Дъжд се посипа по прозореца. Луис се сепна. Видя отвън как плътни маси синкави облаци се скупчват на запад. Проряза ги назъбена червена ивица, която заприлича на Луис на гладна уста. Пред погледа му устата зейна и лъч кървавочервена светлина се стрелна в стаята. Озари листа, който държеше в ръка. На него бяха надраскани следните думи:

Денят на Страшния съд още не е настъпил! Ще го придърпам по-наблизо с рисунка в перспектива или ще изработя ЧАСОВНИК, който ще възпламени света за секунда.

Луис много се уплаши. Събра листовете и се надигна. И в този момент чу шум. Съвсем тих. Нещо пърхаше вътре в органа.

Луис се олюля назад и събори пейката. Листовете се изплъзнаха от ръката му и се пръснаха по пода. Какво да прави? Да спасява кожата или да събира листовете? Стисна зъби и коленичи. Докато събираше листовете, не спираше да си повтаря: „Quia tu es Deus fortitudo mea. . quia tu es Deus fortitudo mea“[5].

Отново събра всички листове. И точно преди да се стрелне към вратата, забеляза нещо да се носи в тъмната кухина на хармониума. Нощна пеперуда. Мушица със сребристосивкави криле. Блестяха като листа на лунна светлина.

Луис хукна към вратата. Разклати топката, но не успя да отвори. Вече усещаше пеперудата в косата си. Скова се. Лицето му пламна. Вече не се страхуваше. Беше ядосан. Много ядосан.

Замахна към пеперудата и я смачка. Луис усети нещо отвратително и лепкаво в косата си и страхът му нахлу обратно. Неистово започна да трие длан в крачола на панталона си, изхвърча в коридора, хукна и закрещя:

— Чичо Джонатан! Госпожо Зимърман! Елате бързо! О, моля ви, елате бързо, намерих нещо! Чичо Джонатан!

Малко по-късно Джонатан, Луис и госпожа Зимърман седяха край кухненската маса на госпожа Зимърман и пиеха какао. Прашните листове лежаха на купчина върху масата. Джонатан остави чашата си и каза:

— Не, Луис, повтарям ти. Няма за какво да се притесняваш. Старият Айзък беше луд, пълно куку. Това тук няма нищо общо с тиктакането от стените. Или ако има, не може да ни бъде от помощ. Може само да ни уплаши.

— Бих казала, че точно затова Айзък е оставил листовете тук, нали, Джонатан? За да ни уплаши до смърт.

Това бяха думи на госпожа Зимърман. Стоеше до печката с гръб към Луис и показно бъркаше какаото си.

— Разбира се, съгласен съм, Флорънс — отговори Джонатан и кимна. — Последен номер преди финала, нещо такова.

Луис гледаше ту единия, ту другия. Знаеше, че крият нещо. Но какво можеше да каже? От дума на дума рано или късно щеше да се наложи да им разкаже за нощта на Хелоуин. Когато криеш нещо, имаш усещането, че всяка друга тайна е свързана с твоята. Луис можеше да предизвика всеки, от страх самият той да не бъде разобличен.

Късно същата нощ лежеше буден в леглото си и слушаше как Джонатан и госпожа Зимърман разговарят. Бяха в кабинета долу и както обикновено, гласовете им долитаха през топлопровода. И както обикновено, той не чуваше ясно какво говорят. Стана от леглото и пропълзя до решетката на топлопровода на пода. Топла струя го лъхна в лицето. Заслуша се. Но още не чуваше ясно какво си говорят. Оставаше му да направи само едно — налагаше се да използва тайния проход.

Намъкна халата си и се спусна на пръсти по задното стълбище. В кухнята беше тъмно. Хубаво. Бавно и предпазливо смъкна всички порцеланови съдове от полиците на бюфета. След това дръпна тайната пружина и бюфетът се отвори. Той тихо се вмъкна вътре.

Този път не беше забравил да си вземе фенерче. Не че му трябваше особено. Не се налагаше да ходи далеч, а и през многобройните пукнатини на покрития с паяжини проход се процеждаше светлина. Не след дълго се озова зад библиотеките по стените на кабинета на Джонатан. Надникна през пролука между дъските и там, зад книгите, видя Джонатан и госпожа Зимърман. Тя тъкмо изфабрикува кибритена клечка от нищото и палеше с нея дълга усукана пура. Издуха дима през ъгълчетата на устата си.

— Е, вече знаем — каза тя.

— Да, вече знаем. — Гласът на Джонатан долиташе от коженото му кресло, където седеше прегърбен. Луис виждаше само синия му ръкав и косматите кокалчета, стиснали подлакътника на креслото.

— Въпросът е — продължи Джонатан — можем ли да направим нещо.

Госпожа Зимърман закрачи. Димът от пурата се стелеше зад нея. Тя плъзна големия пурпурен камък на пръстена си по цялата дължина на една лавица.

— Да направим ли? — попита тя. — Да направим? Ще се борим с тях. Какво друго?

Джонатан се изсмя хрипливо, а Луис се почувства крайно неловко.

— На думи е лесно, Флорънс. Те двамата са по-силни от нас, знаеш го. Ние само си играем на магьосници, но те са отдали живота си на това. А що се отнася до нея, тя отдаде живота си съвсем буквално.

— Но защо им е да правят каквото правят? — попита госпожа Зимърман, скръсти ръце и сърдито запафка пурата си. — Защо? Светът е толкова красив. Да му сложиш край. Защо?

Джонатан се позамисли.

— Ами, Флорънс, не мога да проумея как точно работи мозък като този на Айзък Изард, но бих казал, че отговорът е: от научно любопитство. Замисли се за всичко написано относно Деня на Страшния съд: отварянето на гробовете, възкръсващите мъртъвци, стари и нови. Някои смятат, че ще се появи нов свят, много по-хубав от настоящия. Би ли искала да го видиш? Хрумва ми и още нещо. Айзък и Селена Изард не харесваха много този свят. Защо да не опитат да предизвикат идването на следващия?

Джонатан дръпна от наргилето си. Възцари се мълчание за няколко минути.

— И часовника — каза госпожа Зимърман. — Признавам. Беше напълно прав. В тези стени има съвсем истински часовник. Той го нарича „устройство“, но явно става дума за часовника. Той не беше така добър да ни каже къде се намира часовникът, разбира се, макар да ми се струва, че е обяснил на практика всичко останало. Дори намеква къде е скрил ключа. Не че вече има значение. — Прекърши пурата си на две и я хвърли в камината. — Обаче има едно нещо, което бих искала да узная — додаде тя и рязко се извърна към Джонатан. — Защо му е притрябвал часовник, за да предизвика края на света?

Луис ахна и закри устата си с ръка. Значи, в крайна сметка наистина щеше да настане краят на света!

— Защото той пропусна момента — отговори Джонатан. — Момента, който чака толкова много години. Доста голямо издирване проведе старият Айзък. На това се дължат налудничавите му бележки за перести облаци, за небеса, вещаещи Страшния съд, и за облаци, които приличат на карети, тръби и маски на съдбата. Небе, подходящо за неговите заклинания. Небесната магия е стара, както ти е известно. Римляните са прибягвали до нея, за да…

— Да, да! — прекъсна го нетърпеливо госпожа Зимърман. — Знам за небето и гадаенето по поведението на птиците. В крайна сметка кой от нас има степен по магьосничество? Добре. Значи, идва подходящото небе за господин Увиснали гащи. Чудно. Идеално. Защо просто не размаха вълшебната си пръчка и не ни превърне всички в червейчета?

— Защото, докато се увери, че небето е подходящо, то се променило. Облаците много бързо се движат и променят формата си, както знаеш. Или пък просто не му е давало сърце да го направи. Звучи глупаво, но се надявам точно това да го е удържало.

— Него ли? Да не му дава сърце? На Айзък Изард? Той беше корав човек, Джонатан. Способен беше да извади зъбите на майка си един по един, ако му трябват за някоя дяволска магия.

Джонатан въздъхна.

