Джефри Арчър

Ези печели

Първа част

1.

Александър

Ленинград, 1968

— Какво ще правиш като завършим? — попита Александър.

— Надявам се да постъпя в КГБ — отвърна Владимир. — Но те изобщо няма да ме погледнат, ако не вляза висше. А ти?

— Смятам да стана първия демократично избран президент на Русия — отговори Александър със смях.

— Ако успееш — напълно сериозно каза Владимир, — ще ме назначиш за шеф на КГБ.

— Не одобрявам непотизма — каза Александър, докато излизаха от училищния двор на път към къщи.

— Какво значи непотизъм? — попита Владимир.

— Произлиза от италианската дума за племенник и се свързва с папите от седемнайсети век, които често облагодетелствали роднините си и близките си приятели.

— Че какво лошо има в това? — каза Владимир. — Просто сменяш папите с КГБ.

— Ще ходиш ли на мача в събота? — попита Александър, за да смени темата.

— Не. Откакто «Зенит» стигна полуфиналите, няма начин някой като мен да си намери билет. Но като шеф в пристанището баща ти със сигурност ще получи две места на трибуната.

— Не и докато продължава да отказва да влезе в партията — отвърна Александър. — А когато го питах за последно, той изобщо не беше оптимист, че ще уреди билет, така че вуйчо Коля е единствената ми надежда.

Докато вървяха, Александър изведнъж си даде сметка, че и двамата избягват темата, която непрекъснато се въртеше в главите им.

— Кога според теб ще разберем? — попита Владимир.

— Нямам представа — отвърна Александър. — Предполагам, че учителите са съвсем наясно, че за последно имат някаква власт над нас, и им харесва да гледат как страдаме.

— Ти няма за какво да се тревожиш — каза Владимир. — Единственият проблем в твоя случай ще е дали ще получиш ленинска стипендия за езиковата школа в Москва, или ще ти предложат място в Математическия факултет на Държавния университет. А аз не съм сигурен дали изобщо ще вляза да уча висше. А ако не вляза, шансовете ми да постъпя в КГБ са нулеви. — Той въздъхна. — Сигурно ще работя на доковете до края на живота си, а баща ти ще ми е шеф.

Александър предпочете да премълчи. Влязоха в блока, в който живееха, и започнаха да се качват към апартаментите си.

— Иска ми се да живеех на първия етаж, а не на деветия.

— Много добре знаеш, че на долните три етажа живеят единствено партийни членове. Но съм сигурен, че когато влезеш в КГБ, и ти ще слезеш долу.

— До утре — каза Владимир, без да обръща внимание на подмятането на приятеля си, и продължи да изкачва оставащите четири етажа.

Докато отваряше вратата на малкия семеен апартамент на петия етаж, Александър си спомни за една статия, която бе чел наскоро в едно списание. Според нея в Америка царяла такава престъпност, че всички имали поне по две ключалки на входните врати. Може би единствената причина и в Съветския съюз да не е така беше, че никой нямаше нищо, което да си струва да се открадне.

Отиде направо в стаята си — знаеше, че майка му няма да се прибере, преди да е приключила смяната й на пристанището. Извади от чантата си няколко разграфени листа, молив и една доста опърпана книга и ги сложи на малката масичка в ъгъла, след което отвори «Война и мир» на страница 179 и продължи да превежда думите на Толстой на английски. «Когато семейство Ростови седнаха да вечерят, Николай изглеждаше разсеян, и не само заради…»

Докато проверяваше всеки ред за правописни грешки и за да види дали не може да намери по-подходяща дума на английски, чу входната врата да се отваря. Коремът му започна да къркори и той се запита дали майка му не е успяла да отмъкне нещо от офицерския клуб, където работеше като готвачка. Затвори книгата и отиде при нея в кухнята.

Елена му се усмихна топло. Той седна на дървената пейка до масата и попита с надежда:

— Има ли нещо специално за вечеря, мамо?

Тя се усмихна пак и започна да изпразва джобовете си — голям картоф, два пащърнака, половин самун стар хляб и голямата награда за вечерта — пържола, вероятно останала от обяда на някой офицер. Истински пир, помисли си Александър — особено в сравнение с онова, което щеше да вечеря приятелят му Владимир. Е, винаги има някой, който е по-зле от теб.

— Нещо ново? — попита Елена, докато белеше картофа.

— Всяка вечер ме питаш едно и също, мамо. И все ти казвам, че ще получа отговор най-рано след месец, ако не и повече.

— Просто баща ти много ще се гордее с теб, ако спечелиш ленинска стипендия. — Тя остави картофа и отдели обелките настрана. Нищо нямаше да бъде изхвърлено. — Знаеш ли, ако не беше войната, баща ти щеше да учи висше.

Александър го знаеше много добре, но винаги се радваше да му напомнят как татко му бил мобилизиран като млад ефрейтор по времето на обсадата на Ленинград. И макар че една немска танкова дивизия атакувала неговия участък непрекъснато в продължение на деветдесет и три дни, той не напуснал поста си, докато германците не се отказали и не се оттеглили.

— Заради което бил награден с медал «За отбраната на Ленинград» — автоматично каза Александър.

Майка му му беше разказвала тази история поне сто пъти, но тя така и не му омръзваше, макар че баща му никога не говореше за това. И сега, почти двайсет и пет години по-късно, след връщането си на пристанището, той бе повишен в главен бригадир и имаше 3000 подчинени. Макар че не беше партиен член, дори от КГБ признаваха, че е най-подходящият човек за тази работа.

Външната врата се отвори и се затръшна, оповестявайки пристигането на баща му. Александър се усмихна, когато той влезе в кухнята. Висок и едър, Константин Карпенко беше красив мъж, който още можеше да накара младите жени да се заглеждат по него. Имаше гъсти мустаци, Александър си спомняше как ги галеше като малък — нещо, което не правеше вече от няколко години.

Константин се отпусна тежко на стола срещу сина си.

— Вечерята ще е готова след половин час — каза Елена, докато режеше картофа на малки кубчета.

— От днес нататък вкъщи ще говорим само на английски — каза Константин.

— Защо? — попита Елена. — Никога не съм виждала англичанин и не мисля, че някога ще видя.

— Защото ако искаме Александър да спечели стипендията и да иде в Москва, трябва да владее отлично езика на враговете ни.

— Но англичаните и американците са се сражавали на същата страна като нас през войната, татко.

— На същата страна, да — каза баща му. — Но само защото ни смятаха за по-малкото зло. — Александър се замисли над думите му, а баща му стана и добави: — Какво ще кажеш за един шах, докато чакаме? — Александър кимна. Това беше любимата му част от деня. — Нареди дъската, докато си измия ръцете.

— Защо поне веднъж не го оставиш да победи? — прошепна Елена, след като Константин излезе от кухнята.

— Няма начин — отвърна Александър. — Той ще разбере и ще си изпатя.

Отвори чекмеджето на кухненската маса и извади старата дъска и кутията с фигурите. Един от офицерите се беше изгубил и вместо него използваха бакелитовата солница.

Александър игра с десния кон още преди баща му да се е върнал. Константин седна и игра с пешката пред царицата си. После попита:

— Как мина мачът?

— Бихме с три на нула — отвърна Александър и премести коня към царицата.

— Браво, още една категорична победа — каза Константин. — Макар че си най-добрият вратар, който училището е имало от години, все пак е по-важно да спечелиш стипендията. Още нямаш новини, така ли?

— Никакви — отвърна Александър и направи следващия си ход. Баща му се замисли как да отговори. — Татко, успя ли да намериш билет за мача в събота?

— Не — каза баща му, без да откъсва поглед от дъската. — По-лесно е да намериш девственица на Невски проспект, отколкото билет.

— Константин! — сгълча го Елена. — На работа можеш да се държиш като докер, но не и у дома.

Константин се ухили на сина си.

— Но вуйчо ти Коля обеща два билета на трибуната, а тъй като на мен не ми се ходи… — Александър почти подскочи от радост, а баща му направи следващия си ход, доволен, че е разсеял сина си.

— Ако беше станал партиец, можеше да си уредиш колкото си искаш билети — каза Елена.

— Много добре знаеш, че нямам намерение да ставам. Quid pro quo[1]. От теб съм го научил — каза Константин и погледна сина си над масата. — Не забравяй, че винаги ти искат нещо в замяна, а аз нямам намерение да продавам приятелите си заради два билета за футболен мач.

— Но ние от години не сме стигали до полуфиналите за купата — каза Александър.

— И сигурно няма да стигнем отново, докато съм жив. Но ще е нужно нещо много по-голямо от това, за да вляза в партията.

— Владимир иска да влезе в комсомола — каза Александър, след като направи следващия си ход.

— Изобщо не съм изненадан — каза Константин. — Иначе няма да има никакъв шанс да постъпи в КГБ, което е естествената среда за неговата порода.

Думите му отново откъснаха вниманието на Александър от играта.

— Защо винаги си толкова суров с него, татко?

— Защото е лайно, също като баща си. Никога не споделяй тайни с него, защото КГБ ще ги научи още преди да си се прибрал вкъщи.

— Той не е чак толкова умен — отвърна Александър. — Честно казано, ще е късметлия, ако успее да влезе да учи висше.

— Може и да не е умен, но е коварен и безскрупулен, а това е опасна комбинация. Повярвай ми, той ще продаде и майка си за билет за финала, може би дори за полуфинала.

— Вечерята е готова — каза високо Елена.

— Да го пишем реми? — предложи Константин.

— Категорично не, татко. След още шест хода си мат и го знаеш.

— Стига сте се дърлили. Слагайте масата — каза Елена.

— Кога за последно успях да те бия? — попита Константин, докато вдигаше царя си.

— На деветнайсети ноември миналата година — отвърна Александър.

Двамата станаха и си стиснаха ръцете.

Александър сложи солницата на масата и прибра фигурите в кутията, а баща му свали три чинии от лавицата над мивката. Александър отвори кухненското чекмедже и извади три ножа и три вилици, всичките различни. Спомни си абзаца от «Война и мир», който беше превел преди малко. Вечерите на Ростови редовно бяха от пет блюда, като всяко вървеше с различни прибори, сребърни. Семейството имаше и прислужници с ливреи, които стояха зад всеки стол и поднасяха ястията, приготвяни от тримата готвачи, които сякаш никога не излизаха от кухнята. Но Александър беше сигурен, че Ростови не биха могли и да мечтаят за по-добър готвач от майка му — в противен случай тя нямаше да работи в офицерския клуб.

«Един ден…» — каза си той, докато приключваше със слагането на приборите и сядаше срещу баща си. Елена се присъедини към тях с голямото лакомство за вечерта, което беше разделено между тримата, но не поравно. Дебелата пържола беше нарязана на три парчета. Тя, заедно с пащърнака и картофа, бяха «репатрирани» (дума, която беше научила от Александър) от офицерските остатъци. «Пести, за да имаш», казваше тя и на двата езика.

— Довечера имаме събрание в църквата — каза Константин, докато вземаше вилицата си. — Едва ли ще се забавя много.

Александър наряза месото си и задъвка бавно, като преглъщаше всяко парче със залък хляб и глътка вода. Остави пащърнака за накрая. Блудкавият му вкус не му харесваше. Във «Война и мир» само прислужниците ядяха пащърнак. Тримата продължиха да разговарят на английски, докато се наслаждаваха на вечерята.

Константин допи чашата си вода, избърса уста с ръкав, стана и излезе от кухнята, без да каже нито дума.

— Можеш да се връщаш при книгите си, Саша. Аз ще се оправя — каза Елена.

Александър с радост се подчини. Върна се в стаята си, направи една малка корекция на текста, обърна на следващата страница и продължи да превежда шедьовъра на Толстой. «Французите настъпваха към Москва…»

Константин излезе от блока и тръгна по улицата, без да подозира за човека, който се взираше надолу към него.

Неспособен да се съсредоточи върху домашните си, Владимир зяпаше безцелно през прозореца. Забеляза другаря Карпенко да излиза от сградата. Това се случваше за трети път тази седмица. Къде отиваше по това време? Може би трябваше да разбере. Бързо се измъкна от стаята си и мина на пръсти по коридора. Чу хъркане от дневната и надникна. Баща му беше заспал в стария фотьойл, на пода до него имаше празна бутилка водка. Владимир тихо открехна входната врата, излезе, затвори я също така тихо, след което се втурна по стъпалата надолу. Излезе на улицата, погледна наляво и видя как Карпенко завива на ъгъла. Затича се след него и забави крачка едва когато стигна до пряката.

Надникна иззад ъгъла и загледа как другарят Карпенко влиза в църквата «Св. апостол Андрей». «Ама че загуба на време», помисли си Владимир. Православната църква не се приемаше особено добре от КГБ, но пък не беше и забранена. Тъкмо се канеше да тръгне към къщи, когато от сенките се появи друг мъж, когото Владимир никога не беше виждал.

Владимир тръгна крадешком към църквата, като внимаваше да остане незабелязан. Видя как още двама мъже идват от другата посока и бързо влизат вътре, след което замръзна, когато чу стъпки зад себе си. Прескочи каменната ограда, залегна, изчака стъпките да го подминат, след което се запромъква между надгробните камъни към задната страна на църквата и входа, използван единствено от хористите. Натисна дръжката на вратата и изруга, когато тя не се отвори.

Огледа се и забеляза притворен прозорец точно над себе си. Не можеше да стигне до него, така че стъпи на една каменна плоча и скочи. При третия опит успя да се хване за перваза и с огромни усилия се набра, промуши слабото си тяло през отвора и скочи на пода от другата страна.

Тръгна на пръсти, стигна до олтара и се скри зад него. След като сърцето му почти се успокои, надникна и видя десетина мъже, насядали на пейките и потънали в разговор.

— И кога ще споделиш идеята си с работниците? — попита един от тях.

— Следващата събота, Степан — каза Константин. — На профсъюзното събрание. Никога няма да имам по-добра възможност да ги убедя да се присъединят към нас.

— И никой ли няма представа какво си намислил? — попита друг.

— Не. Единственият ни шанс за успех е в изненадата. Не е нужно КГБ да научава какво сме намислили.

— Но те със сигурност имат шпиони и научават всяка твоя дума.

— Наясно съм с това, Михаил. Но единственото, което ще успеят да направят, ще е да докладват на шефовете си, че имаме силна подкрепа за създаване на независим профсъюз.

— Не се съмнявам, че хората ще те подкрепят, но никаква риторика не може да спре куршум — обади се четвърти.

Неколцина от останалите закимаха.

— След като говоря в събота — каза Константин, — КГБ няма да посмее да направи подобна глупост. Защото ако го направят, хората ще се вдигнат като един и те никога няма да успеят да върнат духа в бутилката. Но Юрий е прав — продължи той. — Всички говорите за големите рискове за каузата, в която вярвам отдавна, така че ако някой иска да размисли и да напусне групата, сега е времето да го направи.

— Няма да намериш Юда сред нас — обади се друг глас, докато Владимир се мъчеше да не се изкашля.

Всички събрали се станаха като един, за да признаят Карпенко за свой водач.

— В такъв случай ще се видим в събота сутринта. Дотогава трябва да си мълчим.

Докато мъжете си стискаха ръцете и си тръгваха, сърцето на Владимир биеше бясно.

Не помръдна от мястото си, докато най-сетне не чу как голямата врата се затръшва и ключът се завърта в ключалката. После забърза обратно към ризницата, качи се на едно столче и се промъкна навън, като увисна на перваза и скочи на земята като опитен борец — единствената дисциплина, в която Александър не можеше да се сравнява с него.

Нямаше нито миг за губене. Втурна се в обратната на Карпенко посока — към една улица, която не бе обозначена с табела, но на която живееха само високопоставени партийци. Знаеше къде точно живее майор Поляков, но се запита дали му стиска да почука на вратата му в този час. Всъщност по което и да било време на денонощието.

Спря и впери поглед в къщата. Куражът му се стопяваше с всеки момент. Накрая успя да събере достатъчно смелост да пристъпи към вратата и тъкмо се канеше да почука, когато отвори човек, който изобщо не изглеждаше изненадан.

— Какво искаш, момче? — остро попита майорът и сграбчи неканения си посетител за ухото.

— Имам информация. Миналата година, когато дойдохте в училище да набирате кандидати, ни казахте, че информацията е злато.

— Гледай да си струва — каза Поляков и вмъкна момчето вътре, без да пуска ухото му. Затръшна вратата и добави: — Слушам те.

Владимир прилежно съобщи всичко, което беше подслушал в църквата. Когато приключи, железните клещи на ухото му се смениха с ръка на рамото.

— Позна ли някой друг освен Карпенко? — попита Поляков.

— Не, но той спомена имената Юрий, Михаил и Степан.

Поляков си записа.

— Ще ходиш ли на мача в събота.

— Не, всички билети са продадени и баща ми не успя да…

Също като фокусник началникът от КГБ извади билет от вътрешния си джоб и го връчи на най-пресния си новобранец.

Константин тихо затвори вратата на спалнята, за да не събуди жена си. Събу се, съблече се и си легна. Ако излезеше рано сутринта, нямаше да му се налага да обяснява на Елена какво е кроил със съмишлениците си и по-важно, какво е планирал за събранието в събота. По-добре беше тя да си мисли, че е излязъл да пие или дори че има любовница, отколкото да я товари с истината. Знаеше, че тя непременно ще се опита да го убеди да не говори на събранието.

Направо чуваше как Елена му напомня, че в края на краищата животът им не е чак толкова лош. Че живеят в хубав блок, че тя е готвачка в офицерския клуб, а Александър ще спечели стипендия за университета. Какво повече можеха да искат?

Знаеше какво би й отговорил — един ден всеки да гледа на подобни привилегии като на нещо подразбиращо се.

Лежеше буден и съставяше наум речта, която не можеше да рискува да запише на хартия.

Стана в пет и половина, като отново се постара да не събуди жена си. Наплиска лицето си с ледена вода, но не се обръсна, облече работния комбинезон и груба рубашка без яка, след което нахлузи износените си подковани ботуши. Измъкна се тихо от стаята и взе кутията с обяда си от кухнята — кренвирш, твърдо сварено яйце, лук и два резена хляб и сирене. Единствено членовете на КГБ можеха да си позволят по-добра храна.

Отвори и затвори тихо входната врата, слезе по изронените стъпала и излезе на пустата улица. Винаги изминаваше пеша шестте километра до работата си, като избягваше претъпкания автобус, който караше работниците до и от пристанището. Ако искаше да се надява да оцелее след събота, трябваше да е във форма, подобно на добре трениран войник на бойното поле.

Всеки път, когато се разминаваше с работник по улицата, Константин го поздравяваше с шеговито козируване. Някои отвръщаха по същия начин, други кимаха, а малцина, подобно на лоши самаряни, извръщаха погледи. Тези спокойно можеха да си татуират номерата на партийните книжки на челата си.

След час Константин стигна при портала на пристанището и се регистрира. Като бригадир идваше пръв и си тръгваше последен.