— Може би си права. Не знам. Важното е, че той пропусна шанса си. Затова се наложи да вгради часовника. За да върне времето назад. Точното време, когато всичко е било както трябва и на мястото си. Това има предвид, когато говори за устройство, което възстановява времето. Възстановява друг път! Искал е да ни унищожи всички!

Госпожа Зимърман отново закрачи.

— Добре — каза тя, — добре. Затова е вградил часовника. Но защо просто не го е навил?

— Не е можел. Поне не докрай. Не прочете ли откъса? — Джонатан стана и се приближи към масичката в библиотеката, където се намираха листовете. Вдигна ги и ги разлисти, докато намери търсения откъс.

— А, ето го: „Но когато устройството беше завършено, установих, че то не може да се навива докрай. Опитвах, но явно съм заключил, че по-могъщ от мен човек е нужен за окончателните настройки. Проклинам деня, когато тя ме напусна! Проклинам деня, когато тя си замина! Тя би могла да го направи!“ — Джонатан вдигна очи. — В последното изречение думата „тя“ е подчертана четири пъти. „Тя“, разбира се, е нашата приятелка отсреща.

Луис затвори очи. Значи, госпожа О’Мийгър всъщност беше госпожа Изард! Допускаше го, разбира се, но не беше сигурен. Госпожа Изард! А той я беше освободил. Почувства се като най-глупавия, най-наивния човек в целия свят.

— А, да — каза госпожа Зимърман и се усмихна криво. — Е, ще видим кой е по-силен в крайна сметка. Но кажи ми още нещо, мъдрецо, защото явно си избран за ролята на обяснител и тълкувател на завета на Айзък Изард!

— Да? Какво те интересува, Флорънс?

— Ами, Изард твърди, че часовникът не е навит докрай. Обаче той тиктака от години. Магия, която, изглежда, струи от всяка стена на тази къща. Трудно ми е да повярвам, че часовникът просто отмерва времето, когато старата леля Изард ще се появи с ключето. Какво всъщност прави часовникът?

Джонатан сви рамене.

— Не знам, Флорънс. Може би се опитва да замъкне къщата обратно в миналото без помощта на тази „окончателна настройка“. Може би го е нагласил така, че тиктакането да плаши всеки, който има глупостта да се настани да живее в тази къща. Айзък не е искал часовникът да бъде открит по случайност и унищожен. Не знам защо тиктака, Флорънс. Но знам следното. Когато госпожа Изард или който и да е там пъхне ключа в процепа на часовника и довърши започнатото от Айзък, тогава — точно в този момент — Айзък Изард ще се завърне. Ти, аз и Луис ще станем призраци или нещо по-лошо, а той ще застане в кулата със силата в ръцете си. И ще започне Краят на света.

Луис притисна устата си с две ръце. Падна на колене, разтреперан и разридан. За малко да се разкрещи: „Аз съм тук! Елате да ме вземете!“, за да го измъкнат и да го затворят някъде до живот. Само че не се разкрещя. Притисна още по-силно устата си с ръце, разхлипа се приглушено и цялото му тяло се разтърси. Дълго плака и когато спря, се загледа апатично към тъмната стена на прохода.

Госпожа Зимърман и Джонатан излязоха от стаята. Огънят почти догаряше, но Луис въпреки това остана на мястото си. Усещаше в устата си амонячен вкус и очите му горяха. Извади носната си кърпа от джоба на халата си и се издуха. Къде беше фенерчето? А, ето го. Включи го.

Бавно се изправи и се запъти към входа. Макар да вървеше изправен, имаше усещането, че се прокрадва. Вече плъзгаше длан по нацепения гръб на бюфета за порцелан. Дръпна пружината и бюфетът тихо се отмести напред. Очакваше едва ли не да види госпожа Зимърман да седи отпред със скръстени ръце и да го чака. Обаче кухнята беше тъмна и празна.

Луис се качи в стаята си. Сякаш три поредни нощи не бе мигнал. Дори не съблече халата си, направо се отпусна в разтуреното легло. Тъмнина изпълни съзнанието му и той потъна в мъртвешки сън без сънища.

9

Следващият ден беше събота и Луис се събуди в паника. Чувстваше се като тенджера под налягане с плътно затворен капак и запушен с дъвка отвор за парата. Мисли непрекъснато бълбукаха и изплуваха на повърхността на съзнанието му, но нито една не му изглеждаше логична. Какво щеше да прави? Какво можеше да прави?

Седна и огледа стаята. Две дълги рамки от слънчева светлина лежаха върху нацепения и опръскан с боя под. До камината имаше високо огледало с назъбен парапет отгоре, същия като над леглото на Луис. Пред огледалото беше постлан красив ръчно изработен килим. Джонатан твърдеше, че прабабата на госпожа Зимърман лично изтегляла нишките с куката си. Мотивът на килима беше „есенни листа“. Листа с къдрави ръбове, яркозлатисти и наситено кървавочервени, изпъстрени със зелени за контраст. Килимчето сякаш се рееше пред огледалото, а листата плуваха в езеро от силна слънчева светлина. Разбира се, беше илюзия. Килимчето не беше вълшебно. Но Луис обичаше да стъпва върху него сутрин, докато се облича. Имаше чувството, че се освобождава от земята макар и за съвсем кратко.

И сега беше стъпил на килимчето, докато обуваше панталона си и пъхаше в него ризата. Блещукането на листата го вдигна от пода. Вече всичко му изглеждаше по-ясно. Трябваше да се свърже с Тарби. Той щеше да знае как да постъпят. Наистина той го избягваше, но не бяха станали врагове. Пък и Тарби беше замесен в тази история точно колкото и Луис. Той държеше фенерчето, докато Луис рисуваше магическите кръгове и пишеше с тебешир името — Селена. Явно това беше собственото име на госпожа Изард. Тя трябва да му го беше втълпила. А зад онези метални врати всъщност никога не е била съвсем мъртва…

Луис прехапа устна, за да прекъсне тези мисли. Слезе долу, закуси сам и побърза да излезе. Тарби и неговите деветима братя и сестри живееха в голяма паянтова къща на половината път през града. Никога не бяха канили там Луис и той не знаеше как се казват родителите му, камо ли братята и сестрите му. Знаеше, че господин Кориган — това беше фамилното име на Тарби — има железария. И толкова.

Беше ясен и ветровит априлски ден и небето беше изпъстрено с бели облачета, които непрекъснато се разпокъсваха и се сливаха едно с друго. Прелитаха птици и по поляните се появяваше първата буйна влажна зеленина. Когато стигна до къщата на семейство Кориган, Луис завари група малки деца да си играят в предния двор, който беше опоскан и целият на кални дупки. Едно от по-малките хлапета, което много приличаше на Тарби, висеше от коленете си от клона на изсъхнало дърво, по което бяха заковани червени отразителни стопове. Другите деца строяха замъци от кал, биеха се едно друго по главата с лопатки за пясък, мъчеха се да карат счупени велосипеди или просто седяха и пищяха с пълно гърло. Луис се промъкна между камиончетата и вътрешните гуми, разпилени по пътеката пред къщата. Натисна звънеца и зачака.

След малко пълна и изморена жена се показа на вратата. Носеше бебе и то я потупваше по рамото с шише, което държеше за биберона.

— Да? — Звучеше раздразнена и нищо чудно.

— Ами… Госпожо Кориган? Бихте ли ми казали къде да намеря Тарби?

— Тарби ли? Боже, не знам дали е вкъщи. Ще проверя. — Тя отметна глава назад и се провикна: — Тааарбиии!

Никакъв отговор, макар че дори да имаше, в тази врява трудно щяха да го чуят.

— Ами, май не е — каза жената. Усмихна се изморено и мило. — Сигурно рита навън с другите деца.

Луис благодари и тъкмо да се обърне да си ходи, когато тя каза:

— Я чакай! Ти не си ли момчето на Барнавелт?

Луис потвърди.

Жената го изгледа умолително.

— Моля те, не разказвай на Тарби повече истории за призраци и за гробища. След Хелоуин цяла седмица сънува кошмари. Много мило, че си помолил чичо си да го покани на понички и сайдер и да го остави да пренощува, но тези истории… е, знаеш го колко е чувствителен.

Луис успя да запази сериозно изражение.