Закрачи по дока, като обмисляше първата си задача за деня. Една подводница, пътуваща за Одеса в Черно море, току-що беше пристигнала на док 11, за да зареди гориво и провизии, преди да продължи по пътя си, но това щеше да стане най-рано след час. Единствено най-доверените хора можеха да припарят до док 11 тази сутрин.

Мислите му се зареяха към снощната среща. Имаше чувството, че нещо не е наред, но не можеше да каже какво точно. Нещо или някой, запита се той, докато огромният кран в отсрещния край на дока започна да вдига тежкия си товар и бавно да го завърта към чакащата на док 11 подводница.

Кранистът беше подбран внимателно. Можеше да спусне контейнер в трюма на кораб само на сантиметри от останалите. Но не и днес. Днес той прехвърляше варели с гориво на подводница, която трябваше да остане потопена дни наред, но и тази задача изискваше абсолютна точност. Поне в едно имаха късмет — тази сутрин нямаше никакъв вятър.

Константин се опита да се съсредоточи и отново повтори речта си наум. Беше сигурен, че всичко ще мине добре, стига някой от колегите му да не си отвори устата. Усмихна се.

Кранистът се увери, че е преценил разстоянията до сантиметър. Товарът беше идеално балансиран и напълно неподвижен. Кранистът изчака още момент преди да бутне дългия тежък лост напред. Големите щипки се отвориха и трите варела гориво се стовариха върху дока. С точност до сантиметър. Константин Карпенко беше погледнал нагоре, но със закъснение. Загина на място. Ужасен инцидент, за който нямаше виновник. Човекът в кабината на крана знаеше, че трябва да изчезне преди пристигането на първата смяна. Върна стрелата на крана на мястото й, изключи двигателя, излезе от кабината и заслиза по стълбата към земята.

На дока го очакваха трима работници. Той се усмихна на другарите си, без да забележи петнайсетсантиметровото назъбено острие, докато то не се заби в корема му и не беше завъртяно няколко пъти. Другите двама го притиснаха към земята и го задържаха, докато най-сетне не престана да пъшка. Вързаха ръцете и краката му и го бутнаха във водата. Той се появи три пъти на повърхността, преди най-сетне да изчезне. Тази сутрин не се беше регистрирал официално, така че щеше да мине известно време преди някой да забележи отсъствието му.

Погребението на Константин Карпенко беше в църквата «Св. апостол Андрей». Събралите се бяха толкова много, че се тълпяха и на улицата много преди хорът да влезе в нефа.

Свещеникът, който отслужи опелото, описа смъртта на Константин като трагичен инцидент. Но пък, от друга страна, той бе може би един от малцината, които вярваха на официалното комюнике на дирекцията на пристанището, излязло едва след като беше получило одобрение от Москва.

В предните редици стояха дванайсет души, които знаеха, че не става въпрос за инцидент. Те бяха изгубили водача си и обещанието за подробно разследване от КГБ нямаше да помогне на каузата им, защото тези разследвания обикновено се точеха най-малко две години, преди да излязат със заключенията си — а дотогава моментът щеше да е отминал.

Единствено семейството и най-близките приятели застанаха до гроба, за да отдадат последната си почит към покойния. Елена хвърли шепа пръст върху ковчега, докато го спускаха бавно в земята. Александър се мъчеше да сдържи сълзите си. Елена плачеше, но отстъпи назад и хвана сина си за ръка — нещо, което не беше правила от години. Той изведнъж си даде сметка, че въпреки младостта си вече е глава на семейството.

Вдигна очи и видя Владимир в тълпата. Двамата не бяха разговаряли от смъртта на баща му. Когато погледите им се срещнаха, най-добрият му приятел бързо извърна очи. Думите на баща му отекнаха в ума на Александър. «Той е коварен и безскрупулен, а това е опасна комбинация. Повярвай ми, той ще продаде и майка си за билет за финала, може би дори за полуфинала.» Владимир не се беше сдържал да не се похвали на Александър, че си е намерил билет за мача, макар че не каза кой му го е дал и какво е направил, за да го получи.

Александър можеше само да се пита докъде ли е готов да стигне Владимир, за да постъпи в КГБ. И в този момент осъзна, че двамата вече не са приятели. След няколко минути Владимир се изниза като Юда в нощта. Беше направил всичко, освен да целуне бащата на Александър по бузата.

Елена и Александър останаха коленичили до гроба много след като всички се разотидоха. Когато най-сетне се изправи, Елена се питаше какво ли е направил съпругът й, че да предизвика подобен гняв. Единствено партийците с най-промити мозъци можеха да приемат официалното твърдение, че кранистът се е самоубил след трагичния инцидент. Дори генералният секретар на партията Леонид Брежнев се беше включил в измамата — говорителят на Кремъл беше обявил, че другарят Константин Карпенко бил награден посмъртно със званието Герой на Съветския съюз и че вдовицата му ще получава държавна пенсия.

Елена вече беше насочила вниманието си към другия мъж в живота й. Беше решила, че ще се премести в Москва, ще си намери работа и ще направи всичко по силите си, за да помогне за кариерата на сина си. Но след дълга дискусия с брат си Коля с неохота прие, че ще трябва да остане в Ленинград и да се опитва да продължи живота си, сякаш не се е случило нищо. Щеше да е късметлийка дори ако запази сегашната си работа, защото КГБ имаше пипала, простиращи се много отвъд незначителното й съществуване.

В събота на полуфиналите за Купата на Съветския съюз «Зенит» би «Одеса» с 2:1 и се класира за срещата с «Торпедо Москва» за финала.

Владимир вече се опитваше да измисли какво трябва да направи, за да се сдобие с билет.

2.

Александър

Елена се събуди рано — още не беше свикнала да спи сама. След като даде закуската на Александър и го изпрати на училище, подреди апартамента, облече си палтото и тръгна на работа. И тя като Константин предпочиташе да върви пеша до пристанището и да не й се налага да казва «благодаря», когато някой й отстъпи място в автобуса.

Мислеше за смъртта и за единствения мъж, когото беше обичала през живота си. Какво криеха от нея? Защо никой не й казваше истината? Трябваше да издебне подходящия момент и да пита брат си, който със сигурност знаеше много повече, отколкото беше склонен да сподели. А после се замисли за сина си, чиито резултати от изпитите трябваше да излязат всеки момент.

Накрая си помисли за работата си, която не можеше да си позволи да изгуби, докато Александър е все още ученик. Дали държавната пенсия беше намек, че вече не я искат? Дали присъствието й постоянно напомняше на всички как е умрял съпругът й? Но тя беше добра в работата си, поради което работеше в офицерския клуб, а не в работническата столова.

— Добре дошла, другарко Карпенко — каза дежурният на портала, когато тя се регистрира.

— Благодаря — отвърна Елена.

Докато вървеше, неколцина работници вдигнаха шапки и я поздравиха с «добро утро», с което й напомниха колко популярен беше Константин.

Елена влезе през задния вход на офицерския клуб, окачи палтото си на закачалката, сложи си престилка и отиде в кухнята. Провери обедното меню — първото нещо, което правеше всяка сутрин. Зеленчукова супа и заешко. Да, беше петък, а в петък готвеха заешко. Започна да проверява продуктите — три заека, които трябваше да бъдат одрани, зеленчуци за нарязване и картофи за белене.

Нечия ръка легна на рамото й. Елена се обърна и видя другаря Акимов. Усмихваше й се съчувствено.

— Службата беше чудесна — каза шефът й. — Но не толкова, колкото заслужаваше Константин.

Той беше още един, който очевидно знаеше истината, но не беше склонен да я сподели. Елена му благодари и продължи да работи, докато сирената не обяви началото на сутрешната почивка. Тя свали престилката си и излезе с Олга на двора. Приятелката й се наслаждаваше на втората половина от вчерашната си цигара и подаде фаса на Елена.

— Седмицата беше ужасна, но всички се погрижихме да не изгубиш работата си — каза тя. — Аз лично съм отговорна, че вчерашният обяд беше истинска катастрофа — добави, след като вдиша дълбоко дима. — Супата беше студена, месото препечено, зеленчуците преварени и познай кой забрави да добави соса към печеното. Всички офицери питаха кога ще се върнеш.

— Благодаря — каза Елена. Идеше й да прегърне приятелката си, но точно тогава сирената зави отново.

Александър не беше плакал на погребението на баща си. Затова когато се прибра вечерта след работа и го завари да хлипа в кухнята, Елена разбра, че причината може да е само една.

Тя седна до него на пейката и сложи ръка на рамото му.

— Спечелването на стипендия никога не е било чак толкова важно. Предлагането на място в езиковата школа само по себе си е огромна чест.

— Само че не са ми предложили място никъде — отвърна Александър.

— Дори математика в университета?

Александър поклати глава.

— Наредено ми е да се явя в понеделник сутринта на пристанището, за да ме зачислят в бригада.

— Никога! — заяви Елена. — Ще протестирам.

— И никой няма да те чуе, мамо. Ясно ми дадоха да разбера, че нямам никакъв избор.

— Ами приятелят ти Владимир? И той ли ще става докер?

— Не. Той е приет в университета. Започва през септември.

— Но ти имаш по-добри оценки от неговите по всички предмети.

— С изключение на предателството — отвърна Александър.

В понеделник майор Поляков влезе в кухнята малко преди обяд и изгледа похотливо Елена, сякаш тя беше в менюто.

Майорът не беше по-висок от нея, но килограмите му бяха два пъти повече, което се дължеше на готвенето й, както се шегуваше Олга. Официално се водеше началник на охраната, но всички знаеха, че е от КГБ и е на пряко подчинение на коменданта на пристанището, така че дори колегите му офицери бяха нащрек около него.

Не мина много преди похотливият поглед да се превърне във внимателен оглед на сготвеното от Елена. Мнозина офицери отскачаха в кухнята да видят какво ще ядат; Поляков обаче прокара длан по гърба й, докато ръката му не спря върху задника й. Той се притисна в нея и прошепна:

— Ще се видим след обяда.

И излезе в столовата.

След час Елена с облекчение видя как се втурва навън от сградата. Майорът не се върна преди края на работния ден, но тя се боеше, че всичко е само въпрос на време.

В края на деня Коля се отби в кухнята да види сестра си и Елена пусна водата в мивката, преди да му разкаже дума по дума какво й се бе наложило да изтърпи.

— Никой от нас не може да докосне и с пръст Поляков — каза Коля. — Не и ако искаме да запазим работата си. Докато Константин беше жив, тоя нямаше да посмее да те докосне, но сега… нищо не може да му попречи да те добави към дългия си списък жертви, които никога няма да се оплачат. Достатъчно е да попиташ приятелката си Олга.

— Не е нужно да го правя. Олга обаче днес се изпусна и каза нещо, което ме кара да си мисля, че тя знае защо е бил убит Константин и кой е виновникът. Очевидно е твърде уплашена, за да каже каквото и да било, така че може би е време ти да ми кажеш истината. Ти присъства ли на онази среща?

— Беше трагичен инцидент — каза Коля.

Елена се наведе напред и попита шепнешком:

— И твоят живот ли е в опасност?

Брат й кимна и излезе от кухнята, без да каже нито дума повече.

Същата нощ Елена лежеше в леглото си и мислеше за съпруга си. Част от нея още не искаше да приеме, че него вече го няма. Не й помагаше и фактът, че Александър боготвореше баща си и винаги полагаше усилия да оправдае невъзможно високите му стандарти. Стандарти, които несъмнено бяха причината Константин да пожертва живота си и в същото време да обрече сина си на съществуване като пристанищен работник.

Беше се надявала, че синът им ще влезе в Министерството на външните работи и че ще доживее деня, в който ще го види посланик в някоя страна. Но това не беше писано да стане. «Ако няма смели хора, които не са готови да поемат рискове заради онова, в което вярват, нищо няма да се промени» — беше й казал веднъж Константин. Сега на Елена й се искаше мъжът й да е бил поне мъничко страхливец. Но пък, от друга страна, ако беше страхливец, тя може би нямаше да се влюби така безнадеждно в него.

Брат й Коля беше трети по важност на пристанището, но Поляков явно не го смяташе за заплаха, защото той запази мястото си като главен товарач и след «трагичния инцидент» с Константин. Поляков обаче не знаеше, че Коля мрази КГБ повече и от зет си и че макар външно да изглежда покорен, вече планира отмъщението си — а то нямаше да включва произнасяне на пламенни речи, макар че щеше да изисква не по-малко кураж.

Елена се изненада, когато завари брат си да я чака на портала на пристанището, когато си тръгваше от работа следобеда на следващия ден.

— Каква приятна изненада — каза тя, когато двамата тръгнаха един до друг.

— Едва ли ще си мислиш същото, когато чуеш какво имам да ти кажа.

— Нещо за Александър ли? — разтревожено попита Елена.

— Боя се, че да. Започва зле. Отказва да изпълнява заповеди и не крие презрението си към КГБ. Днес казал на един младши офицер да си го начука. — Елена потръпна. — Трябва да го убедиш да се укроти, защото няма да мога да го покривам още дълго.

— Боя се, че е наследил свирепата независимост на баща си, но не и неговата дискретност и мъдрост — рече Елена.

— Не му помага и това, че е по-буден от всички около него, включително и от офицерите на КГБ — продължи Коля. — И те го знаят.

— Но какво мога да направя аз, след като той вече не ме слуша?

Повървяха мълчаливо известно време, преди Коля да заговори отново — а той го направи едва след като се увери, че никой не може да ги подслуша.

— Може и да намеря решение. Но не мога да го осъществя без твоето съдействие. — Замълча за момент. — И това на Александър.

И сякаш проблемите на Елена не бяха достатъчно, нещата в работата се влошиха — настоятелните опити на майора за сближаване ставаха все по-открити. Тя дори обмисляше дали да не излее вряща вода върху опипващите му ръце, но последствията щяха да са ужасни.

След седмица, докато тя подреждаше кухнята, преди да си тръгне, Поляков, очевидно пиян, влезе със залитане и тръгна към нея, като си разкопчаваше панталона в движение. Тъкмо се канеше да сложи потната си ръка върху гърдите й, когато дойде един младши офицер и каза, че комендантът трябвало да го види спешно. Поляков не беше в състояние да скрие раздразнението си.

— Стой тук — изсъска той на Елена. — Ще се върна.

Елена беше толкова ужасена, че повече от час не посмя да излезе от кухнята. Но когато сирената най-сетне обяви края на работния ден, навлече палтото си и беше една от първите на портала.

Когато по-късно брат й дойде за вечеря, тя го замоли да сподели подробности за плана му.

— Нали каза, че рискът бил прекалено голям.

— Казах, но преди да си дам сметка, че вече не мога да избягвам попълзновенията на Поляков.

— Твърдеше, че можеш да изтърпиш дори това, стига Александър да не разбере.

— Но ако разбере, представяш ли си какво може да направи? — тихо каза Елена. — Така че ми кажи какво си намислил, преди да взема някакво решение.

Коля си наля водка, след което бавно започна да излага плана си.

— Както знаеш, всяка седмица по няколко чуждестранни кораба разтоварват на пристанището и трябва да ги отпращаме колкото се може по-бързо, така че да освободят място за другите чакащи. Това е моя отговорност.

— Но как ни помага това? — попита Елена.

— Веднага щом се разтовари, започва товаренето. Тъй като не всички искат чували сол или кашони водка, някои кораби отплават празни. — Елена мълчеше, а брат й продължи: — За петък по график има два кораба, които ще разтоварят и ще отплават в събота следобед празни. С Александър можете да се скриете в някой от тях.

— Но ако ни хванат, ще се озовем в конски вагон на път за Сибир.

— Точно затова е толкова важно да опитаме тази събота, защото шансовете са на наша страна.

— Защо? — попита Елена.

— «Зенит» играе срещу «Торпедо Москва» на финала за Купата на Съветския съюз и почти всички офицери ще са на трибуната на стадиона да подкрепят Москва, докато работниците ще викат за нашия отбор от секторите. Така че ще имаме на разположение три часа и когато съдията свири края на мача, вие с Александър можете да сте на път към нов живот в Лондон или Ню Йорк.

— Или в Сибир?

3.

Александър

Коля и Елена никога не тръгваха към пристанището по едно и също време и не се прибираха заедно вечер. На работа нямаше причина пътищата им да се пресичат и те внимаваха това да не се случва. Всяка вечер Коля слизаше от апартамента си на шестия етаж, но не обсъждаха плана преди Александър да си е легнал — а след това говореха предимно за него.

До петък вечерта бяха обсъдили безброй пъти всичко, което би могло да тръгне наопаки, макар че Елена си оставаше убедена, че в последния момент ще се появи някаква спънка. През нощта срещу събота не успя да мигне, но пък през последния месец рядко й се случваше да спи повече от един-два часа на нощ.

Коля й каза, че заради финала почти всички докери са се записали първа смяна в събота — от шест сутринта до дванайсет, — така че след обедната сирена на пристанището щяло да има минимален екип работници.

— И вече казах на Александър, че не съм успял да му намеря билет, така че той с неохота се записа втора смяна.

— Кога ще му кажеш? — попита Елена.

— В последния момент. Мисли` като КГБ. Те не казват дори на самите себе си.

Другарят Акимов вече беше казал на Елена да не идва в събота, защото се съмнявал, че някой офицер ще си направи труда да дойде за обяд, тъй като всички щели да са на мача.

— Сутринта ще отида — каза му тя. — Възможно е не всички да са любители на футбола. Но ще си тръгна по обед, ако не се появи никой.

Коля беше успял да уреди два билета за секторите, но не каза на Александър, че ги е пожертвал, за да е сигурен, че заместникът му и главният кранист няма да са на пристанището в събота следобед.

Когато отиде в кухнята да закуси, Александър с изненада видя вуйчо си и се зачуди дали не е успял да намери билет в последния момент. Попита го и остана озадачен от отговора му.

— Този следобед можеш да играеш в много по-важен мач — каза Коля. — Той също е срещу Москва и е от онези, които не можеш да си позволиш да изгубиш.

Младежът седя мълчаливо, докато вуйчо му го запознаваше с плана, който беше разработвал с майка му през последния месец. Елена вече беше казала на брат си, че ако Александър не пожелае да участва поради някаква причина, цялото начинание отпада. Трябваше да е сигурна, че синът й е напълно наясно с рисковете, които поемат. Коля дори се опита да го подкупи, за да се увери, че е напълно в играта.

— Успях да намеря билет за мача — каза той и го размаха пред лицето му. — Така че ако предпочиташ…

Двамата с Елена наблюдаваха внимателно каква ще е реакцията на младежа.

— Мачът да върви по дяволите — отвърна той.

— Но това означава, че ще трябва да напуснеш Русия и може би никога да не се върнеш — каза Коля.

— Но не означава, че ще престана да съм руснак. А и може никога да не ни се отвори по-добра възможност да избягаме от кучите синове, които убиха баща ми.

— Значи е решено — каза Коля. — Но трябва да разбереш, че няма да замина с вас.

— Тогава и ние няма да заминем — отвърна Александър и скочи от стария стол на баща си. — Няма да те оставя сам да понасяш последиците.

— За жалост ще се наложи. За да можете двамата с майка ти да се измъкнете, ще трябва да остана, за да потуля следите ви. Баща ти би очаквал точно това.

— Но… — започна Александър.

— Никакво но. А сега трябва да тръгвам за сутрешната смяна и да ръководя разтоварването на двата кораба. Така всички ще решат, че следобеда и аз ще съм на мача.

— Но няма ли да заподозрат нещо, когато се разбере, че никой не те е виждал на стадиона? — попита Елена.

— Не и ако преценя правилно времето — отвърна Коля. — Второто полувреме би трябвало да започне към четири, а тогава ще гледам мача с останалите момчета. И ако имаме късмет, когато съдията свири края на мача, вие ще сте извън териториални води. Само гледай да дойдеш навреме за следобедната смяна и поне този път прави онова, което ти казва началникът ти. — Александър се ухили, когато вуйчо му стана и го сграбчи в мечешка прегръдка. — Направи така, че баща ти да се гордее с теб — каза той и си тръгна.

На излизане от апартамента Коля се сблъска с приятеля на Александър, който слизаше по стълбите.

— Намерихте ли си билет за мача, другарю Оболски? — попита той.

— Да — отвърна Коля. — В края на северния сектор с останалите момчета. Ще се видим там.

— Няма да стане — каза Владимир. — Аз ще съм на западната трибуна.

— Късметлия — отвърна Коля, докато слизаха заедно по стълбите. И макар да се изкушаваше, не го попита какво е направил, за да се сдобие с билета.

— Ами Александър? Той ще бъде ли с вас?

— Уви, не. Ще се наложи да работи втора смяна и между нас казано, направо е бесен.

— Кажете му, че ще се отбия довечера и ще му разкажа мача до най-малката подробност.

— Много мило от твоя страна. Сигурен съм, че ще ти е благодарен. Приятно прекарване на мача — добави той, преди всеки да продължи по пътя си.

След като Коля тръгна за пристанището, Александър имаше десетки въпроси към майка си, на някои от които тя не можеше да отговори — включително и в коя страна ще избягат.

— Към три следобед ще отплават два кораба, но вуйчо ти ще избере в последния момент на кой да се качим — каза Елена.

От начина, по който Александър крачеше напред-назад, тя ясно виждаше, че той вече е забравил напълно за мача и мисли единствено за бягството. Погледна го тревожно и каза твърдо:

— Това не е игра. Ако ни хванат, ще разстрелят вуйчо ти, ще ни пратят в лагерите и ще останем там до края на живота си. Още не е късно да размислиш.

— Знам какво би направил баща ми — каза Александър.

— Тогава по-добре започвай да се приготвяш — отвърна майка му.

Александър влезе в стаята си, а Елена започна да пълни кутията за обяд, която той вземаше със себе си всяка сутрин. Този път обаче не я пълнеше с храна, а с всички банкноти и монети, които с Константин бяха успели да спестят през годините, малко евтини накити, годежния й пръстен, който сложи до венчалната халка, както и един руско-английски речник. Искаше й се да беше слушала по-внимателно всяка вечер, докато Константин и Александър си говореха на английски.

След това приготви малкия си куфар с надеждата, че той няма да привлече внимание, когато отиде на работа. Проблемът беше да реши какво да вземе и какво да остави. Снимките с Константин и семейството бяха най-важни, наред с малко дрехи и сапун. Успя да побере също четка за коса и гребен, преди да затвори капака. Александър искаше да вземе и «Война и мир», но тя му каза, че ще си намери друго копие, когато слязат на сушата.

Александър изгаряше от желание да тръгнат час по-скоро, но майка му не искаше да излезе преди уговореното време. Коля я беше предупредил, че не могат да си позволят да привличат внимание, като се появят на портала преди сирената в дванайсет.

Излязоха от апартамента малко след единайсет и отидоха по заобиколен път до пристанището, за да избегнат евентуална среща с някой познат. Стигнаха до портала минути преди дванайсет и се сблъскаха с тълпа работници, тръгнала в противоположната посока.

Александър си запробива път през множеството; майка му го следваше с наведена глава.

— Сирената ще обяви следобедната почивка в два — каза Елена, след като се регистрираха. — После ще имаме най-много двайсет минути, така че гледай да дойдеш в офицерския клуб колкото се може по-скоро.

Александър кимна и тръгна към док 6 за смяната си, а майка му пое в обратната посока. Щом стигна задната врата на клуба, я отвори предпазливо, надникна и се ослуша. Не се чуваше никакъв звук.

Тя окачи палтото си на закачалката и влезе в кухнята. Изненада се, когато видя Олга да седи на масата и да пуши — нещо, което никога не би направила, ако в клуба имаше офицер. Олга й каза, че дори другарят Акимов си е тръгнал малко след обедната сирена, и издуха облак син дим — нейната идея за бунт.

— Какво ще кажеш да си сготвим нещо? — предложи Елена, докато си слагаше престилката. — После като никога ще седнем и ще обядваме като офицери.

— А от вчерашния обяд остана половин бутилка българско червено — каза Олга. — Ще можем дори да пием за здравето на тия копелета.

Елена се разсмя за първи път за деня и се зае да приготви последното си — както се надяваше — ястие в Ленинград.

В един часа Олга и Елена отидоха в трапезарията и подредиха масата, като извадиха най-добрите прибори и ленени салфетки. Олга наля две чаши вино и тъкмо се канеше да отпие, когато вратата рязко се отвори и влезе майор Поляков.

— Обядът ви е готов, другарю майор — каза Олга, без да се запъне дори за миг. Той изгледа подозрително двете чаши вино. — Ще имате ли компания? — бързо добави тя.

— Не, всички са на мача, така че ще обядвам сам — отговори Поляков и се обърна към Елена. — Гледайте да не си тръгвате, преди да съм приключил с обяда си, другарко Карпенко.

— Разбира се, другарю майор — отвърна Елена.

Двете жени побързаха да се върнат в кухнята.

— Това може да означава само едно — каза Олга, докато Елена сипваше гореща рибена чорба в една купа.

Олга отнесе първото ястие и го постави на масата пред Поляков.

— След като сервираш основното, можеш да си вървиш — каза й той.

— Благодаря, другарю майор, но трябва да почистя, след като приключите…

— Веднага след като сервираш основното — повтори той. — Ясно ли се изразих?

— Да, другарю майор. — Олга се върна в кухнята и щом затвори вратата, каза на Елена какво й е наредил Поляков.

— Бих направила всичко възможно да ти помогна — добави тя, — но не смея да противореча на тоя кучи син.

Елена не каза нищо, докато сипваше заешката яхния с ряпа и картофено пюре.

— Можеш да си тръгнеш още сега — каза Олга. — Ще му кажа, че ти е станало лошо.

— Не мога — отвърна Елена и забеляза, че Олга разкопчава горните две копчета на блузата си. — Благодаря. Ти си добра приятелка, но мисля, че той иска да опита ново ястие. — И връчи чинията на Олга.

— С радост бих го убила — каза Олга, преди да се върне в трапезарията.

Майорът бутна настрани празната купа, докато Олга поставяше чинията с яхния пред него.

— Ако си още тук, когато съм свършил, в понеделник ще сервираш на онази измет в работническата столова — каза той.

Олга взе купата и се върна в кухнята. Изненада се, когато видя колко спокойна изглежда приятелката й, макар че нямаше как да не се досеща какво предстои. Но пък Елена нямаше как да й каже защо е готова да понесе дори похотта на Поляков, ако това означаваше, че тя и синът й най-сетне ще се измъкнат от ноктите на КГБ.

— Много съжалявам, но не мога да си позволя да си изгубя работата — каза Олга, докато си обличаше палтото. — До понеделник — добави и прегърна Елена по-дълго от обичайното.

— Да се надяваме, че не — прошепна Елена, след като Олга затвори вратата след себе си.

Тъкмо се канеше да изключи печката, когато чу вратата към трапезарията да се отваря. Рязко се обърна и видя Поляков да върви бавно към нея: все още дъвчеше последния си залък. Той избърса уста с ръкав, след което разкопча куртката си — окичена с медали, които не беше заслужил на бойното поле. Свали си колана с пистолета и го сложи на масата, после си свали и ботушите и разкопча ципа на панталона си, който се свлече на пода. Стоеше пред нея, без да може да скрие тлъстините си, които обикновено оставаха невидими под добре скроената униформа.

— Можем да го направим по два начина — каза началникът от КГБ и продължи да се приближава, докато телата им почти се докоснаха. — Ще те оставя ти да избереш.

Елена се усмихна насила. Искаше й се всичко да приключи колкото се може по-бързо. Свали си престилката и започна да разкопчава блузата си.

Поляков се усмихна презрително, докато опипваше гърдите й.

— И ти си като останалите — каза и я бутна към масата, като в същото време се опитваше да я целуне.

Елена долови вонящия му дъх и завъртя глава, така че устните им да не се докоснат. Тлъстите му пръсти зашариха под полата й, но този път тя не оказа съпротива, а само гледаше безизразно над рамото му, докато потната му длан пълзеше нагоре от вътрешната страна на бедрото й.

Той я бутна върху масата, вдигна полата й и разтвори краката й. Елена затвори очи и стисна зъби. Чуваше го как пъшка, докато се намества напред, и се замоли всичко да приключи бързо.

Сирената в два часа зави.

Елена чу вратата в дъното на помещението да се отваря и видя с ужас как Александър се втурва към тях. Поляков се обърна, бързо избута Елена настрани и посегна за пистолета си, но младежът вече беше само на метър от него. Грабна тенджерата от печката и плисна остатъците от яхнията в лицето на Поляков. Майорът залитна, падна на пода и заизригва псувни, които сигурно можеха да се чуят чак в другия край на пристанището.

— Ще те обесят заради това! — извика Поляков, докато се хващаше за масата и се мъчеше да се изправи. Но преди да успее да произнесе и една дума повече, Александър го цапардоса в лицето с тежката желязна тенджера. Поляков рухна на пода като кукла с прерязани конци и от носа и устата му рукна кръв. Майката и синът замръзнаха, вперили поглед в поваления им враг.

Александър се окопити пръв. Вдигна от пода вратовръзката на Поляков и бързо върза ръцете му отзад, след което грабна една салфетка и я напъха в устата му. Елена стоеше като вцепенена и се взираше с празен поглед в нищото.

— Бъди готова да се махаме веднага щом се върна — каза Александър и хвана Поляков за глезените. Помъкна го от кухнята към коридора и не спря, докато не стигна до тоалетните, където натика майора в една кабинка. Наложи му се да напрегне всички сили, за да го постави седнал на тоалетната чиния, след което го завърза за тръбата. Заключи вратата отвътре, стъпи на краката на майора и се прехвърли през стената на кабинката. После изтича обратно в кухнята и завари майка си паднала на колене и ридаеща.

Клекна до нея.

— Няма време за сълзи, мамо — каза й нежно. — Трябва да тръгваме преди тоя кучи син да ни подгони.

Помогна й да се изправи и докато тя си обличаше палтото и вземаше малкия куфар от килера, награби униформата на Поляков, колана и пистолета и ги напъха в първата попаднала му кофа за боклук. После хвана майка си за ръка и я поведе към задния изход. Отвори предпазливо вратата, излезе и се огледа във всички посоки, преди да се дръпне и да й направи път.

— Къде се разбрахте да се срещнете с вуйчо? — попита той, отново поел отговорността върху себе си.

— Тръгни към онези два крана. — Елена посочи към края на пристанището. — И каквото и да правиш, не споменавай на вуйчо ти за станалото току-що. По-добре да не знае, защото докато всички си мислят, че е бил на мача, няма да могат да го свържат с нас.

Докато Александър я водеше към док 3, краката на Елена така омекнаха, че тя едва успяваше да върви. Въпреки че беше обмисляла дали да не се откаже в последния момент, сега осъзна, че няма друг избор, освен да се опита да избяга. Дори не й се мислеше за алтернативата. Не откъсваше поглед от двата бездействащи крана, които трябваше да им служат като ориентир, и когато ги приближиха, видяха самотна фигура да се показва зад два дървени контейнера до входа на един склад.

— Защо се забавихте толкова? — тревожно попита Коля, докато се озърташе във всички посоки като хванато натясно животно.

— Дойдохме колкото се може по-бързо — отвърна Елена без повече обяснения.

Александър надникна в контейнерите и видя, че във всеки има по няколко кашона водка. Уговорената тарифа за еднопосочен билет до…

— Сега остава само да решите къде искате да отидете: в Америка или в Англия — каза Коля.

— Защо не оставим съдбата да реши? — отвърна Александър. Извади монета от пет копейки и я сложи на нокътя на палеца си. — Ези за Америка, тура за Англия — каза и подхвърли монетата във въздуха. Тя падна на земята, отскочи и спря в краката му. Александър се наведе и я загледа за момент, после взе куфара на майка си и кутията с обяда и ги занесе в избрания контейнер.

Елена влезе вътре и изчака сина й да се присъедини към нея.

Двамата клекнаха и се долепиха един до друг, докато Коля нагласяваше капака. Макар че му трябваха само няколко минути да закове пироните, Елена вече се ослушваше за други звуци — тропот на тежки ботуши и трясък на изкъртен капак, преди да ги измъкнат пред тържествуващия майор Поляков.

Коля тупна контейнера отстрани и внезапно усетиха как се откъсват от земята.

Контейнерът леко се разлюля, докато се издигаше все по-високо и по-високо във въздуха, преди да започне бавното си спускане към трюма на единия от корабите. Внезапно се чу тупване и движението спря.

Елена можеше само да се пита дали няма да прекарат остатъка от живота си в съжаление, че не са се скрили в другия контейнер.

Втора част

4.

Саша

На път към Саутхамптън

Саша чу силно почукване по стената на контейнера.

— Има ли някой вътре? — попита груб глас.

— Да — отговориха двамата с майка му на различни езици.

— Ще дойда пак, когато излезем в международни води — каза гласът.

— Благодаря — отвърна Саша.

Чуха звуците на отдалечаващи се тежки стъпки, последвани от силен трясък на затворена врата.

— Дали…

— Мълчи — прошепна Елена. — Трябва да си пазим силите.

Саша кимна. Едва я виждаше в тъмното.

След малко чуха буботенето на огромно бутало някъде под тях. Последва усещане за движение, когато корабът се откъсна от дока и бавно се насочи към изхода на пристанището. Саша нямаше представа колко време ще им трябва да пресекат невидимата линия, деляща ги от онова, което според морските закони се води международни води.

— Дванайсет морски мили преди да сме в безопасност — каза Елена, отговаряйки на неизречения му въпрос. — Вуйчо ти каза, че ще е малко повече от час.

Саша искаше да попита каква е разликата между морска и обикновена миля, но премълча. Замисли се за вуйчо си Коля. Можеше само да се надява, че всичко при него е наред. Дали бяха намерили Поляков? Дали майорът вече не си отмъщаваше? Саша беше казал на вуйчо си да пусне слух, че приятелят му Владимир е замислил бягството — надяваше се, че по този начин ще съсипе шансовете му да постъпи в КГБ. Помисли си за родината си и какво ще му липсва най-много и дори се зачуди дали «Зенит» са били «Торпедо Москва» и са грабнали купата.

Стори им се, че е минало доста повече от един час, преди отново да чуят тежките стъпки. На стената на контейнера отново се почука.

— Ще ви изкараме за нула време — каза същият груб глас.

Саша стисна ръцете на майка си и двамата заслушаха как някой вади пироните един по един. Накрая капакът се вдигна. Двамата си поеха дълбоко дъх и погледнаха нагоре. Видяха дребен мъж с мърляв комбинезон, гледаше ги ухилено.

— Добре дошли — каза той, след като се увери, че шестте кашона водка са на мястото си. — Аз съм Матюс — добави и подаде ръка на Елена.

Тя се протегна сковано, хвана ръката му и излезе несигурно от контейнера. Саша взе малкия куфар и кутията си за обяд и ги даде на Матюс, след което се присъедини към майка си.

— Казаха ми да ви заведа на мостика при капитан Питърсън — каза Матюс и ги поведе към стълба от ръждиви скоби.

Саша взе куфарчето на майка си и се закатери последен. С всяка скоба слънцето ставаше по-ярко, докато накрая над главата му не се появи безоблачно синьо небе. Когато най-сетне стъпи на палубата, той спря за момент да погледне назад към родния си град с надеждата и страха, че го вижда за последен път.

— След мен — каза Матюс, докато двама моряци започнаха да се спускат по стълбата с намерението да си вземат наградата.

Елена и Саша последваха Матюс към спирална стълба. Той започна да се изкачва по нея, без да погледне назад. Те тръгнаха след него като послушни кученца и след малко се озоваха на мостика с леко замаяни глави.

Кормчията зад руля изобщо не ги погледна, но един по-възрастен мъж с тъмносиня униформа с четири златни нашивки на единия ръкав на двуредната си куртка се обърна към пътниците без билет и каза:

— Добре дошли на борда, мисис Карпенко. Как е името на момъка?

— Саша, сър — отвърна Александър.

— Не ме наричай сър. По-добре мистър Питърсън или капитане. Е, мисис Карпенко, брат ви ми каза, че сте отлична готвачка, така че да видим дали не е преувеличил.

— Тя е най-добрата готвачка в Ленинград — каза Саша.

— Нима? А ти какво ще предложиш, млади момко? Защото това не е увеселително пътешествие. Всеки на борда трябва да работи.

— Той може да сервира — каза Елена, преди Саша да успее да отговори.

— Значи ще е за първи път — рече капитанът.

Определено, помисли си Саша, който никога през живота си не беше стъпвал в ресторант и рядко се навърташе в кухнята, освен ако не трябваше да разчисти масата и да измие чиниите след вечеря.

— Матюс, каютата до тази на Фъргал свободна ли е? — попита капитанът.

— Да, капитане, но едва ли ще побере и двамата.

— Тогава сложи момъка при Фъргал. Той може да спи на горното легло, а майка му да се шири в свободната каюта. След като разопаковат багажа си — добави той, като погледна малкото куфарче, — ги заведи в камбуза и ги представи на готвача.

Саша забеляза, че думите на капитана предизвикват усмивката на кормчията, макар че той продължаваше да гледа право напред.

— Слушам, капитане — каза Матюс и без нито дума повече поведе подопечните си обратно по спиралната стълба към главната палуба. Саша отново погледна към далечния хоризонт, но от Ленинград вече нямаше и следа.

Последваха Матюс по палубата и се спуснаха по още по-тясно стълбище в недрата на кораба. Водачът им ги поведе по слабо осветен коридор и спря пред две съседни каюти.

— Тук ще спите по време на плаването.

Елена отвори вратата на своята каюта и погледна люлеещата се крушка, която хвърляше слаба светлина в тясното помещение. Ритмичното бумтене на двигателя гарантираше, че въпреки че не беше спала през изминалата седмица, няма да мигне и през следващата.

Матюс отвори съседната каюта. Саша влезе вътре и видя две легла едно над друго: заемаха почти цялото пространство.

— Ти ще си отгоре — каза Матюс. — Ще се върна след половин час, за да ви заведа в камбуза.