— Ммм… добре… разбира се, госпожо Кориган. Няма да му разказвам повече за духове. Довиждане.

Докато се връщаше обратно по пътеката, препъвайки се в детски играчки и избягвайки една-две кални топки, запратени по него, Луис едва се сдържа да не се разсмее на глас. Значи, това беше разказал Тарби за нощта на Хелоуин! Така, така. И къде беше прекарал нощта? Разтреперан под задната веранда? Под някое дърво? И после цяла седмица кошмари! Ама разбира се, че не се е уплашил. Заради лунната светлина ще е. Беззвучният смях на Луис се превърна в крива усмивка.

Спря до едно блокче с халка за връзване, за да си завърже връзките на обувката. И какво щеше да прави сега? Е, в Ню Зебъди имаше само две бейзболни игрища. Едното зад училището и другото до пистата за лека атлетика. Реши първо да провери зад училището.

Когато стигна там, завари Тарби да играе с другите деца. Тарби хвърляше топката и момчетата крещяха: „Давай, Тарби! Заблуди го!“ и „Давай, метни му един накълбол!“, а ако бяха от противниковия отбор, викаха: „Даа! Питчър с гумена ръка!“.

Тарби замахна, въртейки ръка като вятърна мелница, спря няколко пъти — беше позволено, защото играеха софтбол, не бейзбол — и след като принуди батсмана да замахне напрегнато и половинчато няколко пъти, изстреля топката към него. Батсманът замахна толкова силно, че падна.

— Страйк три! Аут! — провикна се момчето, което беше рефер.

Луис застана отстрани на игрището, направи фуния с ръцете си и се провикна:

— Ей, Тарби, може ли да поговорим?

— Не сега, Дундьо. Играя.

Сълзи бликнаха в очите на Луис. Тарби за пръв път го наричаше „дундьо“. Или поне не помнеше да го е правил друг път. Преглътна сълзите и зачака търпеливо, докато Тарби срази и следващия батсман с три шеметни бързи топки. Това беше третият опит и отборът на Тарби се прибра от игрището. Тарби нехайно хвърли ръкавицата си на земята и каза:

— Здрасти, Луис. Какво мога да направя за теб?

— Чичо Джонатан има сериозни проблеми. Здравата сме загазили. Нали си спомняш онази нощ на гробището?

За огромна изненада на Луис, Тарби го сграбчи за яката и го дръпна рязко напред, докато лицата им бяха на броени сантиметри едно от друго.

— Виж какво, ако научат, че си бил там през онази нощ, ще им кажеш, че си ходил сам. Не го ли направиш, ще се сдобиеш с две счупени ръце и може би счупена глава.

Луис се помъчи да се откопчи от хватката на Тарби, но не успя. Усети как кръвта нахлува в лицето му, когато кресна:

— Тарби, става дума за нещо по-страшно от случилото се на Хелоуин! Става дума за призраци, вещици, дяволи и… Пусни ме, Рижко!

Тарби пусна Луис и се вторачи в него със зяпнала уста. Рижко беше просто обръщение между двама герои от комикс, който четеше Луис. Нищо не означаваше.

Тарби стисна устни.

— Как ме нарече?

Няколко момчета започнаха да крещят „Бой! Бой! Бой!“, макар да не очакваха да се случи. В крайна сметка това беше просто Луис.

Луис стоеше зачервен и уплашен.

— Аз… не знам как те нарекох.

— Ами следващия път да запомниш! — Тарби вдигна юмрук и го стовари в рамото на Луис. Много го заболя.

— Стига, Тарби — провикна се високо момче на име Карл Холабо. — Не си губи времето с Шишко. Този ининг си батсман, а сме с шест ръна назад. Идвай тук и удряй.

Тарби се върна в играта, а Луис се затътри по улицата, разтривайки рамото си. Плачеше.

В очите му още напираха сълзи. Закрачи и обиколи целия град покрай редиците от къщи, които го зяпаха безизразно. Не можеха да му предложат съвет. Прекоси Главната улица и известно време зяпа Паметника на загиналите, обаче каменните войници с вдигнатите си щикове и шомполите за оръдия също нямаха какво да му кажат. Стигна до другия край на Главната улица и се вторачи във фонтана, в който се пенеше кристална върба сред кръг от мраморни колони. Нощем фонтанът беше осветен и ставаше червен, оранжев, жълт, после син, зелен и отново червен. В момента обаче беше прозрачен. На Луис му се прииска и мисълта му да е толкова бистра, но не беше.

Обиколи фонтана три-четири пъти, после прекоси улицата и закрачи по шосе 9, което беше продължение на Главната и водеше извън града. Когато стигна до квадратната метална табела за край на града, просто се отклони сред високите треви, седна, загледа как пълзят мравките и се заслуша в профучаващите коли. Очите му вече бяха сухи. Край на сълзите. Хрумна му, че напоследък доста плаче, а така нищо нямаше да реши. Размишленията може би щяха да помогнат, но не беше съвсем сигурен. Седеше, мислеше и се опитваше да реши как да постъпи.

Надигна се късно следобед. И едва не падна, защото левият му крак беше заспал. Поразтъпка се сред плевелите, за да задвижи кръвообращението си, и се отправи към къщи. Беше взел решение. И в главата му звучеше старият химн:

За всяка държава и човек

решителен настава миг

страна да избере в борбата

между истината и лъжата.

Представяше си, че повежда кавалерийско нападение. Ако носеше със себе си някой от бастуните на Джонатан, щеше да замахне с него като с меч. От време на време спираше и усещаше по цялото му тяло да пробягват тръпки, от които настръхва. Чувстваше се много храбър и горд, но и много уплашен. Трудно беше да се опише.

През нощта, много след като всички останали бяха заспали, Луис изпълзя от леглото и слезе на пръсти по стълбите. Къщата беше притихнала, съвсем притихнала, защото беше една от нощите, когато Джонатан спираше всички часовници — всички без онзи, който не можеше да спре. Във вестибюла огледалото на стенната закачалка си говореше самичко насред кратко припукване от време на време, а ръбовете му проблясваха леко. Може би се опитваше да предупреди Луис. Ако беше така, той не му обърна внимание. Беше си наумил какво да направи. Той беше започнал тази страховита история и той щеше да я прекрати.

Положи длан върху порцелановата стойка за чадъри. Разтършува се сред бастуните и доста потрака с тях. А, ето го. Ръката му стисна черната дървена пръчка и… и какво беше това? Луис дръпна пръстите си и ахна отвратено. Допирът до вълшебния бастун беше като допир до ръката на жив човек. В него пулсираше живот. Луис стоеше и се взираше в бастуна. Кълбото му вече проблясваше мъжделиво. На сивкавата светлина видя снежен вихър и тъмен, но напълно истински се появи чудатият малък замък. Вълшебната светлина хвърляше бледо и треперливо сияние върху тапета. Способен ли беше да използва този мощен предмет? Помисли си, че Джонатан е проявил прекомерна скромност, когато се определи като обикновен фокусник.

Луис стисна зъби и се пресегна с ръка, все още изтръпнала от преживяното смайване. Стисна здраво бастуна. Измъкна го. Кълбото засъска и запращя, от сивкаво стана розово и после отново сивкаво. Луис отвори входната врата. Вътре влетя влажен и свеж полъх и леко блъсна вратата в стената. Листата на кестена се разлетяха с въздишка, посипаха се бели цветчета. Луис погледна към отсрещния тротоар. Въпреки избуялия жив плет се виждаше, че в къщата на Ханчет свети. Промърмори молитва и заслиза по стълбите.

По средата на улицата едва не се обърна и не си плю на петите, но нещо го тласна да продължи напред. Когато стигна отсрещната страна, стана по-лесно да продължи. Все едно тичаш надолу по склона, а вятърът те блъска в гърба. Живият плет прекъсваше на тухлената пътека към предната веранда. Луис мина под надвисналите клони. Стигна до основата на стълбите.

Къщата на Ханчет имаше старомодна двойна врата от черно дърво и две матови прозорчета. Стъклата винаги напомняха на Луис за Десетте божи заповеди и сега също си помисли: не влизай! Обаче прозорчето беше открехнато. Да не би да го очакваха? С разтуптяно сърце пое нагоре по стълбите.