— Благодаря — каза Саша и веднага се качи на горното легло. Не беше по-добро от леглото му в Ленинград. Неволно се запита дали е избрал правилния контейнер.

— Слушайте внимателно, защото няма да повтарям — извика някой.

Всички зарязаха работата си и се обърнаха към готвача, който стоеше в центъра на камбуза с ръце на кръста.

— Имаме на борда дама, която ще работи с нас. Мисис Карпенко е професионален готвач с богат опит, така че ще се отнасяте към нея с уважението, което заслужава. Ако някой от вас прескочи границата, ще му клъцна стъпалото и ще го хвърля на чайките. Ясно ли се изразих?

Последвалият нервен смях показа, че се е изразил съвсем ясно.

— Синът й Саша — продължи готвачът, — който също пътува с нас, ще помага на Фъргал в трапезарията. Така, сега всички на работа. След два часа имаме вечеря за сервиране.

Кльощав блед младеж с рижава коса застана пред Саша и каза:

— Аз съм Фъргал. — Саша кимна, без да отговаря. Младежът сложи ръце на кръста си. — А сега слушай внимателно, защото няма да повтарям. Аз съм стюардът на готвача и можеш да се обръщаш към мен със сър.

— Да, сър — покорно отвърна Саша.

Фъргал избухна в смях и стисна ръката на новобранеца си.

— Хайде с мен, Саша.

Саша тръгна след него към най-близката стълба и попита:

— И какво трябва да правя?

— Каквото ти се каза — отвърна Фъргал, когато стигна горното стъпало. — Работата ни е да сервираме на пътниците в трапезарията.

— Значи на кораба има пътници?

— Само дузина. Корабът е товарен, но ако има повече от дванайсет пътници, го регистрират като пътнически. Компанията притежава два океански лайнера, но ние сме част от товарния й флот — добави той, докато отваряше една врата, водеща в помещение с три големи кръгли маси, всяка с по шест стола.

— Но местата са осемнайсет — каза Саша. — Ти каза…

— Виждам, че съобразяваш бързо — ухили му се Фъргал. — Освен дванайсетимата пътници има шестима офицери, които също се хранят в трапезарията на отделна маса. И тъй, първата ни работа — добави той, докато отваряше един голям шкаф и вадеше три покривки, — е да наредим масите за вечеря.

Саша никога досега не беше виждал покривка и загледа как Фъргал вещо ги мята върху масите. След това стюардът се върна при шкафа, извади комплекти прибори и започна да ги нарежда.

— Стига си стоял и зяпал. Ти си ми помощник, а не пътник.

Саша грабна някакви ножове, вилици и лъжици и започна да подражава на наставника си, който внимателно ги провери, за да е сигурен, че са подредени както трябва.

— А сега най-важното, за което ще отговаряш — каза Фъргал, след като добавиха по две чаши към всеки комплект и солници и купички с пипер в средата на всяка маса. — Ще поемеш тъпия сервитьор.

— Какво е тъп сервитьор?

— Ти. Но за щастие имаме и по-полезен екземпляр ето там. — Фъргал отиде в другия край на помещението и отвори малка преграда в стената, зад която имаше лакирано сандъче с две лавици и дебело въже от едната страна. — Това се спуска долу до кухнята — каза той, отпусна въжето и сандъчето изчезна. — Когато всичко е готово, ще го издърпаш с първото ястие и ще го сложиш на бюфета, за да мога да го сервирам. Няма да говориш с никого, освен ако не те заговорят, при това само ако ти зададат въпрос. Винаги се обръщай към гостите със «сър» или «мадам». — Саша само кимаше. — Така, а сега да ти намерим подходящо сако и панталон по мярка. Не можеш да се явиш тук като някакъв изхвърлен на брега корабокрушенец, нали?

— Може ли един въпрос? — попита Саша.

— Щом се налага.

— Откъде си?

— От Изумрудения остров — отвърна Фъргал.

Но Саша така и не го разбра.

Готвачът погледна Елена, която приготвяше сос, и каза:

— Бива те. Имаш опит. Когато приключиш, приготви зеленчуците, а аз ще се заема с основното ястие. — Погледна закаченото на стената меню. — Агнешки котлети.

— Да, сър — каза Елена.

— Казвай ми Еди — каза той и отиде при хладилника, за да извади агнешкия врат.

След като Елена приготви зеленчуците и ги подреди в отделни блюда, Еди ги прегледа.

— Добре че ще ни напуснеш, когато пристигнем в Саутхамптън. Иначе можеше да ми се наложи да си търся работа.

«Аз ще си търся работа», помисли си Елена, но вместо това попита само:

— А сега какво да правя?

— Извади пушената сьомга от хладилника и приготви осемнайсет порции. След като приключиш, сложи ги в тъпия сервитьор, натисни звънеца и ги прати горе на Фъргал.

— Тъпия сервитьор ли? — объркано повтори Елена.

— А, поне едно нещо, което не знаеш. — Той се усмихна, отиде при голямата квадратна дупка в стената и й обясни какво и как се прави.

Избръмча звънец.

— Първото ястие се качва — каза Фъргал и след секунди се появиха шест чинии с пушена сьомга. Саша ги сложи на бюфета и прати тъпия сервитьор обратно долу. Докато вземаше последните три чинии, вратата се отвори и в трапезарията влязоха двама елегантно облечени офицери.

— Мистър Рейнълдс, главният машинист — прошепна Фъргал. — И ковчежникът, мистър Халет.

— А този кой е? — попита мистър Рейнълдс.

— Саша, новият ми помощник — отвърна Фъргал.

— Добър вечер, Саша. Мисля, че трябва да благодарим на теб за шестте кашона водка, които със сигурност ще бъдат оценени по достойнство от матросите.

— Да, сър — каза Саша.

Вратата се отвори отново и пътниците започнаха да влизат един по един и да заемат местата си.

Саша непрекъснато дърпаше и спускаше въжето и разтоварваше съдържанието на сандъчето върху бюфета. Фъргал сервираше на петнайсетимата мъже и трите жени с небрежен чар, за който готвачът обясни на Елена, че се дължал на редовното целуване на Обаятелния камък[2].

След час, когато и последният гост си тръгна, Саша се строполи в най-близкия стол.

— Изтощен съм!

— Още не си — разсмя се Фъргал. — Сега трябва да почистим и да наредим масите за закуска. Като начало можеш да изсмучеш килима.

— Да изсмуча килима ли?

Фъргал му направи кратка демонстрация с една странна машина и се зае с масите. Саша беше запленен от прахосмукачката, но не искаше да признае, че никога не е виждал подобно нещо — макар че това ясно си личеше от начина, по който блъскаше четката в краката на столовете и масите. Фъргал го остави да свикне с нея, докато приготвяше осемнайсетте места за закуска.

— Това е за днес — каза той. — Можеш да се разкараш.

Саша се върна в спалното отделение и почука на вратата на майка си. Изчака, докато не чу «Влез». Веднага забеляза, че тя е разопаковала куфара и кутията за обяд. Освен това помещението изглеждаше доста по-подредено отпреди.

— Как е да си сервитьор? — беше първият й въпрос.

— Не спираш нито за миг, но иначе е забавно — отвърна Саша. — Фъргал като че ли държи всички под контрол, дори капитана.

Елена се разсмя.

— Да, готвачът ми каза, че разбил няколко сърца през годините и че му се разминавало единствено защото пътниците рядко остават на борда за повече от две седмици.

— А готвачът как е?

— Професионалист. Толкова добър, че не мога да разбера какво прави на такъв малък кораб. Мисля, че «Барингтън Лайн» биха могли да го използват много по-добре на някой от круизните си лайнери. Явно има някаква причина да не са го направили.

— Ако има, Фъргал със сигурност ще знае, така че ще разбера много преди да стигнем Саутхамптън — каза Саша.

5.

Алекс

На път към Ню Йорк

Когато чу как трюмът се затваря и усети как корабът се отделя от дока, Алекс задумка с юмрук по стената на контейнера.

— Тук сме!

— Не могат да те чуят — каза Елена. — Вуйчо ти каза, че ще отворят трюма едва след като излезем от съветски териториални води.

— Но… — започна Алекс, но после млъкна и кимна, макар че започваше да разбира какво е да те погребат жив. Мислите му бяха прекъснати от неравномерното буботене на двигател някъде под тях. Предположи, че излизат от пристанището, но нямаше представа колко време ще мине преди да бъдат освободени от затвора, в който сами се бяха напъхали.

Беше се надявал този следобед да отиде на футболния мач с вуйчо си, а ето че се бе оказал в този контейнер с майка си. Замоли се на боговете, стига да ги имаше, с вуйчо му всичко да е наред. Предполагаше, че някой вече е открил Поляков. Дали той не се опитваше да върне кораба? Беше казал на вуйчо си да пусне слух, че приятелят му Владимир му е помогнал да избяга, с надеждата, че това ще сложи край на шансовете му да постъпи в КГБ. Започна да мисли какво оставя след себе си. Реши, че не е много. Все пак му се искаше да разбере какъв е резултатът от мача между «Зенит» и «Торпедо Москва» и се запита дали някога ще научи.

Накрая се унесе в дрямка, но се събуди от трясъка при отварянето на трюма; след това някой сякаш почука по съседен контейнер. Алекс отново стисна юмрук и заудря по стената на затворническата си килия, като викаше: «Тук сме!». Този път майка му не се опита да го спре.

След секунди чу два или може би три гласа, които за щастие говореха на разбираем език. Зачака търпеливо и когато капакът на контейнера най-сетне беше отворен, видя трима мъже, надвесили се над него.

— Вече можете да излезете — каза единият от мъжете на руски.

Алекс се изправи и помогна на майка си, която бавно разгъна скованото си тяло. Подкрепи я, докато тя излизаше несигурно от контейнера. После взе малкото куфарче и кутията си за обяд и също излезе.

Тримата моряци, облечени в тъмносини, покрити с петна от масло комбинезони, надникнаха в контейнера, за да се уверят, че обещаната им награда е там.

— Вие двамата елате с мен — каза първият, докато другите двама започнаха да вадят кашоните с водка. Алекс и Елена послушно го последваха между няколко други контейнера и стигнаха до стълба на стената на трюма. Алекс погледна нагоре към примамващото синьо небе и за първи път започна да вярва, че може би са в безопасност. Последва моряка бавно нагоре с куфарчето в ръка; майка му носеше кутията му за обяд.

Алекс стъпи на палубата и вдиша дълбоко свежия морски въздух. Погледна назад към Ленинград, който приличаше на мъничко селце, стопяващо се в лъчите на късното следобедно слънце.

— Не се мотайте — изсумтя морякът, докато двамата други забързаха покрай него, понесли кашон водка. — Готвачът не обича да го карат да чака.

Поведе ги по палубата и надолу по спирална стълба към недрата на кораба. На Алекс и Елена им се беше завил свят, когато стигнаха долната палуба, където морякът спря пред врата, на която с избелели букви пишеше «Стрелников, главен готвач».

Морякът отвори тежката врата, зад която се разкри най-малката кухня, която Елена беше виждала. Влязоха и бяха посрещнати от огромен мъж с мърлява бяла куртка с няколко липсващи копчета и син раиран панталон, който изглеждаше така, сякаш е спал с него. Той вече отваряше бутилка водка. Отпи голяма глътка и каза с груб глас:

— Брат ти ми каза, че си добра готвачка. По-добре да не ме е излъгал, иначе и двамата ще бъдете изхвърлени през борда и ще ви се наложи да плувате обратно към Ленинград, където със сигурност ви очакват с нетърпение.

Елена щеше да се разсмее, но не беше сигурна дали готвачът не говори сериозно. След като отпи отново, той насочи вниманието си към Алекс.

— А от теб каква полза има?

— Той е опитен сервитьор — каза Елена преди Алекс да успее да отговори.

— Не ни трябват сервитьори — каза готвачът. — Може да мие чиниите и да бели картофи. Ако си държи устата затворена, може дори да му запазя един-два залъка в края на деня. — Алекс понечи да протестира, но готвачът добави: — Разбира се, ако не ти изнася, господинчо, можеш да работиш в машинното и да прекараш остатъка от живота си в хвърляне на въглища в пещта. Оставям избора на теб. — Думите «остатъка от живота си» прозвучаха зловещо убедително. — Карл, покажи им къде ще спят. И се погрижи да се върнат навреме, за да ми помогнат за приготвянето на вечерята.

Морякът кимна и ги поведе от камбуза обратно по спиралната стълба към палубата. Не спря, докато не стигна една самотна спасителна лодка, която се поклащаше от движението на кораба.

— Това е кралският апартамент — каза той без никаква следа от ирония. — Ако не ви харесва, спокойно можете да спите на палубата.

Елена погледна към родината, която почти не се виждаше на хоризонта. Откри, че вече й липсват оскъдните удобства на малкия им апартамент в хрушчовката[3]. Мислите й бяха прекъснати от Карл, който излая:

— Не карайте готвача да чака, или всички ще съжаляваме.

Повечето готвачи понякога опитват сготвеното, докато други опитват от всяка чиния, но на Елена бързо й стана ясно, че корабният готвач предпочита да поглъща цели порции между глътките водка. Беше изненадана, че офицерите, та какво остава за останалите от екипажа, изобщо успяват да се нахранят.

Кухнята, за която Елена бързо се научи да мисли като за камбуз, беше толкова малка, че беше почти невъзможно да не се блъснеш в нещо или някого, ако направиш дори една крачка — и толкова гореща, че тя плувна в пот почти веднага след като облече съмнително бялата куртка, която й беше възширока.

Стрелников не беше от приказливите и малкото думи, които изричаше, обикновено се предхождаха от едно и също прилагателно. Изглеждаше на петдесет, но Елена подозираше, че е с десет години по-млад. Тежеше сигурно към 140 килограма и очевидно по-голямата част от заплатата му отиваше за татуировки. Елена го гледаше как стои над огромната печка и оглежда творението си, докато помощникът му, дребен китаец на неопределена възраст, клечеше с наведена глава в отсрещния ъгъл и непрекъснато белеше картофи.

— Ти — излая готвачът, който вече беше забравил името на Алекс, — ще помагаш на Линг, а ти — посочи Елена — ще сготвиш супата. Скоро ще разберем дали си толкова добра, колкото твърди брат ти.

Елена започна да проверява продуктите. Някои очевидно бяха остатъци от предишни ястия. Имаше малко кости от неясно какво животно, плаващи в пълен с олио тиган, но Елена успя да спаси малкото останало по тях месо. Изхвърли остатъците в кофата за боклук за огромно неудоволствие на Стрелников, който очевидно нямаше навика да изхвърля нищо.

— Някои моряци смятат кокалите за деликатес — каза той.

— Само кучетата смятат кокалите за деликатес — промърмори Елена.

— Морските кучета също — озъби й се Стрелников.

Готвачът се зае с ястието за деня, което по-късно се оказа, че е ястие за всеки ден — риба и пържени картофи. По три риби едновременно се пържеха в голям почернял тиган, докато Линг вещо нарязваше всеки картоф в мига, в който Алекс го обелваше. Елена забеляза, че на тезгяха са сложени само три купи за супа и три чинии, макар че екипажът наброяваше най-малко двайсет души. Стрелников прекъсна пърженето, за да опита супата, и тъй като не коментира, Елена предположи, че е минала първото изпитание. След това той сипа големи порции в трите купи и Линг ги сложи на табла и ги отнесе в офицерската столова. Когато китаецът отвори вратата, Елена видя дълга опашка навъсени мъже с канчета в ръце, които чакаха да получат храната си.

— Само по един черпак на човек — изсумтя Стрелников, когато първият моряк протегна канчето си.

Елена изпълни нареждането му и остана ужасена, когато готвачът пусна по една пържена риба в канчето със супата. Само един член на екипажа я поздрави с топла усмивка и дори й каза «благодаря» на родния й език.

След като Елена сервира на всички — общо двайсет и трима души — готвачът се върна при печката и започна да пържи една по една трите най-големи риби, след което ги сложи в чиниите за офицерите. Линг подбра най-малките картофки за гарнитура, сложи чиниите на таблата и ги изнесе от камбуза.

— Започвайте да чистите! — нареди Стрелников, тръшна се на единствения стол в помещението и надигна преполовената бутилка водка.

След като се върна с празните купи, Линг незабавно започна да търка големите тенджери и двата тигана. Когато чу, че Стрелников е захъркал, се ухили на Алекс и посочи един тиган с пържени картофи. Алекс ги излапа всичките, докато Елена продължи да търка тенджерите. След като приключи, погледна към Стрелников. Той спеше дълбоко, така че двамата с Алекс се измъкнаха от камбуза и се качиха по спиралната стълба на палубата.

Елена започна да разопакова малкия куфар и да подрежда вещите си на палубата. Чу тежки стъпки зад себе си, бързо се обърна и видя висок як мъж да идва към тях. Алекс остави речника, скочи на крака и застана между майка си и приближаващия гигант. Макар да знаеше, че сблъсъкът е неравен, нямаше намерение да отстъпи без бой. Следващата постъпка на мъжа обаче изненада и двамата. Той седна по турски на палубата и им се усмихна.

— Аз съм Димитрий Баланчук. И също като вас съм руски беглец.

Елена се вгледа по-внимателно в него и го позна — той беше човекът, който й беше благодарил за вечерята. Усмихна му се в отговор и седна срещу него. Алекс скръсти ръце на гърдите си и остана прав.

— Би трябвало да пристигнем в Ню Йорк след десет дни — каза Димитрий с приятен мек глас.

— Били ли сте в Ню Йорк? — попита Елена.

— Живея там, но все още смятам Ленинград за свой дом. Бях на палубата, когато ви видях как влизате в контейнера. Опитах се да ви предупредя да влезете в другия.

— Защо? — попита Алекс. — Чел съм много за Ню Йорк и дори да е пълен с гангстери, ми изглежда много вълнуващо място.

— Определено е вълнуващо място, макар че в Москва гангстерите са толкова, колкото и в Ню Йорк — с иронична усмивка отвърна Димитрий. — Но не съм убеден, че ще успеете да слезете от този кораб без помощта ми.

— В Ленинград ли ще ни върнат? — попита Елена и потрепери.

— Не. Янките биха ви посрещнали с отворени обятия, особено щом сте бегълци, спасяващи се от комунизма.

— Но ние не познаваме никого в Америка — каза Алекс.

— Познавате, защото бих направил всичко, за да помогна на сънародник да се спаси от потисническия съветски режим — отвърна Димитрий. — Не, проблемът ви не са американците, а Стрелников. Благодарение на вас той работи два пъти по-малко и ще направи всичко възможно, за да ви попречи да напуснете кораба.

— Но как може да ни спре?

— По същия начин, по който спира Линг, който се е качил на кораба на Филипините преди повече от шест години. Всеки път, когато стигнем някое пристанище, Стрелников го заключва в камбуза и не го пуска, докато не излезем отново в открито море. Подозирам, че е замислил същото и за вас.

— В такъв случай трябва да кажем на някой офицер — каза Елена.