Спря току до вратата, под лампата в коридора, който беше пуст. Пуст и гол. Нямаше никакви мебели, никакви столове, шкафове или масички. Никакви чадъри, облегнати на стената. Луис забеляза тъмни квадрати по бледорозовия тапет. Бяха с цвета на тапета, когато е бил нов. Семейство Ханчет бяха окачили картини на тези места, но картините вече ги нямаше. Госпожа О’Мийгър не беше сложила свои.

Луис безшумно се приближи до широката арка, която водеше към дневната. И там нямаше никого. Имаше мебели, но немного. Няколко паянтови наглед столчета с криви крака и неудобно на вид канапе. Ниска масичка с два миниатюрни порцеланови пепелника. Едно почукване на плоскодънната лула на Джонатан би строшило и двата. Луис обиколи столовете, докосваше полираните подлакътници и гладките тапицирани гърбове. Очакваше мебелите да се пукнат като сапунени мехури при допира му, но всичко беше плътно и здраво. Подът беше толкова излъскан, че виждаше отражението си. На едната стена имаше тухлена камина. Цялата беше боядисана в яркорозово, дори отвътре. Нямаше и следа от сажди. Явно старата вещица не обичаше огъня. На лъскавата желязна подпора в камината имаше два брезови пъна.

Върху полицата над камината Луис забеляза нещо, което го изненада — украшение. Беше от онези пумпали с изрязани силуети на ангели. Запалваш свещ вътре и от топлината ангелите се завъртат. Тези тук надуваха тръби. Луис се пресегна и докосна колелцето. Скръъъц. То се завъртя паянтово. Звукът го стресна толкова, че рязко се обърна и вдигна вълшебния бастун за защита. Нямаше никой.

Надникна в кухнята. Няколко пластмасови плочки на стената и електрически часовник. Червен ламиниран плот и тръбен стоманен стол, също тапициран в черешово червено. В ъгъла имаше хладилник. Луис го отвори и намери бутилка кока-кола. Това ли беше всъщност? Завъртя бутилката в ръце. Отвън беше грапава. Сякаш мръсна. Сякаш е била заровена. И течността вътре беше по-светла от кока-кола. Кафеникавочервена. Луис върна бутилката на мястото й. Затвори вратата на хладилника. Къщата му се струваше изпълнена с някакво бучене, но той знаеше, че това е кръвта в ушите му. Стисна вълшебния бастун с потната си трепереща ръка и отиде да разгледа останалите стаи.

Провери целия първи етаж, но не намери нищо — само наполовина довършени стаи. Някъде маса, другаде стол. Където имаше лампи, всички бяха изключени, но в стаите светеха голи крушки от тавана. Луис стигна до подножието на яркоосветеното стълбище. Поспря там, после изведнъж чукна с бастуна по пода и се провикна:

— Дойдох да ви победя, госпожо Изард! Покажете се! Страхувате ли се от мен? Така и трябва! Знам коя сте и какво искате да направите. Предизвиквам ви на дуел по старите правила на магьосниците!

Луис очакваше предизвикателството му да прозвучи внушително и тежко, да отекне ясно и силно като зов на сребърна тръба. А вместо това то прозвуча кухо. Заглъхна в тежкото безмълвие на къщата. Луис се почувства глупаво. Бузите му пламнаха. И той започна да се тревожи.

Луис не знаеше нищичко за „древните правила на магьосниците“. Беше дошъл тук с вълшебния бастун на Джонатан и с надеждата да свърши неговата работа. Вече се съмняваше. Ами ако бастунът работеше само за своя господар? Ами ако магията на госпожа Изард беше по-силна от тази на Джонатан?

Луис погледна към светещата топка на дръжката и после нагоре по стълбите. Искаше му се да се обърне и да хукне с всичка сила. Но как тогава щеше да спаси госпожа Зимърман, Джонатан и света и как щеше да изкупи простъпката си?

Къщата беше съвсем притихнала. Луис пое голяма глътка въздух и започна да се качва по стълбите.

Някъде по средата на площадката спря да разгледа една картина. Единствената, която беше видял в къщата. В овалната и тежка черна рамка имаше изображение на неприятен мъж. Стоеше прав или седеше — не си личеше кое от двете — до стена с тапет със сложна шарка. Луис дълго съзерцава картината. Запамети всички детайли — няколкото косъма, вчесани върху почти плешивото теме, хлътналите очи, които сякаш гледаха право към него, ястребовия нос. Разгледа и дрехите на мъжа — беше облечен със старомодна риза с корава яка с прегънати връхчета. Лявата му ръка почиваше вероятно върху бастун. По бастуна като че ли имаше някакъв надпис, но Луис не можеше да го прочете.

Стоеше и се чудеше кой ли е възрастният мъж. Възможно ли беше…? Смъкна снимката и я обърна отзад. Нямаше надпис. Бързо я обърна и отново се вторачи в снимката. Забеляза нещо познато. Разбира се! Тапетът! Беше от вестибюла на горния етаж. Римската цифра II, преплетена със завъртулки. Луис вече знаеше, че гледа снимка на Айзък Изард.

Значи беше вярно. Тази жена беше съпругата му, върнала се от отвъдното… за да направи какво? Луис усети как сърцето му бие като лудо. Никога през живота си не беше изпитвал такъв страх. Вече не искаше да се бори с госпожа Изард. Просто искаше да излезе от тук. Погледна ужасено нагоре по стълбите, към тъмния вход на спалнята. Никой не идваше. Тръгна да слиза, но госпожа Изард му препречи пътя.

Стоеше и се усмихваше. Държеше бастун с дръжка от слонова кост.

— Е, млади човече, какво има? Какво те кара да смяташ, че можеш да обикаляш хорските къщи посред нощ? Какво искаш?

Луис се уплаши, че ще припадне, но не стана така. Вместо това усети как се сковава. Вдигна бастуна.

— Не знам какво искате да направите с това, госпожо Изард — каза той, — но няма да стане. Магията на чичо ми е по-силна от вашата.

Тя се изсмя рязко и злобно.

— За тази играчка ли говориш? Сигурно я е купил на окръжния панаир. Не ставай глупав, дете.

В цялата къща бастунът беше светил с постоянна сивкава светлина, а сега, докато госпожа Изард говореше, започна да гасне. Луис сведе очи и установи, че пред очите му има нещо, което много прилича на изгоряла електрическа крушка.

— А сега — поде госпожа Изард и пристъпи напред, — а сега, млади мой приятелю, ще разбереш какви са последиците от това да безпокоиш симпатични старици, които предпочитат да бъдат оставени на спокойствие.

Тя дръпна бастуна от скованата му ръка, хвърли го и той изтрополи по стълбите. Старицата се наведе над Луис и очите го заболяха от светлината, отразена от очилата й. Гласът й прозвуча гневно и тя заговори по-бързо:

— Имаш ли представа какво е да си заровен дълбоко в земята, обграден от тъмни камъни, без никой да може да те види или чуе, в компанията само на един мъртвец? Знаеш ли?

— Веднага престанете, госпожо Изард. Нали не сте започнали да се разправяте и с деца?

В основата на стълбите се появи госпожа Зимърман. Лицето й беше озарено от невидими светлини някъде отдолу, беше облечена с дълга до пода пурпурна наметка. В гънките вместо сенки имаше дълбоки кладенци с оранжеви огньове. В едната си ръка държеше висок черен прът, увенчан с прозрачно стъклено кълбо. В кълбото грееше пурпурна звезда, която ставаше по-ярка, когато госпожа Зимърман заговореше, и избледняваше, когато тя мълчеше.

Госпожа Изард се обърна спокойно с лице към госпожа Зимърман.

— Значи ти си била — каза тя. — Е, силата ми не е стигнала кулминацията си, но съм достатъчно могъща да се справя с теб. Махни се!

Тя насочи бастуна си от слонова кост към госпожа Зимърман. Нищо не се случи. Тя престана да се усмихва и пусна бастуна си.