— Офицерите дори не знаят, че сте на борда — отвърна Димитрий. — А и да знаеха, не биха посмели да се опълчат на Стрелников. Но не се безпокойте, защото имам една идея как готвачът да се окаже заключен в собствения си камбуз.

Колкото и да беше изморена, Елена не успя да заспи, защото не можеше да свикне с постоянното люлеене на лодката. След като най-сетне успя да подремне за час или два, отвори очи и видя стоящия до нея Линг. Слезе от лодката и разтърси Алекс, който спеше дълбоко на палубата. Двамата последваха Линг към камбуза, като се ориентираха единствено благодарение на лунната светлина. Ставаше очевидно, че няма да видят слънцето през следващите десет дни.

Закуската се състоеше от две пържени яйца и боб върху препечена филия за офицерите, сервирани в трите чинии от вчера вечерта, и по чаша кафе; моряците получиха по две филии препържен хляб и чаша чай без никакъв намек за захар.

Веднага след като почистиха след закуската Елена, Алекс и Линг трябваше да започнат приготовленията за обяда, докато Стрелников се отдаваше на сутрешната си сиеста. Готвачът спа повече, отколкото беше успяла да спи Елена през изминалата нощ.

След обяда на Елена и Алекс беше дадена кратка почивка, но не им бе позволено да се качат на палубата, тъй като Стрелников не искаше офицерите да научават, че са на борда. Двамата седяха сами в коридора, облегнати на стената, и се питаха колко ли различно щяха да изглеждат нещата, ако се бяха скрили в другия контейнер.

6.

Саша

На път към Саутхамптън

Към края на първата им седмица на кораба Саша беше овладял дотолкова тъпия сервитьор, че дори намираше време да помага на Фъргал в сервирането, макар да не му се позволяваше да припарва до капитанската маса. Вечер, след като приключваха с подреждането на масите за закуска, Саша се връщаше в каютата на майка си и й разказваше какво е подслушал от разговорите на пътниците и какво са му казвали те на него.

— Но нали не ти е позволено да разговаряш с пътниците.

— Освен ако не ме попитат нещо. Така че сега всички знаят, че работиш в кухнята и си търсиш работа в Англия, и че ако не си намериш преди да стигнем Саутхамптън, няма да ни пуснат в страната и ще трябва да останем на кораба. А ето я и лошата новина. Веднага щом натовари отново и на борда се качат нови пътници, корабът тръгва обратно към Ленинград.

— Определено не можем да рискуваме с това. Някой от пътниците показва ли интерес към положението ни?

— Никаквически.

— Това пък какво беше?

— Кокни жаргон за никакъв.

— Какво е кокни?

— Човек, роден в околностите на камбаните на Боу[4].

— Къде са тези камбани?

— Нямам представа. Но Фъргал със сигурност знае.

— На борда има ли пътници англичани? — попита Елена.

— Само четирима, но те рядко разговарят помежду си и изобщо не биха обърнали внимание на някакъв си сервитьор. Много са standoffish.

— Никога не съм чувала тази дума.

— Фъргал я използва непрекъснато, особено когато говори за англичаните. Потърсих я в речника. Означава студен и дистанциран, недружелюбен човек.

— Може би са просто стеснителни — предположи Елена.

Три дни преди пристигането в Саутхамптън готвачът каза на Елена, че ковчежникът мистър Халет искал да се види с нея след работа.

— Нещо лошо ли съм направила? — разтревожено попита тя.

— Нищо. Всъщност подозирам, че е обратното.

След като готвачът освободи кухненския персонал за следобеда, Елена отиде в каютата на ковчежника. Почука на вратата и когато чу: «Влез», отвори и видя двама мъже, седнали от двете страни на голямо бюро. Те се изправиха и ковчежникът, облечен в елегантна бяла униформа с две златни нашивки на ръкавите, я изчака да седне, след което й представи мистър Морети и обясни, че той е пътник, който искал да се срещне с нея.

Елена се вгледа във възрастния господин, облечен в костюм с жилетка. Той я попита любезно за работата й в Ленинград и как се е озовала на кораба и я изслуша внимателно. Тя му разказа почти всичко случило се през последния месец, включително за смъртта на съпруга си, но не спомена защо синът й едва не бе убил местния шеф на КГБ. Когато мистър Морети приключи с въпросите си, Елена нямаше представа какво впечатление е направила, но накрая той й се усмихна топло.

— Благодаря, мисис Карпенко, това е всичко засега — каза мистър Халет.

Двамата мъже отново се изправиха, докато тя излизаше.

Елена се върна замаяна в каютата си и завари Саша, който я чакаше. След като му разказа за разговора си с Морети, той каза:

— Това трябва да е италианецът, който има ресторант в някакво място на име Фулам. Знам, че е поискал да се срещне също с готвача и Фъргал, така че стискай палци, мамо.

— Защо с Фъргал?

— Иска да знае как се справям в трапезарията. Мисля, че се надява да получи двама на цената на един. Затова Фъргал ще му каже, че съм най-добрият помощник стюард, който е имал.

— Ти си единственият помощник, който е имал.

— Дребна подробност, която Фъргал няма да спомене.

Срещата с готвача и Фъргал явно бе минала добре, защото мистър Морети поиска да се срещне за втори път с Елена и предложи на нея и на Саша работа в ресторанта му във Фулам.

— Десет паунда седмично плюс квартира над заведението — каза той.

Елена нямаше представа къде се намира Фулам, нито дали заплащането е добро, но прие с готовност единственото предложение, което вероятно щеше да получи. Алтернативата беше да се върнат в Ленинград.

След това ковчежникът й зададе още няколко въпроса за това защо търси убежище, докато попълваше дълъг официален формуляр на Вътрешното министерство. След като провериха всяка графа, двамата с мистър Морети подписаха документа, с което декларираха, че ще са нейни поръчители.

— Успех, мисис Карпенко — каза ковчежникът, докато предаваше попълнения формуляр на мистър Морети. — Ще ни липсвате и ако нещата не провървят, винаги можете да си намерите работа в «Барингтън Лайн».

— Много мило от ваша страна — отвърна Елена.

— Но за ваше добро да се надяваме, че няма да се стигне дотам, мисис Карпенко. Преди да си тръгнете, да не забравите да си вземете парите.

— Нима ще ми платите? — невярващо попита Елена.

— Разбира се. — Ковчежникът й подаде два кафяви плика, след което отиде до вратата и я отвори. — Да се надяваме, че ще се видим отново при по-щастливи обстоятелства, мисис Карпенко.

— Благодаря, мистър Халет — отвърна Елена, надигна се на пръсти и го целуна по двете бузи, от което ковчежникът изгуби дар слово.

Елена се върна в каютата си, изгаряща от нетърпение да разкаже на Саша за предложението. Когато отвори вратата, остана едновременно изненадана и доволна. Доволна, че синът й я чака, и изненадана от някакъв голям пакет на леглото.

— Какво е това? — попита тя и огледа издутия пакет, увит в кафява хартия и вързан с канап.

— Нямам представа — отвърна Саша. — Беше тук, когато се върнах от работа.

Елена развърза канапа и бавно махна опаковъчната хартия. Ахна, когато видя изсипалите се върху кревата дрехи. Сред тях имаше картичка, на която пишеше «Благодарим на двама ви и успех». Беше подписана от всички членове на екипажа, включително от капитана. Елена избухна в сълзи.

— Как ще им се отблагодарим?

— Като бъдем примерни граждани, ако си спомням точните думи на капитана — каза Саша.

— Но ние дори не сме станали граждани и ще останем така, докато имиграционните власти не се убедят, че сме истински политически бежанци и имаме истинска работа.

— Тогава да се надяваме, че ще са малко по-дружелюбни от английските пътници на борда, защото ако не са, ще научим истинското значение на думата standoffish.

— Готвачът също е англичанин, а едва ли би могъл да е по-мил — каза Елена. — Дори се извини, че не може да ми стане поръчител.

— Не би посмял да ти стане — каза Саша. — Има издадена заповед за ареста му. Всеки път, когато корабът пристава в Саутхамптън, той трябва да остава на борда. Фъргал ми каза, че се заключва в кухнята и се появява едва след като излязат от пристанището.

— Горкият човек — каза Елена.

Саша реши да не казва на майка си причината, поради която британската полиция иска да арестува Еди.

На следващата сутрин Елена и Саша отидоха при мистър Морети на пасажерската палуба, но не преди Саша да е изсмукал трапезарията, а Елена да е оставила кухнята безупречно чиста.

— Magnifico — каза Морети, когато видя Елена с новата й рокля. — Кога намерихте време за пазаруване? — попита шеговито.

— Екипажът беше много щедър — каза Елена и добави шепнешком: — Само не споменавайте нищо за джинсите на Саша. Фъргал не е висок колкото него, а той още расте.

Мистър Морети погледна с усмивка Саша, който се беше надвесил над парапета и гледаше как двама докери стягат едно от тежките въжета на кораба за кнехта.

— Да се надяваме, че имиграционните власти ще проявят същото разбиране — каза Морети, докато взимаше багажа си и тръгваше към мостчето, следван от Елена и Саша. — Но имате едно предимство. Англичаните мразят комунистите точно толкова, колкото и вие.

— Мислите ли, че ще ни пуснат в страната? — разтревожено попита Елена, когато стъпиха на сушата.

— Благодарение на ковчежника можем да сме сигурни, че всички необходими документи са попълнени правилно, така че ни остава само да стискаме палци.

— Да стискаме палци ли?

— Да се надяваме, че ще ни се усмихне късметът — обясни Морети. — Запомни, Саша, недей да говориш, освен ако не те заговорят. И ако имиграционният служител те попита нещо, отговаряй само с да, сър, не, сър, разбира се, сър.

Докато вървяха по кея, Саша непрекъснато се оглеждаше. Някои сгради изглеждаха съвсем нови, докато други изглеждаха като едва оцелели през войната. Местните жители изглеждаха спокойни и никой не вървеше с наведена глава; жените бяха облечени в пъстроцветни рокли и бъбреха с мъжете, сякаш са равни. Саша вече беше решил, че иска да живее в тази страна.

Мистър Морети се насочи към голяма тухлена сграда, над чийто вход беше изписана една-единствена дума: ВЛИЗАЩИ.

Влязоха и се озоваха пред два надписа: БРИТАНЦИ и ЧУЖДИ ПОДАНИЦИ. Когато се наредиха на дългата опашка, Елена стисна палци и неволно се запита дали няма да се озоват обратно на кораба на път за Ленинград много преди слънцето да е залязло над остатъците от Британската империя.

Саша гледаше как онези с британски паспорти минават през кратка проверка, последвана от усмивка. Дори туристите не биваха задържани за повече от няколко секунди. Двамата Карпенко тепърва щяха да разберат как британците се отнасят към онези, които изобщо нямат паспорт.

— Следващият!

Мистър Морети пристъпи напред и връчи паспорта си на имиграционния служител, който го прегледа внимателно и му го върна. След това Морети му подаде няколко листа с две снимки и се обърна към подопечните си. Служителят не се усмихна, докато бавно обръщаше всяка страница и накрая провери дали снимките отговарят на лицата, стоящи пред него. Морети беше сигурен, че всички документи са наред «като ябълков пай», както се беше изразил ковчежникът, но все пак се питаше дали това ще е достатъчно.

С всеки момент Елена ставаше все по-нервна, докато Саша сякаш изгаряше от нетърпение да разбере какво има от другата страна на бариерата. Накрая служителят вдигна очи от документите и даде знак на двамата кандидат-имигранти да се приближат. Елена беше благодарна, че не са със старите си дрехи.

— Знаете ли английски? — попита служителят Елена.

— Малко, сър — нервно отвърна тя.

— Имате ли паспорт, мисис Карпенко?

— Не, сър. Комунистите не позволяват на никого да пътува извън страната, дори на гости при роднини, така че двамата със сина ми избягахме без никакви документи.

— Със съжаление трябва да ви уведомя — започна служителят и сърцето на Елена се сви, — че предвид обстоятелствата мога да ви издам само временна виза, докато кандидатствате във Вътрешно министерство за статут на бежанци, и не мога да гарантирам, че ще ви бъде даден такъв. — Елена наведе глава. — Освен това — продължи служителят — ще трябва да изпълните няколко условия, докато се разглежда молбата ви. Ако не спазите някое от тях, ще бъдете депортирани обратно в… — той погледна формуляра — Ленинград.

— Където ще бъдат хвърлени в затвора до края на живота им — каза Морети. — Или по-лошо.

— Бъдете сигурни, че това ще бъде взето предвид, когато молбите ви се разглеждат във Вътрешно министерство. — Служителят се усмихна за първи път на Елена и Саша. — Добре дошли във Великобритания.

— Благодаря — каза мистър Морети, преди Елена да успее да отговори. — А бихте ли ни казали какви са тези условия?

— Мисис Карпенко и синът й трябва да се явяват в най-близкия полицейски участък веднъж седмично през следващите шест месеца. Ако пропуснат и едно явяване, ще бъде издадена заповед за арестуването им, след което ще бъдат задържани и затворени. Ако това се случи, най-вероятно молбата им за гражданство ще бъде отхвърлена. Освен това трябва да добавя, мистър Морети, че като техен поръчител вие отговаряте за тях през цялото време и ако някой двамата се изпари, не само ще ви бъде наложена солена глоба, но и ще ви очаква най-малко половин година затвор.

— Разбирам напълно — каза Морети.

— И ако нещо посочено в молбите им се окаже неточно, молбата им ще бъде отхвърлена автоматично.

— Но аз казах само истината — запротестира Елена.

— В такъв случай няма от какво да се боите, мисис Карпенко. — Служителят връчи на Морети една брошура. — Тук ще намерите всичко, което трябва да знаете.

Елена потръпна и неволно се запита дали се бяха скрили в правилния контейнер.

— Мога да ви уверя, че мисис Карпенко и синът й ще бъдат образцови граждани — каза Морети.

— Младежът също ли ще работи в ресторанта ви, мистър Морети? — попита служителят, без дори да погледне към Саша.

— Не, сър — твърдо заяви Елена. — Искам той да продължи образованието си.

— В такъв случай ще трябва да запишете момчето в най-близкото местно държавно училище. — Елена кимна, макар че нямаше представа за какво става въпрос. Служителят за първи път насочи вниманието си към Саша и погледна надолу към глезените му. — Виждам, че растеш бързо — отбеляза той. Саша си спомни съвета на мистър Морети и запази мълчание. — Ще трябва да се потрудиш здраво в новото училище, ако искаш да успееш в тази страна — каза служителят и се усмихна топло на младия имигрант.

Саша отвърна на усмивката му.

— Да, сър, не, сър, разбира се, сър.

7.

Алекс

На път към Ню Йорк

Алекс се взираше в безкрайното гладко море и се питаше дали ще види отново суша, докато майка му просто продължаваше да си върши работата. Менюто през отделните дни не се различаваше особено, така че Елена бързо овладя простата рутина и започна да поема все повече и повече отговорности, а сиестите на Стрелников ставаха все по-продължителни.

Всяка вечер двамата с Алекс с нетърпение очакваха да бъдат освободени. Тогава Димитрий идваше при тях на палубата и им разказваше за Голямата ябълка и за малкия си апартамент в Брайтън Бийч в Бруклин.

Елена разказа на Димитрий за съпруга си и за брат си Коля, както и защо майор Поляков е бил причината да им се наложи да избягат. Алекс следеше внимателно Димитрий и имаше чувството, че приятелски настроеният руснак много добре знае кой е Поляков, и дори се запита дали не са изложили на опасност вуйчо му. Но темата, която продължаваше да ги занимава, беше как с майка му ще слязат от кораба, когато пристигнат в Ню Йорк. Алекс с неохота трябваше да приеме, че без помощта на Димитрий изобщо няма да успеят.

— Какво ще правим, ако Стрелников ни заключи в камбуза, докато разтоварват кораба? — попита Елена.

— Останали са две бутилки водка, за които той не знае — каза Димитрий. — И като нищо могат да се появят мистериозно в камбуза един ден преди да влезем в пристанището. С малко късмет, когато се събуди, вие вече ще сте на път за Бруклин.

През следващата седмица Елена и Алекс работеха безкрайни часове, без да се оплачат нито веднъж. Готвачът рядко ставаше от стола си.

Два дни преди края на плаването водката на Стрелников свърши, което означаваше, че вече не заспиваше толкова лесно и двамата трябваше да понасят проклетията му.

Както беше обещал Димитрий, в деня преди пристигането им в Ню Йорк се появиха две бутилки водка, докато Стрелников се беше отдал на сиестата си. Наложи се Елена да поеме приготвянето на обяда, защото веднага щом се събуди и видя бутилките до себе си готвачът незабавно отвори едната и отпи няколко големи глътки, преди да попита остро:

— Откъде се взеха тези?

Линг сви рамене и продължи да реже картофите, а Елена се зае да проверява супата. Стрелников прояви повече интерес към пресушаването на първата бутилка, отколкото към готвенето. Елена можеше само да гледа в почуда какви количества е в състояние да изпие Стрелников, без да припадне; едва след вечеря той най-сетне се отпусна в стола си и потъна в дълбок сън.

Елена и Алекс се изнизаха от камбуза и се качиха на палубата, но не можеха да заспят, а гледаха с надежда да зърнат силуета на Манхатън, като с всяка следваща минута ставаха все по-уверени, че планът на Димитрий ще проработи. Но точно когато слънцето надникна над хоризонта, зад тях прогърмя глас:

— Мислехте си, че ще се измъкнете, а?

Те се обърнаха и видяха Стрелников, който стоеше зад тях и размахваше сатър. Алекс скочи на крака и го изгледа дръзко.

— Давай — подкани го готвачът. — Няма да си първият и след като чайките оглозгат кокалите ти, бъди сигурен, че на никого няма да липсваш, освен на майка ти.

Алекс не помръдна. Зад него на хоризонта се появяваха небостъргачите на Ню Йорк. Стрелников се разсея, когато видя кутията за обяд. Наведе се, отвори я и прибра спестяванията им. След това вдигна куфарчето на Елена и след бърз преглед запрати съдържанието му през борда и изръмжа:

— Това вече няма да ти е нужно.

Алекс упорито отказваше да помръдне. Накрая Стрелников сграбчи Елена за ръката, опря сатъра в гърлото й и я помъкна надолу. Алекс нямаше друг избор, освен да го последва.

Щом стигнаха долната палуба, Стрелников нареди на Алекс да отвори камбуза, след което бутна двамата вътре и затръшна вратата. Елена избухна в сълзи, когато чу изщракването на ключалката.

Линг се беше разположил в стола на готвача, гушнал недопитата втора бутилка водка. Дори не ги погледна; допи последните капки и заспа.

Корабните сирени отекнаха — вече влизаха в пристанището на Ню Йорк — но Елена и Алекс не можеха да направят нищо. Усещаха как корабът забавя ход и накрая рязко спря. Линг продължи да хърка безметежно, а Елена и Алекс седяха безпомощно на пода. Даваха си сметка, че когато корабът се върне в Ленинград, на Стрелников дори няма да му се налага да ги заключва.

Мина час или може би два, преди Линг най-сетне да се размърда. Той се протегна, стана бавно от стола, разкърши се и тръгна към работното си място. Но вместо да започне да бели поредната кофа картофи клекна, вдигна една дъска от пода и затършува долу. След секунди на лицето му цъфна широка усмивка. Без да бърза, той отиде до вратата, отключи я и я отвори.

Елена и Алекс го зяпнаха. Алекс каза:

— Трябва да дойдеш с нас.

Линг наведе глава.

— Не, невъзможно. Това мой дом. — Това бяха първите думи, които изричаше пред тях.

Те излязоха, китаецът затвори след тях и те отново чуха как ключът се завърта в ключалката.

Алекс предпазливо се изкачи по стълбата. Щом стигна горното стъпало, се огледа като подводничар, търсещ врага през перископ. Изчака известно време, докато не се увери, че Стрелников и свободните от вахта са слезли на сушата, оставяйки само няколко души на борда.

Наведе се и прошепна на майка си:

— Мостчето до кея е съвсем близо. Щом тръгна, ме последвай и каквото и да става, не спирай.

Изчака още няколко секунди и когато не се появи никой, се качи на палубата и закрачи бързо към мостчето. Погледна назад само веднъж, за да се увери, че Елена го следва плътно.

Точно когато стигнаха мостчето се разнесе вик.

— Спрете тези двамата!

Майка му изтича покрай него.

Алекс погледна назад и видя един офицер да маха трескаво на двама моряци, които разтоварваха контейнер от трюма. Те моментално зарязаха работата си, но Алекс вече беше на средата на мостчето. Когато стигна кея, погледна назад и видя, че моряците тичат към него и майка му, която стоеше като замръзнала. После чу приближаващи стъпки зад себе си и стисна юмруци, макар че знаеше, че няма шанс.

— Те няма да създадат неприятности — тихо каза Димитрий, докато заставаше до Алекс. Двамата моряци рязко спряха веднага щом го видяха. Поколебаха се за момент, обърнаха се и тръгнаха нагоре по мостчето. — Добри момчета — каза Димитрий. — Истината е, че биха предпочели да изгубят две-три надници, отколкото два-три зъба.

— А сега какво? — попита Алекс.

— Елате с мен — каза Димитрий и моментално тръгна с вид на човек, който определено знае накъде отива.

Елена стисна ръката на Алекс. Синът й не можеше да скрие вълнението си от перспективата да живее в Америка.

Алекс забеляза пътници от други кораби, които вървяха в противоположната посока. Някои носеха кожени куфари, други бутаха натоварени колички, а един-двама дори използваха помощта на носачи. Елена и Алекс нямаха багаж. Всичките им притежания бяха или откраднати, или изхвърлени през борда от Стрелников.

Двамата последваха Димитрий към внушителна каменна сграда, над чийто вход с големи бели букви пишеше ЧУЖДЕНЦИ.

Щом влезе в сградата, Елена замръзна, зяпнала невярващо дългите опашки хора, които говореха на безброй езици и се надяваха на едно и също — да им бъде позволено да минат през бариерата и да влязат в един нов свят.

Димитрий се нареди на най-късата опашка и даде знак на Алекс и Елена да отидат при него. Алекс не се поколеба, но Елена сякаш беше пуснала корени на мястото си, неподвижна като статуя.

— Пази ни мястото, докато ида да доведа майка ти — каза Димитрий.

— Елена — каза той, когато отиде при нея, — да не искаш да се върнеш в Русия?

— Не, но…

— Тогава се нареди на опашката — каза Димитрий, като за първи път повиши тон. Елена все още изглеждаше несигурна, сякаш преценяваше коя от двете злини е по-малка. Накрая Димитрий изгуби търпение. — Ако не го направиш, никога повече няма да видиш сина си, защото той със сигурност няма да се върне в Ленинград.

Елена неохотно отиде при Алекс в края на опашката.

Алекс изгаряше от нетърпение да продължат напред, но му се наложи да гледа как голямата черна стрелка на часовника на стената прави три обиколки, преди най-сетне да дойде техният ред.

Използва времето, като засипа Димитрий с въпроси какво могат да очакват, след като прекосят бялата линия. Димитрий беше по-загрижен да подготви историите им, преди да бъдат разпитани от имиграционния служител, който бе чувал какво ли не. Елена беше убедена, че когато я изслушат, ще я върнат на кораба и ще я предадат на Стрелников, за да започнат еднопосочното плаване до Ленинград, където майор Поляков ще я чака на пристанището.

— Погрижете се и двамата да се придържате към версията, за която се разбрахме — прошепна Димитрий.

— Следващият!

Елена колебливо пристъпи напред, без да откъсва очи от мъжа, който седеше на висок стол зад дървено бюро. Беше с тъмносиня униформа с три звезди на реверите. За нея униформите означаваха само едно — неприятности. И колкото повече бяха звездите, толкова повече бяха и неприятностите. Докато приближаваше бюрото, Алекс се промъкна покрай нея и отправи към служителя широка усмивка, която беше посрещната с намръщване. Димитрий го дръпна назад.

— Семейство ли сте? — попита служителят.

— Не, сър — отвърна Димитрий. — Аз съм американски гражданин от осем години. — И подаде паспорта си на служителя.

Служителят бавно прелисти страниците, като провери датите и входните печати, преди да му го върне. След това отвори едно чекмедже, извади дълъг формуляр, сложи го на бюрото заедно с химикалка и насочи вниманието си към разтрепераната жена пред себе си.

— Име?

— Александър Константинович Карпенко.

— Не ти — твърдо каза служителят и посочи Елена с химикалката.

— Елена Ивановна Карпенко.

— Знаете ли английски?

— Малко, сър.

— Откъде идвате?

— От Ленинград, Съветски съюз.

Служителят попълни две графи.

— Съпруг ли сте на госпожата? — обърна се той към Димитрий.

— Не, сър. Госпожа Карпенко е моя братовчедка, а синът й Алекс ми е племенник.

Елена се подчини на инструкциите на Димитрий и не каза нищо, защото не искаше да лъже.

— Къде е съпругът ви? — попита служителят, вдигнал химикалката над листа.

— Той беше… — започна Димитрий.

— Въпросът ми беше към госпожа Карпенко, а не към вас — също толкова твърдо го прекъсна служителят.

— КГБ уби съпруга ми — каза Елена, която вече не можеше да сдържа сълзите си.

— Защо? — попита служителят. — Престъпник ли е бил?

— Не! — отсече Елена и вдигна предизвикателно глава. — Константин беше добър човек. Беше главен бригадир на пристанището в Ленинград и го убиха, когато се опита да организира профсъюз.

— Нима в Съветския съюз убиват за такова нещо? — невярващо попита служителят.

— Да — отвърна Елена, като сниши глас.

— Как успяхте да избягате със сина ви?

— Брат ми, който също работи на пристанището, ни помогна да се скрием в един кораб, плаващ за Америка.

— С помощта на братовчед ви, несъмнено. — Служителят повдигна вежда.

— Да — каза Димитрий. — Брат й Коля е храбър човек и с божията помощ ще измъкнем и него, защото той мрази комунистите точно толкова, колкото и ние.

Споменаването на божията помощ и омразата към комунистите предизвика усмивка на лицето на служителя. Той попълни още няколко графи.

— Желаете ли да бъдете поръчител на госпожа Карпенко и сина й? — обърна се служителят към Димитрий.

— Да, сър — без колебание отвърна той. — Те ще живеят в дома ми в Брайтън Бийч и тъй като Елена е отлична готвачка, няма да й е трудно да си намери работа.

— А момчето?

— Искам той да продължи образованието си — каза Елена.

— Добре — каза служителят и най-сетне насочи вниманието си към Алекс. — Как се казваш?

— Александър Константинович Карпенко — гордо отвърна той.

— Добър ли беше в училище?

— Да, сър, бях първият в класа.

— В такъв случай ще можеш да ми кажеш кой е президентът на Съединените щати.

Елена и Димитрий се спогледаха тревожно.

— Линдън Б. Джонсън — без колебание каза Алекс. Нямаше как да забрави името на мъжа, когото Владимир описваше като най-големия враг на Съветския съюз, което само караше Алекс да си мисли, че трябва да е добър човек.

Служителят кимна, попълни последната графа и се подписа. Вдигна очи, усмихна се на момчето и каза:

— Имам чувството, че ще се справиш добре в Америка, Алекс.

8.

Саша

На път към Лондон

Влакът излезе от гарата на Саутхамптън и пое към Лондон. Саша седеше в ъгъла на купето, взираше се през прозореца и мълчеше, защото умът му се беше зареял далече назад в родината му. Започваше да се чуди дали не са допуснали ужасна грешка.

Не беше казал нито дума, откакто се бяха качили, а Елена пък не преставаше да бъбри с мистър Морети за ресторанта, докато влакът с тракане се носеше към столицата.

Саша не беше сигурен колко време е минало, когато започнаха да забавят скорост и влакът влезе в гара на име «Ватерлоо». Веднага си помисли за Уелингтън и се зачуди дали няма и гара «Трафалгар». Когато спряха, свали куфара на мистър Морети от багажника и последва него и майка си на перона.

Първото, което забеляза, беше колко много мъже носят шапки — каскети, кепета и бомбета, за които учителят му беше твърдял, че показвали на всички мястото на човека в обществото. Освен това беше поразен колко много жени вървят по перона без придружители. Майка му веднъж беше казала, че в Ленинград само леките жени излизат сами. По-късно се наложи да пита баща си какво означава лека жена.

Мистър Морети предаде трите билета на бариерата и поведе подопечните си към изхода на гарата, където се наредиха на дълга опашка. Още нещо, с което бяха прочути англичаните. Ченето на Саша увисна, когато видя за първи път през живота си двуетажен автобус. Той изтича по спиралната стълба до горния етаж и седна отпред, преди мистър Морети да успее да го спре. Остана запленен от панорамния изглед, който се простираше докъдето му стигаше погледът. Безброй коли с различни форми, размери и цветове спираха всеки път, когато светнеше червено. В Ленинград нямаше много светофари, но пък и автомобилите бяха малко.

Автобусът спираше често, за да могат пътниците да слизат и да се качват, но минаха доста спирки, преди мистър Морети да стане и да тръгне назад към спиралната стълба. Когато тръгнаха по тротоара, Саша непрекъснато спираше, за да зяпа витрините. Един магазин за тютюн предлагаше безброй марки цигари, пури и лули, които събудиха спомени за баща му. Зад друга витрина някакъв мъж седеше в голямо кожено кресло, докато му подстригваха косата. Саша винаги го подстригваше майка му. Нима онзи човек си нямаше майка? Искаше му се да спре и да разгледа по-подробно витрината на една сладкарница, но трябваше да продължи, за да не изостане от мистър Морети. Друг магазин пък продаваше само часовници. Защо му беше на човек часовник, когато навсякъде около тях имаше толкова много часовникови кули и камбанарии? Минаха покрай бутик за дамска мода и Саша спря като хипнотизиран, когато за първи път в живота си видя минипола. Елена го хвана твърдо за ръката и го поведе напред. Скоро видяха поклащаща се на лекия вятър табела с надпис МОРЕТИ.

Този път Елена беше онази, която зяпна грижливо подредените маси с безупречно чистите покривки на червени и бели квадрати, сгънатите салфетки и финия костен порцелан. Сервитьори с елегантни бели сака сновяха напред-назад и обслужваха клиентите. Морети обаче продължи да върви, докато не стигнаха една странична врата, която той отвори и им даде знак да го последват. Качиха се по слабо осветено стълбище до първия етаж, където Морети отвори друга врата.

— Апартаментът е много малък — призна той и се дръпна, за да им направи път. — С жена ми живеехме тук, след като се оженихме.

Елена не спомена, че жилището е по-голямо от апартамента им в Ленинград и много по-добре обзаведено. Влезе в дневната, която гледаше към главната улица, точно докато по нея с рев минаваше мотоциклет. Никога досега не беше виждала задръстване и не беше чувала шум от уличен трафик. Огледа малката кухня, банята и двете спални. Саша моментално си заплю по-малката, строполи се на леглото, затвори очи и заспа.

— Време е да се запознаете с главния готвач — прошепна Морети.

Оставиха спящия Саша и се върнаха долу. Морети влезе в ресторанта и поведе Елена към кухнята.

Тя имаше чувството, че се е озовала в рая. Всичко, за което си беше мечтала в Ленинград, го имаше тук — и още много други неща.

Морети я представи на главния готвач и обясни как се е запознал с нея по време на плаването до Англия. Готвачът изслуша внимателно шефа си, но не изглеждаше много впечатлен.

— Мисис Карпенко, защо не погледате един-два дни, за да видите как правим нещата тук — предложи той. — После ще решим къде ще е най-подходящо за вас.

Само след два часа Елена вече помагаше на майстора на сосовете и много преди последният клиент да си тръгне снизходителното изражение на главния готвач се беше сменило с уважение към дамата от Ленинград.

Елена се върна в апартамента малко след полунощ, напълно изтощена. Погледна Саша, който спеше дълбоко, както си беше с дрехите. Свали му обувките и го зави с одеяло. Първото, което трябваше да направи утре сутринта, беше да му намери подходящо училище.

Мистър Морети имаше идеи и по този въпрос.

Елена се опита да се съсредоточи и да не мисли за ставащото в салона, макар че бъдещето на Саша може би зависеше от това, и се зае да приготви любимото ястие на мистър Килтър много преди той да е пристигнал.

Мистър Морети отведе господина и съпругата му до една маса в ъгъла, резервирана за редовни клиенти или важни гости.

Мистър и мисис Килтър не бяха редовни клиенти, а попадаха в категорията на онези, които идваха тук за годишнини или при особени случаи. Мистър Морети обаче беше заръчал на хората си да се отнасят към тях като към важни гости.

Връчи им менюто и попита мистър Килтър:

— Желаете ли нещо за пиене?

— Засега само чаша вода. Ще избера виното след като решим какво ще ядем.

— Разбира се, сър — каза Морети. Остави ги да изучават менюто, отиде в кухнята и каза: — Пристигнаха. Сложих ги на единайсета маса.

Главният готвач кимна. Той рядко говореше, освен за да навика някой от майсторите на сосове, макар че трябваше да признае, че животът му е станал доста по-лек с пристигането на най-новата им служителка. Мисис Карпенко също не беше от приказливите и приготвяше ястията си умело и с гордост. На скептичния готвач му трябваше по-малко от седмица да признае, че в «Морети» се е появил рядък талант, и той предупреди шефа си, че се страхува, че няма да мине много време, преди тя да продължи напред и да се окаже начело на някоя кухня.

Мистър Морети се върна в салона и прошепна на оберкелнера:

— Джино, аз ще поема поръчките от единайсета маса.

Видя, че специалният му гост затваря менюто, и бързо отиде при масата му.

— Решихте ли какво да бъде, мадам? — обърна се към мисис Килтър и извади бележник и химикалка от джоба на сакото си.

— Да, благодаря. Аз ще започна със салата с авокадо и тъй като случаят е специален, ще поръчам дувърски морски език.

— Отличен избор, мадам. А за вас, сър?

— Шунка с пармезан и пъпеш, а за основно също морски език. Можете ли да препоръчате вино, което ще върви най-добре с рибата?

— Може би «Пуйи Фюисе»? — отвърна Морети и посочи третото вино от дългия списък.

— Изглежда добре — каза Килтър, след като провери цената.

Морети се отдалечи забързано, каза на сомелиера какво вино са поръчали гостите на единайсета маса и добави:

— «Премиер Крю».

— «Премиер Крю»? — повтори сомелиерът и в отговор получи отсечено кимане.

Морети се оттегли в ъгъла и загледа как сомелиерът отваря бутилката и налива малко на клиента, за да го опита. Мистър Килтър отпи глътка и каза:

— Великолепно. — И погледна малко озадачено. — Мисля, че това ще ти хареса, скъпа — добави, докато сомелиерът наливаше чашата на жена му.

Макар че тази вечер ресторантът беше пълен, погледът на мистър Морети рядко се откъсваше от гостите на единайсета маса и веднага щом чиниите от основното ястие бяха вдигнати, той се върна да ги попита дали желаят десерт.

Усмивката, която се появи на лицето на мистър Килтър, след като опита приготвения от Елена крем брюле, беше повече от красноречива.

— Това е достойно и за «Тринити» — промърмори той, когато празните им чинии бяха отнесени.

Мистър Морети остана в ъгъла на ресторанта, докато специалният гост помоли един минаващ сервитьор за сметката, и тогава побърза отново да се появи на единайсета маса.

— Чудесна вечеря — каза мистър Килтър, докато преглеждаше сметката. Извади чековата си книжка, попълни сумата, добави щедър бакшиш и даде чека на мистър Морети.

Който го скъса на две.

Мистър и мисис Килтър не успяха да скрият изненадата си.

— Не разбирам — каза мистър Килтър.

— Имам нужда от услуга, сър — каза Морети.

Елена оправи вратовръзката на Саша и се дръпна назад, за да огледа внимателно сина си. Той беше с костюм, купен от разпродажба на стари вещи, организирана от местната църква. Беше му малко големичък, но това лесно беше поправено с игла и конец.

Мистър Морети беше освободил Елена тази сутрин, макар че и той самият очакваше с не по-малко безпокойство какъв ще е резултатът. Червен двуетажен автобус откара майката и сина до съседния район и те слязоха пред огромен портал от ковано желязо. Влязоха в двора, където Елена попита едно от момчетата как да стигне до кабинета на директора.

— Много се радвам да се запознаем — каза мистър Килтър, когато секретарката му ги въведе в кабинета му. — Мистър Сътън ни очаква, така че да тръгваме.

Елена и Саша послушно го последваха в многолюдния коридор, пълен с елегантно облечени енергични момчета, които моментално се дръпнаха, когато видяха директора да върви към тях. Елена се възхити и изпита лек ужас от сините им униформи с монограми.

Директорът спря пред една класна стая с врата с матово стъкло, на което пишеше М-Р СТЪТЪН, МАГИСТЪР (ОКСОН)[5]. Почука, отвори вратата и въведе кандидата.

Мъж с дълга черна академична роба стана от бюрото си, когато влязоха в класната му стая.

— Добро утро, мисис Карпенко — каза старшият преподавател по математика. — Аз съм Арнолд Сътън и за мен е удоволствие да се срещна с двама ви. Аз ще проведа изпита.

— Много ми е приятно да се запознаем, мистър Сътън — отвърна Елена, докато се ръкуваха.

— Ти трябва да си Саша — каза той и се усмихна топло на момчето. — Заповядай, седни и ще ти обясня какво ще правим.

— Междувременно, мисис Карпенко — каза директорът, — можем да се върнем в кабинета ми, докато тече изпитът.

След като двамата с Елена излязоха, мистър Сътън се обърна към младия кандидат.

— Саша — каза той, докато отваряше една папка и вадеше от нея няколко листа, — това е изпитът по математика, който полагат учениците, които искат да влязат в шести клас в «Латимър Ъпър». — Сложи три листа на бюрото пред Саша. — Времето за теста е един час и те съветвам да прочетеш внимателно всеки въпрос, преди да отговориш. Имаш ли някакви въпроси?