Вече беше ред на госпожа Зимърман. Тя тупна веднъж с тоягата си по пода и стълбите се озариха от ултравиолетова мълния. Със страховит дрезгав крясък, какъвто никое човешко същество не е издавало, госпожа Изард се втурна покрай Луис нагоре по стълбите. Госпожа Зимърман я погна.

— Бягай у дома, Луис! — подвикна му тя, докато профучаваше покрай него. — Ти си храбро момче, но не си за тази битка. Бягай, чуваш ли!

Луис хукна надолу по стълбите, като ги вземаше по няколко наведнъж. Не беше на себе си от страх, но беше и много доволен. Докато изхвърчаше през предните стълби на къщата, чу странни експлозии и пронизителни викове. Клоните опитваха да го сграбчат, докато припкаше по изметената тухлена алея. Един от тях наистина се обви около левия му крак и започна да го дърпа. С писък и бясно мятане Луис се откъсна и се стрелна през улицата. Отвори портата и буф! блъсна се в нещо твърдо, но и меко. Джонатан.

Луис рухна. Разрида се истерично, притиснал лицето си към синята работна риза на Джонатан. Той го обгърна с ръце и го притисна силно. Луис не виждаше, но чичо му гледаше над главата на момчето към къщата на семейство Ханчет и на лицето му се появи мрачна усмивка. Пурпурна светкавица озари прозорците на горния етаж. След това в съседния прозорец блесна синьо-бяло пламъче, сякаш някой току-що беше запалил клечка кибрит. Синята светлина се разпростря и изпълни целия прозорец. После стигна и до съседния прозорец и погълна избледняващата пурпурна светлина. Чу се глуха и мощна експлозия като от бомбичка по време на фойерверки. Ушите на Джонатан писнаха. Пред очите му двата горни прозореца се превърнаха в искрящо пурпурно. Коминът на къщата се срути и тухлите му се търкулнаха по покрива. Избуялият жив плет започна да се огъва и люлее като в хватката на ураган. Няколко ромбоидни парчета стъкло се отделиха от рамките си и се посипаха звънко на пътеката долу. После къщата отново стана тиха и тъмна.

Луис беше престанал да плаче и се обърна да гледа. Мина цяла минута. После входната врата се отвори и се появи госпожа Зимърман. Слезе спокойно по стълбите, мина по тухлената пътека и излезе на улицата, като си тананикаше. Оранжевите пламъци в гънките на наметката й бяха угаснали, вълшебните светлини отдолу също. В едната си ръка държеше чадър. Дръжката му беше кристална топка, в която още гореше пурпурна искрица. В другата си ръка госпожа Зимърман стискаше бастуна на Джонатан, чиято топка още беше тъмна.

— Здрасти, Флорънс — каза Джонатан, все едно я среща на улицата в неделя следобед. — Как мина?

— Ами добре — отговори тя и му подаде бастуна. — Ето ти вълшебната пръчка. Още е стъписана, но мисля, че ще се съвземе. За госпожа Изард не знам обаче. Може и да съм я унищожила или просто да съм я извадила от строя за известно време. Тъй или иначе, хайде да се възползваме от времето, което ни е дадено, и да намерим този часовник!

10

Когато тримата се върнаха в къщата, останаха поразени. Тиктакането беше станало много силно, по-силно от всякога. Все едно се намираха в часовника Биг Бен.

Джонатан пребледня.

— Май наближава някакъв край — каза той. — Госпожа Изард може би не е толкова мъртва, колкото ни се иска.

Госпожа Зимърман закрачи напред-назад. Потри пурпурния камък на пръста си в брадичката.

— Може и да е, може и да не е. И в двата случая отстраняването й не е гаранция, че бомбата няма да избухне в лицето ни — каза тя. — Да допуснем най-лошото. Да допуснем, че тя все още е в играта. Така. — Пое си дълбоко дъх и го изпусна. — Още от вчера имам теория, че дъртата вещица само чака сгоден момент, за да използва онзи проклет ключ. Подходящото действие в подходящия момент може да постигне подходящия резултат. Това е съвсем в стила й. И на съпруга й също. Неговата магия е логична. Тя започва от точка А, минава през Б и отива във В плавно и последователно. Както логично и последователно е движението на стрелките на часовника.

— Тогава няма смисъл ние да постъпваме логично, нали? — попита Джонатан. Усмихваше се странно и подрънкваше с кламерите от верижката на часовника си. Това винаги беше знак, че размишлява.

— Какво искаш да кажеш? — попитаха Луис и госпожа Зимърман едновременно.

— Искам да кажа — търпеливо поясни той, — че нас не ни бива в тази игра. Нашата игра е на изненадващи нападения, неочаквани и необясними открития, неясни мисли. Скокове с хода на коня, вместо правите ходове на топа по дъската. Най-добре да играем по своя начин, ако искаме да спечелим.

Госпожа Зимърман скръсти ръце и се нацупи.

— Разбирам — каза тя. — Звучи много разумно. Ако играеш шах, направи кента. Ако играеш тенис, опитай да отбележиш хоумрън. Много умно.

Джонатан остана невъзмутим.

— Защо не? — попита той. — Според мен е съвсем ясно. Луис, ето какво искам да направиш. Вземи лист и молив и напиши най-глупавите инструкции, които ти хрумнат.

Луис се озадачи.

— Инструкции за какво?

— За ритуал. За церемония. За магическо представление за изваждането на часовника от скривалището му. Направи ги възможно най-откачени.

Луис се почувства много развълнуван и щастлив.

— Добре — каза той. — Щом така искаш, залавям се!

Изприпка до бюфета и изрови жълт молив и евтин бележник. След това изтича в кабинета и затръшна вратата. Джонатан и госпожа Зимърман крачеха напрегнато отвън, а чудовищното тиктакане продължаваше.

Петнайсет минути по-късно Луис плъзна вратите на кабинета. Подаде на Джонатан лист на сини редове, изписан от двете страни. Още след първия ред Джонатан отметна глава и се изсмя гръмко. Бързо прегледа останалата част от списъка, като не спираше да се подсмихва. Госпожа Зимърман се опитваше да надникне над рамото му, но накрая изгуби търпение и измъкна листа от ръцете му. Тя се смя дори повече от Джонатан. Сумтеше, кикотеше се и хихикаше. Накрая върна листа на Джонатан.

— Добре, така да бъде — съгласи се тя. — Най-напред ще сложим запалени свещи на всички прозорци. Истински свещи.

— Да — набърчи нос Джонатан. — Виждам, че Луис е демонстрирал лош вкус с предпочитанието си към истинските свещи. Е, да се залавяме. В бюфета има няколко пакета свещи.

Джонатан се зае с първия етаж, госпожа Зимърман пое втория, а Луис — третия етаж и прозорците с витражи, независимо какво изобразяваха в момента. Не след дълго цялата къща светеше като коледна елха през април.

Луис спря пред вратата на стаята, където беше хармониумът на Айзък Изард. Погледна към кутията от обувки, която преди малко беше пълна със свещи. Беше останала само една. Да я постави ли тук? Не, имаше и по-подходящо място.

С дебела истинска свещ в ръка Луис се покатери по прашното спираловидно стълбище към стаята в кулата. Бутна тясната врата. В стаята беше тъмно, имаше само ивици лунна светлина на пода. Луис се приближи до прозореца. Коленичи и се наведе към дълбоката амбразура.

От овалния прозорец виждаше от птичи поглед къщата на Ханчет. Или поне щеше, ако изобщо се виждаше нещо. Хълмът беше окъпан от силна лунна светлина, но къщата на Ханчет беше скрита в плътна сянка. Само тъмният връх на покрива се различаваше.

Луис се загледа омагьосан. После изведнъж започна да чува тиктакането, слабо, но отчетливо, което изпълваше дори тази стая в къщата на Главна улица номер 100. Поклати глава, извади кибрита си и бързо запали свещта.

Когато се върна долу, установи, че са изпълнили втората му инструкция. Госпожа Зимърман свиреше „Китайски пръчици“ на хармониума в предния салон. След като тя стана и отиде в трапезарията, хармониумът продължи да свири същата мелодия, защото беше механичен и тя го беше настроила за нескончаемо повторение. Глупавата монотонна музика почти заглушаваше тиктакането — почти, но не напълно.