— Не, сър.

— Добре. — Старшият учител си погледна часовника. — Ще те предупредя, когато останат петнайсет минути.

— Мисис Карпенко — каза мистър Килтър, докато вървяха по коридора, — изпитът, на който се явява синът ви, е не само за учениците, които искат да влязат в шести клас, но и за онези, които се готвят да продължат в университет.

— Точно това желая за Саша — отвърна Елена.

— Да, разбира се. Но трябва да ви предупредя, че ще трябва да изкара шейсет и пет процента, за да мине изпита, и ако го направи, за нас ще е удоволствие да му предложим място в училището.

— В такъв случай трябва да ви предупредя, мистър Килтър, че не мога да си позволя училищната униформа, още по-малко таксата.

Директорът се поколеба.

— Ние предлагаме места на ученици, които са… в затруднено положение, така да се каже. И разбира се — бързо добави той, — отпускаме стипендии на особено надарените деца. — Елена не изглеждаше особено убедена. — Да ви предложа кафе?

— Не, благодаря, мистър Килтър. Сигурна съм, че сте много зает, така че не искам да ви отнемам от времето. Ще почета списание, докато чакам.

— Много любезно от ваша страна. — Директорът си погледна часовника. — Ще се върна след четирийсет минути.

Тъкмо се канеше да излезе, когато вратата рязко се отвори и в стаята нахлу мистър Сътън. Отиде бързо до мистър Килтър и зашепна в ухото му.

— Мисис Карпенко, ще бъдете ли така добра да почакате тук? — каза директорът. — Веднага се връщам.

— Проблем ли има? — разтревожено попита Елена, но двамата мъже вече бяха излезли.

— Да не искаш да кажеш, че е приключил изпита за двайсет минути? Това ми се струва невъзможно.

— Още по-невероятното е — каза Сътън, който почти тичаше, — че изкара сто процента и честно казано, изглеждаше отегчен. — Отвори вратата на класната стая и се дръпна, за да направи път на директора.

— Карпенко — каза Килтър, след като погледна дългата редица чавки, — мога ли да те попитам дали си виждал този тест и преди?

— Не, сър.

Директорът прегледа по-внимателно отговорите на ученика.

— Би ли отговорил на няколко устни въпроса?

— Разбира се, сър.

Директорът кимна на мистър Сътън.

— Карпенко, ако хвърля три зара — каза Сътън, — каква е вероятността общият сбор от точките им да е десет?

Саша взе химикалката почна да смята. След четири минути беше готов с резултата.

— Едно на осем, сър.

— Забележително — каза Сътън. Усмихна се на директора, който като класик не беше разбрал нищо. — Вторият ми въпрос е: ако ти предложат залог от десет към едно, че няма да изкараш десет с три зара, ще приемеш ли залога?

— Разбира се, сър — без колебание отвърна Саша. — Защото средно би трябвало да печеля веднъж на всеки осем хвърляния. Но бих искал да сложа поне сто залога, преди да сметна, че това е статистически надеждно.

Мистър Сътън се обърна към мистър Килтър.

— Господин директор, моля ви, не допускайте това момче да отиде в някое друго училище.

9.

Алекс

На път към Бруклин

Алекс се загледа в тъмната дупка, в която забързано се стичаха маса хора.

— Хайде — каза Димитрий и поведе своите колебаещи се подопечни по тясното стълбище, след което спря при бариерата за билети, купи три и продължиха по мръсния перон.

Алекс чу грохот в далечината, сякаш наближаваше гръмотевична буря, след което от една огромна пещера в другия край на перона се появи влак, какъвто не беше виждал. В Ленинград станциите на метрото бяха от зелен мрамор и вагоните бяха кристалночисти. Единствено пътниците бяха сиви.

— Ще свикнете — каза Димитрий, когато вратите се плъзнаха настрани. — След десет спирки сме в Бруклин.

Но и двамата не го слушаха, твърде погълнати от собствените си мисли.

Алекс се огледа и забеляза, че няма и двама души, които да си приличат. Всички бъбреха на различни езици. В Ленинград пътниците рядко разговаряха помежду си и ако го правеха, беше винаги на руски. Алекс беше запленен. Елена изглеждаше смазана.

Алекс погледна имената на спирките на малката карта над вратата на вагона — Боулинг Грийн, Бороу Хол, Атлантик авеню, Проспект Парк минаха и отминаха, а той не преставаше да гледа пътниците, които слизаха и се качваха. Когато влакът най-сетне спря на Брайтън Бийч, Димитрий ги изведе на перона. Един ескалатор ги отнесе нагоре и след като слязоха от него, Димитрий им показа как да пъхнат жетони във въртележката. Излязоха на слънце и Алекс бе поразен от огромния брой хора, които вървяха по тротоара със скорост, каквато никога не беше виждал. Всички, изглежда, бързаха нанякъде. По улицата коли колкото танкове надуваха клаксони на всеки, който се осмелеше да им се изпречи на пътя.

Димитрий сякаш не забелязваше шума.

Алекс беше озадачен и от ярките надписи и картини, изрисувани по стените и дори по вратите. Графити, обясни му Димитрий — нещо, което Алекс никога не беше виждал в Ленинград. Някакво бръмчене го накара да погледне нагоре и видя самолет, който сякаш падаше от небето. Алекс замръзна ужасен, а Димитрий избухна в смях.

— Обикновен пътнически самолет — каза той. — Каца на летище «Кенеди», което е само на няколко километра оттук. — Появи се втори самолет, който сякаш преследваше първия. — Минават на всеки една-две минути — каза Димитрий.

Елена проявяваше по-голям интерес към кафенетата и ресторантите, покрай които минаваха. Не можеше да повярва колко много клиенти има. Как можеха да си го позволят? Зачуди се какво е «Макдоналдс» и кой ли е полковник Сандърс. Единственият полковник, когото познаваше, беше комендантът на пристанището, който със сигурност не държеше ресторант. А и какво беше това «Кока-кола», което виждаше навсякъде?

След няколко пресечки стигнаха до един уличен пазар и Димитрий спря да побъбри с неколцина търговци, които явно познаваше. Купи картофи, моркови и една зелка. Елена взе от следващата сергия някакви зеленчуци и плодове, каквито не беше виждала досега. Подуши ги и се опита да запомни имената им.

— Колко желаете? — попита продавачът.

Елена остави авокадото и бързо продължи нататък.

Димитрий отиде на друга сергия и с готовност последва съвета на Елена, преди да избере едно пиле, което продавачът пъхна в кафяв хартиен плик.

Когато излязоха от пазара, Димитрий даде монета на едно момче, което крещеше с цяло гърло:

— Още янки убити във Виетнам!

Алекс се изненада — момчето, което продаваше вестници, беше доста по-малко от него.

Завиха в една уличка, която не беше толкова оживена и шумна. От двете й страни се издигаха големи къщи. Възможно ли беше Димитрий да живее в някоя от тях?

— Аз живея на номер четирийсет и седем — каза Димитрий. Алекс беше впечатлен, докато водачът им не добави: — Наемам мазето.

След още няколко метра ги поведе надолу по късо стълбище, пъхна ключ в ключалката, отвори вратата и влезе.

Елена го последва в оскъдно обзаведена стая и веднага разбра, че Димитрий е ерген.

— Ние къде ще живеем? — попита тя, след като Димитрий им показа жилището си.

— Можете да останете при мен, докато си намерите квартира — каза Димитрий. Елена явно се колебаеше. — Имам допълнителен дюшек, така че можеш да се настаниш в другата стая, а Алекс ще спи на канапето. Стига да си събува обувките.

— Благодаря — каза Алекс, който беше на мнение, че всичко ще е по-добро от дървена палуба, която непрекъснато се люлее и го подмята.

Димитрий заведе Елена в кухнята. Тя сложи пилето и зеленчуците на масата и се зае да приготви яденето. Мивката имаше два крана и тя се опари, когато завъртя първия. Още повече се изненада, когато Алекс отвори един малък бял шкаф и надникна вътре.

— Това е хладилник — обясни Димитрий. — В него храната може да стои няколко дни, без да се развали.

— Виждала съм хладилници, но не и в нечий дом — каза Елена.

Тя запретна ръкави и след час сложи на кухненската маса три пълни чинии, сякаш все още сервираше на офицери. След като седнаха, се разприказва за живота им в Русия. Бързо стана ясно колко много й липсва родината.

— Това е най-добрата храна, която съм ял от години — каза Димитрий и облиза устни. — Няма да ти е трудно да си намериш работа.

— Но откъде да започна да търся? — попита Елена, докато Алекс пълнеше умивалника с топла вода, за да измие чиниите.

— С «Пост» — каза Димитрий, като мина отново на английски.

— С пощата ли? — не разбра Елена. — Но аз не очаквам писма.

— С «Брайтън Бийч Пост» — каза Димитрий и взе вестника, който бе купил от момчето на улицата. — Всеки ден има обяви за работа. — Запрелиства страниците, докато не стигна до притурката с обявите. Подмина онези за счетоводство, бизнес възможности и продажби на коли и спря, когато стигна до кетъринг. Пръстът му се плъзна надолу по колоната до раздела «Готвачи».

— Търси се готвач в китайски ресторант — прочете той. — Задължително да владее мандарин. — Всички избухнаха в смях. «Сладкар в италиански ресторант» звучеше по-обещаващо, докато той не добави: — Напълно обучен майстор на сосове. За предпочитане е да владее италиански. — Продължи нататък: — Майстор на пици…

— Какво е пица? — попита Елена, докато Алекс сядаше при тях на масата: беше свършил с миенето на чиниите.

— Последната мода — отвърна Димитрий. — Тестена основа с различни добавки отгоре. — Погледна мястото. — И е само на две пресечки оттук, така че утре сутринта можем да прескочим. Предлагат по долар на час, така че ще можеше да изкарваш по четирийсет долара седмично, докато си търсиш нещо по-добро. Ще са късметлии, че работиш за тях — добави той.

Елена не отговори, защото главата й почиваше на маса, която не се движеше. Беше заспала дълбоко.

— Първата ни работа е да ви намерим нови дрехи — каза Димитрий, след като приключиха със закуската. — Никой няма да ти даде работа, ако си облечена така.

— Но ние нямаме никакви пари — възрази Елена.

— Това не е проблем. Повечето търговци с готовност продават на кредит.

— Кредит ли? — не разбра Елена.

— Купуваш сега, плащаш по-късно. Всички в Америка го правят.

— Не и аз — каза Елена и сложи ръце на кръста си. — Печелиш сега и купуваш, когато можеш да си го позволиш.

— В такъв случай ще трябва да опитаме в «Гудуил» на Хъдсън. Може би те ще са склонни да ти дадат нещо за нищо.

— Милосърдието е за онези, които наистина са в нужда, а не за способните да работят — каза Елена, преминавайки на родния си език.

— Не мисля, че ще имаш особени шансове да си намериш работа дори в пицария, ако приличаш на руска бежанка, току-що слязла от кораба — каза Димитрий.

Алекс кимна в знак на съгласие.

Елена най-сетне млъкна.

Димитрий извади от джоба си банкнота от десет долара и я даде на Елена.

— Благодаря — каза тя, като я прие с неохота. — Ще ти ги върна веднага щом си намеря работа.

— Магазинът отваря в девет — каза Димитрий. — Трябва да сме там една минута преди това.

— Защо толкова рано? — попита Алекс, който беше твърдо решен да говори само на английски.

— Много хора разчистват гардеробите си през уикенда, така че най-добрите неща винаги могат да се намерят в понеделник сутринта.

— Тогава да тръгваме — каза Алекс, който с нетърпение очакваше да се върне на улицата. Искаше да види дали момчето още стои на ъгъла и продава вестници, защото се надяваше, че майка му ще му позволи и на него да си потърси работа, може би дори като продавач на някоя сергия.

— И после трябва да потърсим добро училище, което да е склонно да приеме Алекс — каза Елена, превръщайки на пух и прах надеждите на сина си.

— Но аз искам да работя — замоли се Алекс. — Така и двамата ще можем да изкарваме някакви пари.

— Ако искаш да си намериш добра работа с добра заплата, ще трябва да се върнеш в училище и да се постараеш да ти предложат място в университет — каза Елена.

Алекс не можеше да скрие разочарованието си, но знаеше, че това е единственото нещо, за което майка му няма да прави компромиси.

— Тогава ще запиша среща със служителя по образованието в Градския съвет — каза Димитрий. — Но не и преди да сте си взели нови дрехи и Елена да е започнала работа в пицарията. Така че по-добре да тръгваме.

Излязоха на улицата. Алекс се стараеше да не пропуска нищо от ставащото около него. Запита се колко ли време ще мине, преди и той да започне да се слива с тълпата подобно на Димитрий.

Едно от първите неща, които забеляза, беше, че не всички мъже са с костюми и шапки и че доста жени носят рокли с ярки цветове, някои дори доста над коленете. Вестникарчето стоеше на същия ъгъл и крещеше:

— Боби Кенеди убит!

Алекс се зачуди дали Боби Кенеди не е някакъв роднина на предишния президент, за когото знаеше, че също е станал жертва на покушение. Ако имаше дребни, щеше да си купи вестник. Когато се озоваха на пазара, на Елена й се прииска да спре и да огледа прясно опечения хляб, портокалите, ябълките и толкова много други плодове и зеленчуци и да попита за онези, които й бяха непознати. Какъв ли е вкусът на авокадото? И с кората ли се яде?

Алекс току спираше да разглежда витрините на магазини, предлагащи часовници, радиоапарати, телевизори и грамофонни плочи. Непрекъснато се разсейваше и после му се налагаше да тича, за да настигне Димитрий и Елена.

Стигнаха при магазина «Гудуил» на Хъдсън точно когато някаква млада жена обръщаше табелката ЗАТВОРЕНО на ОТВОРЕНО. Димитрий ги поведе вътре като човек, който знае как да се оправи на това място.

Елена прерови доста рафтове и закачалки, докато не се спря на бяла риза и тъмносиня вратовръзка за Алекс. След това насочи вниманието си към костюмите на дългата закачалка, докато Димитрий бъбреше с продавачката. Алекс бе разочарован, когато майка му избра прост сив костюм и го вдигна пред него, за да премери размера. Беше малко голям, но тя знаеше, че скоро ще му бъде по мярка. Каза му да го пробва.

Когато излезе от стаичката, облечен в новия костюм, Алекс забеляза, че момичето зад тезгяха се заглежда в него. Извърна се смутен. Елена се престори, че не забелязва, и започна да избира дрехи за себе си — проста синя рокля и плисирана черна пола. Започваше да се безпокои, че парите няма да й стигнат, когато видя черни кожени обувки, които щяха да отиват идеално на новия костюм на Алекс.

— Един човек ги остави в събота следобед — обясни момичето. — Каза, че никой вече не носи обувки с връзки.

— Идеално — каза Елена, когато Алекс ги пробва и се разходи из магазина с тях.

— Пет долара — каза момичето.

Елена даде парите, отстъпи назад и загледа с възхищение сина си, който вече не беше дете. Не забеляза как Димитрий подава на момичето още десет долара и намигва на Алекс.

— Благодаря, госпожице Маршал — каза той на момичето, което му даде торба, пълна със старите им дрехи.

— Надявам се да ни посетите отново — каза Ади, докато излизаха от магазина. — Всеки ден получаваме нови неща.

— А сега да намерим колкото се може по-скоро пицарията — каза Димитрий, след като пусна торбата със старите дрехи в първата изпречила му се кофа за боклук. — Не бива да закъсняваме и да оставим някой друг да получи работата.

Елена понечи да извади торбата, но Алекс я спря:

— Не, мамо.

Тя с неохота последва сина си и тримата отново поеха с темпо, което никой на тротоара не би сметнал за нормално. Не забавиха крачка, докато Димитрий не видя червено-бялата табела, която се поклащаше на вятъра. Той пресече улицата, като се промушваше между колите, а Елена и Алекс го последваха доста по-неуверено, сподиряни от клаксоните на шофьорите.

— Оставете говоренето на мен — каза Димитрий, докато отваряше вратата и влизаше вътре. Насочи се право към човека зад тезгяха. — Искам да говоря с управителя.

— Аз съм — каза мъжът и вдигна очи от списъка с резервациите.

— Идвам във връзка с обявата ви за работа в «Пост» — каза Димитрий. — Не за мен, а за тази дама. И ще сте късметлии, ако я наемете.

— Работили ли сте досега в пицария? — попита мъжът Елена.

— Не, сър.

— В такъв случай мога да ви предложа работа единствено като миячка на чинии.

— Но тя е квалифициран готвач — каза Димитрий.

— Къде е работила за последно? — попита управителят.

— Бях главен готвач в офицерски клуб в Ленинград.

— В Куинс ли?

— Не, в Русия.

— Не вземаме на работа комунисти — каза управителят, като буквално изплю последната дума.

— Не съм комунистка — запротестира Елена. — Мразя ги. Още щях да съм там, ако… но нямах друг избор.

— Аз обаче имам — каза управителят. — Единствената подходяща за комунист работа е мияч на чинии. За петдесет цента на час.

— Седемдесет и пет — контрира Димитрий.

— Не сте в положение да се пазарите — каза управителят. — Или приема, или си тръгва.

— Тогава си тръгваме — каза Димитрий и се обърна към изхода, но Елена не го последва.

— Къде е кухнята? — попита тя, докато запретваше ръкави.

Тъй като не й се налагаше да отива в пицарията преди десет сутринта, на следващия ден Елена отиде направо в Градския съвет. След като направи справка с таблото във фоайето, взе асансьора до третия етаж. Когато след два часа излезе, вече знаеше единственото училище, в което искаше да запише Алекс.

Не си записа среща с директора, а по време на следобедната си почивка седна в коридора пред кабинета му и остана там, докато той най-сетне не се предаде и не се съгласи да я приеме.

Следващия понеделник Алекс с неохота влезе в пети клас на гимназия «Франклин» и не след дълго директорът трябваше да признае, че г-жа Карпенко не е преувеличила с твърденията си, че той ще е отличник по математика и руски език. И това не бяха единствените предмети, в които се представяше великолепно, макар че самият Алекс проявяваше много по-голям интерес към няколко доходоносни занимания, които не фигурираха в официалната му учебна програма.

10.

Саша

Лондон

Мина цяла седмица преди другите момчета да престанат да зяпат Саша. Макар че шести клас имаше своя немалък дял ученици от други страни, той беше първият руснак, когото виждаха. Саша се чудеше дали не са си представяли, че се различава с нещо кой знае какво от тях.

Тъй като английският беше вторият му избран предмет, всички предположиха, че ще има трудности да не изостава от останалите. Само месец по-късно обаче неколцина от съучениците му се отказаха от опитите си да не изостават от Руснака, а когато ставаше въпрос за математика, неговия трети език, мистър Сътър признаваше пред директора, че не след дълго Саша ще осъзнае, че вече няма какво повече да научи от учителя си.