Джонатан нахлу откъм задните спални. Лицето му беше зачервено, дишаше учестено.

— Добре. Сега какво? — попита той.

Госпожа Зимърман взе листа и прочете тържествено:

— Трябва да играем на бонсуар един франк, докато се появи асото на тъпаците.

Колкото и невероятно да изглежда, Джонатан знаеше какво представлява бонсуар един франк. Така Луис наричаше покера. Тримата често играеха покер след онази първа августовска вечер и Луис кръсти играта според надписа на лъскавата месингова монета от един франк, както той го разчиташе. Когато правиш същия залог като някой друг, трябва силно да извикаш: „Бонсуар един франк!“.

Джонатан обаче беше озадачен от една подробност. Обърна се към Луис с въпросителен поглед.

— А какво е асо на тъпаците, ако смея да запитам?

— Не знам. Просто ми хрумна. Ще разберем, когато го намерим.

Извадиха червената кутия с монетите. Извадиха и златистосините карти. Джонатан запали лулата си и разкопча жилетката, която единствено верижката от кламери придържаше загърната. Измъкна от дрешника прашна и стара сива шапка с широка периферия и я нагласи на тила си. Обясни, че ей така трябвало да се издокара един истински играч на покер.

Джонатан размеси картите и раздаде. Шекели и гулдени, дукати и драхми задрънчаха по масата. Отначало ръцете бяха обикновени. Чифтове от осмици, нищо, попове и десетки. След това започнаха да им идват по шест карти от вид и карти, изписани със знака за корен квадратен и с въпросителни. Джонатан и госпожа Зимърман не правеха никакви номера. Чудатите карти се появяваха самички. Продължиха да играят, докато гигантският часовник тиктакаше, хармониумът свиреше „Китайски пръчици“, а свещите хвърляха сенки с формата на плодове и цветя или обикновени жълтеникави петна върху тревата отвън, сивкава на лунната светлина.

След като поиграха половин час, Луис взе карта и установи, че държи асото на тъпаците. Ето на. Вместо спатия или купа, асото имаше царевични коси и зелени чушки. В средата се мъдреше глуповат на вид човек с черна шапка с плоско квадратно дъно, каквато носят университетските преподаватели на церемонията по дипломирането. Върху шапката бяха натрупани сладоледи, а професорът ги опитваше с показалец.

Луис показа картата на всички.

— Значи това е то? — възкликна Джонатан. — Асото на тъпаците! Бих го познал където и да било. Само ми кажи какво означава това, Луис.

— Означава, че трябва да го лепнеш на челото си с дъвка. Ето. — Луис извади дъвката, която дъвчеше, и я подаде на чичо си Джонатан.

— Адски ти благодаря — рече Джонатан. Залепи картата на челото си. — А сега какво?

— Отиваш да се издокараш и слизаш с топка номер 8, както пише в инструкциите.

— Хм. Опала! Хубаво и така нататък. До после, приятели.

Джонатан се качи на горния етаж. Доста се забави — толкова, че хармониумът поде марша „Звезди и ивици завинаги“ просто така, от скука. Госпожа Зимърман седеше и барабанеше с пръсти по масата, а Луис, както винаги докато напрегнато чака някого, тупаше стола си отстрани, люлееше се напред-назад и мърдаше десния си крак.

— Е, ето ме!

Госпожа Зимърман и Луис вдигнаха очи. Горе на стълбите стоеше Джонатан. Носеше мантия от безумна кувертюра, а на главата му се мъдреше калъфчето на цветя за тостера, което беше ушила госпожа Зимърман. Асото на тъпаците още беше залепено за челото му, а в ръцете си Джонатан държеше малък и черен кръгъл предмет. Докато слизаше по стълбите, хармониумът свиреше „Тържествени и церемониални маршове“, но скоро му омръзна и премина на радиореклами:

Сапунът „Кютикура“

овлажнява и лекува

кожната структура.

Бензинът супер сто на „Кларк“ —

те прави най-голям бързак!

Най-продаваното гориво в Средния запад!

„Супър Съдс, Супър Съдс“ —

повече пяна, свежа премяна

и домакиня засмяна!

Под този тържествен акомпанимент Джонатан стигна до масата в трапезарията и остави черната топка. Беше от онези топки за гадаене с цифрата 8, каквито човек може да си купи в някои магазини. Топката беше пълна с течност и когато я разклатиш, на прозорчето се появяват призрачни бели карти. Картите са само три: Да, Не и Може би.

— Сега какво? — попита Джонатан.

— Попитай я — подкани го Луис.

— Какво да попитам? — озадачи се Джонатан.

— За обиколката на Луната, брадат глупак такъв! — кресна госпожа Зимърман. — Къде си забравих шапката на Световното чикагско изложение! Помисли малко, Джонатан. Какво искаш да попиташ?

— Къде е часовникът? — отговори Джонатан с тъничко гласче.

Откъм предната стая се разнесоха механични аплодисменти. Хармониумът, който се правеше на умник като винаги. Джонатан му се оплези през рамо. После се завъртя отново към масата, върху която беше топката. Внимателно и благоговейно я вдигна. Държеше я като микрофон, на който говори:

— Къде е часовникът?

Прозорчето остана тъмно. Джонатан разклати топката, докато течността в нея се разпени.

— Къде е часовникът? — кресна той и повтори въпроса на гръцки, латински, френски, немски и египетски от Средното царство. Пак не получи отговор.

— Френският ти е ужасен — осведоми го госпожа Зимърман и грабна топката от ръката му. — Дай аз да опитам.

Госпожа Зимърман пъхна кълбото под единия ъгъл на наметката си, все едно я предпазва от дъжд, и забърбори на бенгали, угро-фински, баски, старонордски и геез. Използва всички команди за отключване на тайните на специални камъни, до които прибягват Региомонтан[6], Алберт Велики[7] и граф Калиостро[8]. Пак нищо.

— Може ли аз да опитам? — попита Луис плахо и тихо.

Госпожа Зимърман сведе поглед към него. От всички бръчки на лицето й бликаше пот. Очите й бяха безумни.

— Какво каза?

— Чудя се дали не може аз да опитам. Знам, че не съм вълшебник или нещо такова, но това е моето кълбо. Аз го купих в Чикаго и…

— Разбира се! — възкликна госпожа Зимърман и стовари юмрук върху масата. — Разбира се! Ама че сме глупави! Като всеки вълшебен предмет кълбото отговаря само на собственика си. Ето, вземи, но побързай! — натика тя кълбото в ръцете му.

Тиктакането на часовника стана по-тихо, но по-бързо.

Луис вдигна вълшебната играчка пред лицето си. Гласът му беше тих и спокоен.

— Моля те, кажи ни къде е часовникът — прошепна той.

Нещо се раздвижи в кълбото. ДА изплува от дълбините му като призрачен вестник на черен вятър. Отмина. Същото се случи с НЕ и с МОЖЕ БИ. Накрая, след няколко напрегнати минути, се появи картичка с думите: шахтаТА ЗА ВЪГЛИЩА.

— Пише, че е в шахтата за въглища. — Гласът на Луис звучеше глухо и безжизнено. Той оброни глава.

— Може ли да видя кълбото? — тихо попита Джонатан. Луис му го подаде.

Джонатан го вдигна срещу светлината. Набърчи чело и асото на тъпаците полетя към пода.

— Да, със сигурност казва „шахтата за въглища“. Но какво, по дяволите, има предвид? — Джонатан изгледа гневно лъскавото кълбо. Започваше да си мисли, че няма да е никак зле да запрати проклетото нещо към полицата над камината.

Неочаквано кълбото изхълца. Джонатан бързо сведе очи към него и видя, че прозорчето се изпълва с мехурчета.

— О, да му се не знае! Погледни това, Флорънс. Сега се мисли за перална машина. Да извадим ли дъската за призоваване на духове?

— Чакай малко — прекъсна го госпожа Зимърман. — Май мехурчетата започват да се разнасят.

Луис, Джонатан и госпожа Зимърман наблюдаваха със затаен дъх как мехурчетата се пукат едно подир друго. Пук, пук, пук. Това продължи сякаш цяла вечност. А междувременно часовникът си тиктакаше.

Най-сетне прозорчето се проясни. И този път надписът гласеше: САНДЪК ЗА ВЪГЛИЩА.

— О, страхотно! — провикна се Джонатан. — Направо страхотно! Сега пък „сандък за въглища“. Голям напредък.

— Имаш ли сандък за въглища? — попита госпожа Зимърман.

Джонатан я изгледа раздразнително.

— Разбира се, че не, Флорънс! Би трябвало да го знаеш. Нали помниш, че минах на нафта, когато купих тази… ох! Ох! — Джонатан закри устата си с ръка. — А! Май схванах! Елате всички! Отиваме в мазето.

Луис и госпожа Зимърман последваха Джонатан в кухнята. Той отвори вратата на избата и отскочи назад, като че нещо го бе блъснало в лицето. Тиктакането долу беше гръмовно.

Джонатан погледна госпожа Зимърман. Лицето му беше изпито, а очите му бяха уплашено ококорени.

— Носиш ли си чадъра, Флорънс? Добре. Да вървим тогава.

В един черен от сажди ъгъл на избата стърчеше стар сандък за въглища. Две от стените му представляваха сиви летви, заковани за проядени от червеи дървени колове. Другите две стени бяха от варосан камък и до едната имаше висока купчина въглища. Беше си там, когато Джонатан се нанесе, и оттогава той все се канеше да ги изнесе.

— Със сигурност печеля награда за най-голям кретен — тихо каза той. Замахна силно назад и се захвана да рие с лопатата. Луис и госпожа Зимърман му помагаха с голи ръце. Не след дълго разчистиха въглищата от стената.

— Не ми изглежда да има тайна стеница — заключи Джонатан, опипвайки за пружини и скрити лостове. — Но пък ако изглежда така, няма да е тайна, нали? Хмм… не… нищо. Боя се, че се налага да използвам кирката. Всички да се отдръпнат.

Луис и госпожа Зимърман се отдалечиха от стената, а Джонатан започна да замахва с кирката. Тиктакането вече се беше ускорило до стакато и ударите с кирката отекваха тежко в ритъма. При всеки удар във всички посоки се разлитаха белезникавосиви отломки. Само че работата се оказа по-лесна, отколкото бихте предположили. Стената започна да се тресе и да се срутва още при първия удар на Джонатан и не след дълго масивната грамада лежеше натрошена на твърдия под на избата. Защото не беше истинска стена, а гипсова маскировка. Зад нея имаше очукана и стара дървена врата с черна порцеланова топка. Имаше и ключалка, но ключ не се виждаше.

Джонатан облегна кирката си на една колона и се отдръпна назад.

— Не се разтакавай! — неспокойно го подкани госпожа Зимърман. — Отвори тази врата! Имам усещането, че сме на ръба на катастрофа!

Джонатан стоеше и потриваше брадичка. Вбесена, госпожа Зимърман стисна ръката му и го разтресе. — Побързай, Джонатан! Какво се помайваш, за бога?

— Опитвам да си спомня заклинания за отваряне на врати. Да знаеш някакви?

— Защо просто не дръпнеш? — предложи Луис. — Може би не е заключена.

Джонатан се канеше да отговори, че никога през живота си не е чувал такава глупост, но така и не получи шанс да го изрече. Вратата се отвори самичка.

Джонатан, госпожа Зимърман и Луис се опулиха. Пред тях се показа дълъг коридор — по-скоро галерия в мина, с квадратни дървени арки, които се смаляваха в далечината. Нещо смътно и сиво се движеше в дъното на тунела. И май приближаваше.

— Погледнете! — извика Луис.

Не сочеше към сивия силует. Сочеше към нещо на пода на тунела, точно пред краката им.

Часовник, обикновен стар часовник „Уотърби“, модел „8 дни“.

Махалото му се помръдваше бавно зад стъклената вратичка и издаваше звук като на обезумял гайгеров брояч.

— Толкова се радвам, че свършихте работата вместо мен — обади се зад тях нечий глас. Джонатан и госпожа Зимърман се завъртяха и замръзнаха. Буквално. Не можеха да помръднат ръцете, стъпалата или главите си. Дори ушите си. Бяха изцяло парализирани, но все още чуваха и виждаха.

Зад тях стоеше госпожа Изард. Или госпожа О’Мийгър, или каквото там име носеше. Беше с черна плюшена наметка с брошка от слонова кост на шията. Върху брошката в релеф беше изписана гръцката буква омега. Дясната й ръка стискаше обикновена черна тояга, а в лявата носеше нещо, което приличаше на отрязана ръка със запалена свещ, щръкнала отзад. Концентрични кръгове жълта светлина се разпростираха навън от ръката и през тях Джонатан и госпожа Зимърман видяха очилата на госпожа Изард, подобни на плочки сив гранит.

— Много се надявам да не сте се изморили, мили мои — каза старицата злобно и подигравателно. — Дано не сте. Но ако сте, е било за добра кауза. Нищичко не бих могла да постигна без вас. Нищичко. Защото нали разбирате, откакто ме освободиха, вече не мога да преминавам през стени и врати, а клетите ми ръце просто не са способни да си служат с инструменти. Наложи се дори да прибягна до услугите на господин Хамърхендъл, за да ми намери това.

Тя пусна пръчката си — която остана права самичка — и бръкна дълбоко в гънките на наметката си. Измъкна оттам позеленял меден ключ. Вдигна го и го завъртя.

— Красив е, нали? Аз му обясних къде да търси, но трябваше той да свърши работата. Много го бива да изпълнява нареждания и много ме улесни в стъкмяването на домакинството ми отсреща. За жалост, с него е приключено. Вие ми играхте по свирката, както се надявах да се получи. Наистина ли си въобразяваше, че ще ме разгромиш, глупава бабушкеро? Само ускори настъпването на Деня на Страшния съд. Идва. Моят Бог и господар идва при нас. Когато дойде, светът ще бъде много различен. Много различен, уверявам ви. Я да видя… вие двамата ще се промените най-напред, струва ми се. — Тя посочи към Джонатан и после към госпожа Зимърман. — Да, точно така ще стане. Първо вие двамата, а хлапето ще гледа. Искаш да гледаш, нали, Луис?

Луис стоеше с гръб към госпожа Изард. Стърчеше неподвижно като манекен в магазин.

— Обърни се, Луис — каза госпожа Изард със злобния си, измамно милия гласец, с който беше говорила отначало. — Не искаш ли да целунеш старата си леля Изард?

Той не помръдваше.

— Хайде, Луис. Заповядвам ти. Не бъди глупав. Само ще влошиш положението си. Обърни се, казах!

Тялото на Луис се напрегна и после той се стрелна в тунела. Грабна часовника, който тъкмо беше започнал да бръмчи, както бръмчат часовниците, преди да ударят кръгъл час.

— Спри, момче! — провикна се госпожа Изард. — Спри, мръсно прасе такова! Ще те превърна в нещо, дето и собствената ти майка няма да познае? Да не си посмял! Недей…

Луис хвърли часовника на земята. Разхвърчаха се пружини, разтракаха се зъбчатки, дървото се разцепи, раздрънча се счупен бронз. Той посегна към купчината отломки и изтръгна махалото, което още продължаваше неистово да бръмчи. В този момент фигурата на възрастен мъж с прогнил черен официален костюм, която стоеше на няколко метра от Луис, изчезна, и се разнесе страховит писък — пронизителен и нечовешки звук като оглушителен вой на сирена. Изпълни въздуха и сякаш го нажежи. Луис запуши ушите си, но звукът остана да отеква в главата му и чак до мозъка на костите му. После секна.

Той се обърна. Джонатан стоеше, усмихваше се и примигваше, за да прогони сълзите от очите си. До него госпожа Зимърман се усмихваше още по-широко. А зад тях, на пода на избата, под полюшващата се гола крушка имаше купчина смачкан черен плат. Жълт череп се блещеше от купчината, зяпнал слисано. Няколко кичура посивяла коса бяха полепнали в процепите на гладкия купол, а над празните очни ямки бяха кацнали очила без рамки. Строшени.

11

Три дни след краха на госпожа Изард и на нейния вълшебен часовник Джонатан, госпожа Зимърман и Луис седяха край голям огън на алеята пред къщата на Главна улица номер 100. Беше мразовита нощ и звездите над тях светеха студено, но огънят грееше в яркооранжево. Госпожа Зимърман беше сложила глинена кана с димящо какао до себе си. Държеше я близо до огъня, за да я запази топла. Джонатан и Луис се взираха в огъня и отпиваха какао от чашите си. Беше много вкусно.

В скута на Джонатан се мъдреше купчината прашни листове на Айзък Изард. От време на време той вземаше по някой лист и го хвърляше в огъня. Луис гледаше как пламъците близват ъгълчетата на всеки лист, как той после почернява, смачква се и се превръща в къдрава топка пепел.

След малко Луис се обади:

— Чичо Джонатан?

— Да, Луис?

— Госпожа Изард наистина ли се канеше да предизвика края на света?

— Доколкото мога да преценя, да — отговори Джонатан. — И щеше да го постигне, ако ти не беше видял сметката на часовника. Но я ми кажи, Луис, защо не се обърна, когато се обърнахме ние?

Луис се ухили до ушите.

— Гледах стъклената вратичка на часовника и видях в отражението какво държи госпожа Изард. Знаех, че е Ръката на славата. Джон Л. Стодард разказва всичко за Ръцете на славата.

— И толкова по-добре — каза госпожа Зимърман. — Един поглед към тази ръка, и ти щеше да се вцепениш като нас. Но въпреки това е нужна много смелост да се втурнеш така и да строшиш часовника. В крайна сметка ти не знаеше какво ще ти се случи, когато го направиш.

Луис мълчеше. Винаги беше смятал, че се иска смелост да минаваш с велосипеда си през огньове на открито и да висиш от коленете си от клоните на дърветата.

Госпожа Зимърман взе чиния бисквити с шоколад и почерпи всички. Джонатан си взе две, а Луис — няколко. Настана мълчание, докато всички дъвчеха и отпиваха. Джонатан хвърли още листове в огъня.

Луис се въртеше на стола и поглеждаше към тъмната къща отсреща на улицата.

— Мислите ли, че госпожа Изард може отново… да се върне някога? — попита той пресекливо.

— Не — увери го Джонатан и сериозно поклати глава. — Не, Луис, според мен, когато ти строши часовника в стената, унищожи и нейната сила на този свят. За да се подсигурим обаче, поставих обратно в гробницата каквото бе останало от нея и заключих вратите с лъскав нов катинар с изписани по него заклинания. Това би трябвало да я възпре за известно време.

— Ами семейство Ханчет? — попита Луис. — Ще се върнат ли да живеят в къщата си?

Джонатан се позамисли, преди да отговори. Дрънна с кламерите от верижката на часовника си.

— Мисля, че да — отговори най-накрая. — Но преди това трябва да бъдат изпълнени някои обреди. След като е бил обитаван от зъл дух, в дома остава лоша аура.

— Като стана дума за лоша аура и зли духове — намеси се госпожа Зимърман, — имате ли представа какво е станало с Хамърхендъл?

Лицето на Джонатан стана сериозно за миг. Имаше някои догадки за съдбата на Хамърхендъл, но ги пазеше за себе си. Първо, знаеше, че кръвта на обесен човек отива за изработването на Ръка на славата.

— Нямам никаква представа — отговори Джонатан и поклати глава. — Все едно е изчезнал от лицето на земята.

Изведнъж Луис започна да се върти и суче на мястото си. Канеше се да каже нещо.

— Чичо… Джонатан? — Гласът на Луис звучеше сухо и гърлено.

— Да, Луис? Какво има?

— Аз… аз освободих госпожа Изард от гробницата й.

Джонатан се усмихна спокойно.

— Да, знам.

Луис зяпна.

— Ама как разбра?

— Забравил си фенерчето си на гробището. Намерих го в купчина листа, когато отидох да я затворя обратно в гробницата.

— Ще ме изпратиш ли в изправителния дом? — попита Луис с тънко, уплашено гласче.

— Какво да направя? — попита Джонатан и се вторачи невярващо в него. — Луис, за чудовище ли ме мислиш? Освен това — додаде Джонатан с неочаквана усмивка, — защо да те наказвам за нещо, което и аз като момче съм се опитвал да направя? И аз като теб се интересувах от черна магия като малък. Май е семейна черта. Опитвах се да впечатля едно момиче. А ти искаше да запазиш Тарби за приятел. Нали така?

Луис кимна тъжно.

— Между другото, Луис — обади се госпожа Зимърман. — Как са нещата с Тарби напоследък?

— Немного добре — отговори Луис. — Мисля, че Тарби вече не иска да сме приятели. Различни сме. Ама няма значение.

— Няма значение ли? — попита Джонатан. — Определено има значение! Ако той е такъв надут малък… — Спря насред изречението, защото видя, че Луис се усмихва самодоволно.

Джонатан смръщи вежди, които приличаха на две кестеняви гъсеници, които се чифтосват.

— Луис Барнавелт! — изрева той. — Да не криеш нещо от мен?

Луис едва сдържаше смеха си.

— О, нищо особено, чичо Джонатан — отговори той. — Само че имам нов приятел.

— Каквоооо? Наииииистина ли? — попитаха едновременно госпожа Зимърман и Джонатан.

— Да. Казва се Роуз Рита Потингер и живее по-надолу на Главната улица. Знае имената на всякакви оръдия. Искате ли да ги чуете? Топ, миньон, фалконет, полукулверина…

— Оооох! — простена Джонатан. Хвърли две пълни шепи листове в огъня. — Само това ми липсваше. Специалистка по оръдия от елизабетинската епоха. Обещай ми едно, Луис.

— Какво?

— Ако вие и малката Роузи решите да си направите леярна за оръдия в избата, осведомете ни с госпожа Зимърман, за да отидем на гости на роднините ми в Ози Файв Хилс, ясно?

Луис се изкиска.

— Добре, чичо Джонатан. Ще те уведомя.

Джонатан размаха лулата си към огъня. Листовете се размърдаха неловко, после се събраха в голяма черна топка. Огънят се превърна в тиквен фенер. Тримата се редуваха да хвърлят кестени в очите, носа и устата на страховития фенер. Туп! Туп! Туп! Кестените летяха в раздираща канонада, като мускетен залп.

Джонатан, Луис и госпожа Зимърман седяха край огъня и си бъбриха, докато начумереното оранжево лице не се разпадна с въздушно свистене. После станаха, протегнаха се и изморени отидоха да си легнат.

Обработка: viper, 2018

***

Информация за текста

Издание:

John Bellairs

THE HOUSE WITH A CLOCK IN ITS WALLS

© John Bellairs, 1973

Film Artwork © Storyteller Distribution Co., LLC, 2018

Джон Белеърс

МИСТЕРИЯТА НА КЪЩАТА С ЧАСОВНИКА

© Надежда Розова, превод

© Боряна Красимирова, художник на корицата

ИК „Колибри“, 2018

ISBN 978-619-02-0297-4

Бележки под линия

1

В САЩ се отбелязва в първия понеделник на м. септември. — Б. пр.

2

Hammer (англ.) — чук; handle — дръжка (англ.). — Б. р.

3

Популярен валс от 1877 г. на британската композиторка Юфимия Алън. — Б. пр.

4

Популярна детска пиеса за пиано от американския композитор Джон Силванус Томпсън (1889–1963). — Б. пр.

5

„Защото Ти си Бог на моята сила.“ Пс. 42:2. — Б. пр.

6

Германски математик и астроном от ХV в. — Б. пр.

7

Немски философ, богослов и светец от ХII — ХIII в. Учител на Тома Аквински. — Б. пр.

8

Италиански окултист, масон и пътешественик от ХVIII в. — Б. пр.

Content

Джон Белеърс — Мистерията на къщата с часовника

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Обработка: viper, 2018

***

Информация за текста

Бележки под линия