И докато учебните му успехи го правеха обект на възхищение от страна на мнозина, Саша беше най-популярен с възможността си да поддържа «чисто досие».

— Чисто досие ли? — попита Елена. — Какво означава това? Че ти никога не си имал проблеми с полиция или нещо такова.

— Не, мамо, просто станах вратар на Първи отбор и вече три поредни мача не са ни вкарали нито един гол. — Не й каза, че Морис Тремлет, когото беше заместил като вратар, не можеше да скрие гнева си, когато беше понижен и пратен във Втори отбор — още повече че Тремлет беше капитан.

Към края на първия срок Саша усещаше, че повечето ученици го приемат. Но това беше преди инцидента, когато най-неочаквано той се превърна в най-популярното момче в училището и срещна приятеля на живота си.

Инцидентът се случи по време на голямото междучасие, докато си ритаха на игрището. Бен Коен, който също беше в шести клас и играеше център-нападател, тичаше към вратата и изглеждаше сигурен, че ще вкара, когато Тремлет излезе от голлинията и се втурна към него, така че Коен подаде топката на друго момче, което я запрати в мрежата.

Коен вдигна тържествуващо ръце, но Тремлет не забави крачка, а се блъсна в него и го просна на земята.

— Опитай отново и ще ти счупя врата — извика му той.

Подновиха играта и Коен пак се канеше да стреля, когато видя, че Тремлет отново се насочва към него. Той се дръпна настрани и топката се озова у Тремлет, който се затича към противниковата врата, на която стоеше Саша. Всички се отместваха от пътя му Саша излезе напред, за да скъси ъгъла, и когато Тремлет навлезе в наказателното поле, се хвърли на земята, хвана топката и я притисна към гърдите си. Тремлет изобщо не забави крачка, а го изрита в гърба, сякаш Саша беше топката.

Саша остана да лежи неподвижно на земята, а топката се търкулна от ръцете му. Тремлет го прескочи и я изрита в празната врата. Вдигна ликуващо ръце, но никой не го поздрави.

Коен изтича да помогне на Саша да се изправи и когато той вдигна глава, Тремлет се беше извисил над него.

— Май не си толкова добър, за колкото се мислиш, а, Руски?

— Може би — отвърна Саша. — Но ако погледнеш списъка от миналата седмица, ще откриеш, че ти си онзи, който е във Втори отбор.

Тремлет замахна към него, но Саша отскочи и ударът едва закачи рамото му.

— Освен това не мисля, че ставаш за отбора по бокс — добави той.

Тремлет почервеня и отново вдигна юмрук, но Саша се оказа много по-бърз от него и го халоса в носа, от което той залитна назад и тупна на земята. Саша се канеше да му фрасне още един, но Тремлет беше спасен от училищния звънец, обявяващ край на междучасието.

— Благодаря — каза Коен, докато напускаха игрището. — Но си дръж очите отворени, защото Тремлет обича да създава неприятности.

— Не може да създава никакви неприятности — отвърна Саша. — Неприятност е, когато офицер от КГБ насочва пистолет в главата ти.

Когато вечерта се прибра, Саша не разказа на майка си за случката, тъй като не я беше сметнал за особено важна. Беше насочил вниманието си изцяло към чинията спагети, когато на вратата се почука.

Елена остави вилицата си, но не помръдна. Чукането на вратата означаваше само едно. Саша скочи от мястото си, преди да успее да го спре, отвори вратата и се озова пред висок слаб мъж с дълго черно палто с кадифена яка и мека шапка.

— Добър вечер, Саша — каза мъжът и му подаде визитка.

— Добър вечер, сър — отвърна Саша, като се чудеше откъде непознатият знае името му. Погледна визитката и му се стори, че името му е познато. И определено знаеше адреса.

— Надявах се да поговоря с майка ти — каза мистър Анели, чийто акцент издаваше произхода му.

— Заповядайте, влезте — каза Саша и поведе мистър Анели към кухнята.

— Добър вечер, мисис Карпенко — каза гостът и повдигна шапката си. — Аз съм Тони Анели и съм…

— Знам кой сте, мистър Анели.

Мъжът се усмихна.

— Съжалявам, че прекъсвам вечерята ви, така че ще говоря по същество. Главният ми готвач подаде заявление за напускане, тъй като иска да се върне при семейството си в Неапол, и не успях да му намеря подходящ заместник. Затова бих искал да ви предложа мястото му.

Елена не успя да скрие изненадата си. Работеше за мистър Морети вече от няколко месеца и нямаше представа, че най-големият му съперник изобщо подозира за съществуването й. Преди тя да успее да отговори, мистър Анели обясни загадката.

— Един от редовните ми клиенти ми каза, че наскоро е вечерял в «Морети» и че храната била станала невероятно добра, така че реших да проуча въпроса. По моя заръка оберкелнерът ми обядва във вашия ресторант миналата седмица и ме предупреди, че вече си имаме истинска конкуренция. Затова бих искал да ви предложа поста главен готвач на «Остерия Рома».

— Но… — започна Елена.

— Не мога да ви предложа апартамент над ресторанта, но съм готов да ви плащам двойно, което ще ви позволи да си наемете квартира. — Саша се заслуша с интерес. — Разбира се, няма да е леко, тъй като имаме два пъти повече маси, отколкото в «Морети». Но ако се съди по всичко, което чух, вие ще приемете с готовност подобно предизвикателство.

— Поласкана съм, мистър Анели, но съм задължена на мистър Морети, който…

— А ако съм готов да покрия и този дълг, мисис Карпенко?

— Не става въпрос за финансов, а за личен дълг — каза Елена. — Благодарение на мистър Морети двамата със Саша успяхме да дойдем в тази страна. Това не е нещо, за което мога да се отплатя лесно.

— Разбирам. Много ми се иска аз да бях на онзи кораб от Ленинград. — Мистър Анели даде на Елена визитката си. — Но ако случайно размислите…

— Не и докато мистър Морети е жив — отвърна Елена.

— Въпреки репутацията на сънародника ми, лично аз не бих стигнал чак дотам — каза Анели. — Но щом настоявате… — Тримата избухнаха в смях.

— За мен беше удоволствие да се запознаем — каза Елена, стана и изпрати мистър Анели до вратата.

— Ще кажеш ли на мистър Морети за предложението? — попита Саша, когато тя се върна в кухнята.

— Категорично не. В момента си има достатъчно проблеми и без да го заплашвам, че ще напусна.

— Но ако знае за офертата, може да ти предложи повишение и може би дори процент от печалбата.

— Няма никакви печалби — каза Елена. — Ресторантът едва излиза на нулата.

— Още една причина да погледнеш сериозно на предложението на мистър Анели. В края на краищата може и да не получиш друга подобна възможност.

— Може и да си прав, Саша, но лоялността няма цена. Тя трябва да се спечели. А и мистър Морети заслужава нещо по-добро. — Саша не изглеждаше особено убеден. — Ако някога се изправиш пред подобна дилема — рече Елена, — просто си помисли какво би направил баща ти и няма да сгрешиш.

— Директорът иска да те види, Карпенко — каза мистър Сътън, когато влезе в класната стая на следващата сутрин. — Трябва да се явиш незабавно в кабинета му.

Тонът на учителя ясно показваше, че това е заповед. Саша стана и излезе от класната стая, като болезнено чувстваше погледите на момчетата върху себе си. Докато вървеше по коридора, се зачуди какво ли иска директорът от него. Почука на вратата му.

— Влез — каза непознат глас.

Саша влезе в кабинета на мистър Килтър и го завари да седи с мрачна физиономия зад бюрото си. Срещу него седеше друг мъж, който не се обърна.

— Карпенко, това е мистър Тремлет — каза директорът. Едрият мъж с оредяваща рижа коса и шкембе, което му пречеше да си закопчае сакото, се обърна и изгледа Саша със самодоволния поглед на картоиграч, държащ каре аса. — Мистър Тремлет ми каза, че вчера си пребил сина му по време на футболен мач и си му счупил носа. Вярно ли е?

— Да, сър.

— Мистър Тремлет ме уверява, че синът му не е направил нищо, с което да те провокира, освен че е вкарал гол. Вярно ли е?

Още през първата седмица в училището Саша беше научил значението на думата «доносничене», както и на последствията.

— В Съветския съюз го наричат сътрудничество — беше обяснил той на приятеля си Бен Коен. — Но последиците едва ли са по-сериозни от това да те пратят в Ковънтри.

Директорът чакаше обяснение и изражението му ясно показваше, че се надява да чуе такова. Саша обаче не направи опит да се защити.

— В такъв случай — каза мистър Килтър — не ми оставяш друг избор освен да ти наложа съответното наказание.

Саша беше готов за затваряне в килер, допълнителна извънкласна работа и дори бой с пръчка, но остана шокиран, когато чу присъдата на директора, особено когато това означаваше, че училището ще пострада точно толкова, колкото и той самият. Подозираше обаче, че това изобщо не безпокои Тремлет. Нито бащата, нито сина.

— И ако подобен инцидент се повтори, Карпенко, ще бъда принуден да прекратя стипендията ти. — Саша знаеше, че това означава, че ще трябва да напусне училището, защото майка му със сигурност не можеше да си позволи да плаща таксата. — Да се надяваме, че с това въпросът е решен — бяха последните думи на директора.

— Защо не му каза истината? — попита Бен, когато Саша му обясни защо е бил понижен във Втори отбор до края на сезона.

— Бащата на Тремлет е училищен настоятел и местен съветник. На кого мислиш, че е по-вероятно да повярва Килтър?

— Това не е Съветският съюз — каза Бен. — И мистър Килтър е честен човек. Знам го от личен опит.

— Какво искаш да кажеш?

— Баща ми е имигрант евреин и няколко други училища отказаха да ме приемат, преди «Латимър» да ми предложи място.

— Винаги съм мислил за теб като за англичанин — каза Саша.

— Не се съмнявам — отвърна Бен. — Но хора като Тремлет не го правят и никога няма да го правят.

Саша не каза на майка си причината, поради която вече не играе в Първи отбор. Всички в училище обаче много добре знаеха кой е виновен за това отборът вече да няма чисто досие, докато Втори се радва на успешен сезон.

Когато в края на срока директорът го извика, Саша нямаше представа какво е сгафил този път, но беше сигурен, че ще разбере. Почука колебливо на вратата на мистър Килтър и зачака познатото «Влез». Когато влезе в кабинета, беше посрещнат с топла усмивка.

— Седни. — Вълна на облекчение заля Саша. Ако останеш прав, значи си загазил; ако те поканят да седнеш, всичко е наред. — Исках да си поговоря на четири очи с теб, Саша. — За първи път директорът се обръщаше към него с малкото му име. — Преглеждах резултатите ти и мисля, че не е зле да кандидатстваш за наградата «Айзък Бароу» по математика в Кеймбридж.

Саша мълчеше. Нямаше представа за какво говори директорът.

— «Айзък Бароу» е една от най-престижните награди на Кеймбридж и на победителя му се предлага стипендия в Тринити — продължи мистър Килтър. Мъглата постепенно започна да се разпръсва, но нещата все още оставаха неясни. — Тъй като Тринити е моята алма-матер, за мен ще е особено удоволствие, ако спечелиш наградата. Трябва обаче да те предупредя, че ще се съревноваваш с ученици от всички училища в страната, така че конкуренцията ще е много сериозна. Ще се наложи да жертваш почти всичко друго, ако искаш да имаш някакъв шанс.

— Дори да играя в Първи отбор следващия сезон ли?

— Подозирах, че ще ме попиташ това — каза Килтър. — Затова обсъдих проблема с мистър Сътън и двамата сме на мнение, че може да ти се позволи поне странично занимание, особено след като крикетът така и не успя да грабне въображението ти, а капитанският пост на училищния отбор по шах не се оказа прекалено натоварващ за теб.

— Несъмнено знаете, че вече ми предложиха място в Лондонското училище по икономика заради отличните ми резултати — каза Саша.

— Предложение, което спокойно можеш да приемеш, ако не спечелиш стипендията «Айзък Бароу». Защо не обсъдиш идеята с майка ти и не ми кажеш какво е нейното мнение?

— Мога точно да ви кажа каква ще е реакцията й — каза Саша. Директорът повдигна вежда. — Ще иска да кандидатствам за наградата. Но пък тя винаги е имала много по-големи амбиции за мен, отколкото за самата себе си.

— Е, не е нужно да вземаш решение до началото на следващия срок. Няма да е зле обаче да обмислиш сериозно въпроса, преди да решиш. Никога не забравяй девиза на училището — paulatim ergo certe[6].

— Ще се опитам — каза Саша, като си позволи малка фриволност с директора.

— Между другото, моля да предупредиш майка си, че ще водя жена си на вечеря в «Морети» следващата събота по случай годишнината от сватбата ни и се надявам, че тя няма да е в почивка.

Саша се усмихна и стана от стола.

— Ще й предам, сър.

Реши да се разходи из училището, преди да се върне у дома и да каже на майка си защо директорът е искал да го види. Отиде до ограденото игрище и видя, че там играят крикет. Училището имаше 146 точки от 3 мача и въпреки живия си интерес към числата Саша така и не беше овладял тънките нюанси на играта. Единствено англичаните можеха да измислят игра, в която логиката не е в състояние да определи кой отбор печели.

Продължи да върви покрай игрището, като от време на време поглеждаше, когато чуваше удар на кожа върху дърво. Когато стигна другата страна, реши да мине зад павилиона, за да не разсейва играещите. Беше минал само няколко метра, когато бе изтръгнат от унеса си от момичешки глас, идващ от близките шубраци. Спря и се заслуша по-внимателно. Моментално позна другия глас, който стигна до него.

— Знаеш, че го искаш, така че защо се преструваш?

— Никога не съм искала да стигна толкова далече — запротестира момичето, което очевидно плачеше.

— Вече е малко късно да ми го казваш.

— Махай се от мен, или ще викам.

— Давай. Никой няма да те чуе.

Последва вик, от който скорците на покрива на павилиона се разлетяха уплашено. Саша изтича в шубраците и видя Тремлет, легнал върху съпротивляващо се момиче, чиято пола беше вдигната до кръста; блузата и гащичките й лежаха на земята до нея.

— Гледай си работата, Руски — каза Тремлет, когато го видя. — Тя е просто местна курва, така че се разкарай.

Саша го сграбчи за раменете и го издърпа от момичето, което изпищя още по-силно. Тремлет изруга, взе си обувките и явно спомнил си счупения си нос, си тръгна.

Саша коленичи до момичето и тъкмо му подаваше блузата, когато иззад павилиона дотичаха треньорът по крикет и три момчета.

— Не бях аз — запротестира Саша, но когато се обърна, очаквайки момичето да потвърди думите му, то вече тичаше босо през тревата, без да поглежда назад.

— Не бях аз — повтори Саша, след като треньорът по крикет го отведе направо в директорския кабинет и съобщи на какво е станал свидетел.

— Тогава кой е бил? — остро попита директорът. — Мистър Лий те е заварил сам с момичето, което е изпищяло, преди да побегне. Не е имало други.

— Имаше — каза Саша, — но не го разпознах.

— Карпенко, май не си даваш сметка колко сериозно е това. Положението е такова, че нямам друг избор, освен да те отстраня от занятия и да предам въпроса в ръцете на полицията.

Саша изгледа непокорно директора и повтори:

— Той избяга.

— Кой?

— Не го разпознах.

— В такъв случай незабавно се прибирай у дома. Съветвам те да кажеш на майка си точно какво се е случило и да се надяваме, че тя ще успее да те вразуми.

Саша излезе от директорския кабинет и бавно тръгна към къщи, напълно забравил за Тринити и Лондонското училище по икономика.

— Изглеждаш така, сякаш си видял призрак — каза майка му, когато той влезе в кухнята.

Саша седна на масата, подпря глава на ръцете си и започна да й разказва защо се е прибрал по-рано. Беше стигнал до «коленичих до нея…», когато някой задумка на вратата.

Елена отвори и видя двама униформени полицаи, които се извисяваха над нея.

— Вие ли сте мисис Карпенко? — попита първият.

— Да.

— Синът ви Саша тук ли е?

— Да, тук е.

— Трябва да го отведа в участъка, госпожо.

— Защо? — запротестира Елена и препречи вратата. — Не е направил нищо лошо.

— Ако наистина е така, няма от какво да се страхува, госпожо — каза вторият полицай. — Разбира се, вие също можете да дойдете с нас.

По време на пътя до местния полицейски участък Елена и Саша седяха мълчаливо на задната седалка на колата. След като Саша беше регистриран от дежурния сержант, ги въведоха в малка стая за разпити в мазето и им казаха да изчакат.

— Не казвай нито дума — каза майка му, щом вратата се затвори. — Да те отстранят от занятия е едно, но да те върнат в Съветския съюз — съвсем друго.

— Но това не е Съветският съюз, мамо. В Англия си невинен до доказване на противното.

Вратата се отвори и в стаята влезе мъж на средна възраст с тъмносив костюм, който седна срещу тях.

— Добър вечер, мисис Карпенко. Аз съм детектив инспектор Мадокс и разследвам този случай.

— Синът ми е невинен и…

— И сега ще му дадем възможност да го докаже — каза Мадокс. — Бихме искали синът ви да участва в очна ставка, но тъй като е непълнолетен, не можем да го направим без писменото ви съгласие.

— А ако откажа?

— Тогава ще бъде арестуван и ще прекара нощта в ареста, докато продължим разследването. Но ако сте убедена, че той няма нищо за криене…

— Нямам нищо за криене — каза Саша. — Мамо, моля те, подпиши.

Инспекторът постави формуляр от две страници на масата пред Елена и й подаде химикалка. Тя прочете внимателно всяка дума, преди най-сетне да подпише.

— Младежо, ела с мен, ако обичаш — каза инспекторът, стана от мястото си и поведе Саша по коридора. След това се дръпна настрани и Саша влезе в дълга тясна стая с подиум от едната страна. На него бяха наредени осем младежи приблизително на неговата възраст, които очевидно го чакаха.

— Можеш да избереш къде да застанеш — каза инспекторът.

Саша се качи на подиума и застана на второто място отляво. Никога не беше виждал момчетата от двете страни.

— Сега ще помоля всички ви да се обърнете с лице към огледалото пред вас.

Инспекторът излезе и отиде в съседното помещение, където го чакаха уплашено момиче с майка му и една полицайка.

— Е, мис Алън — каза детектив инспектор Мадокс, след като дръпна завесата покрай стената на стаята, — не забравяйте, че вие можете да ги виждате, но те не виждат вас. — Момичето не изглеждаше убедено, но когато майка му кимна, се загледа внимателно в деветимата младежи. Трябваха й само няколко секунди, преди да посочи втория вдясно.

— Мис Алън, можете ли да потвърдите, че това е младежът, който ви е нападнал? — попита Мадокс.

— Не — едва чуто прошепна момичето. — Това е момчето, което ми се притече на помощ.

Натисна звънеца два пъти. Знаеше, че той си е у дома, защото беше прекарала в колата си последните два часа и го чакаше да се върне. Когато отвори, той я изгледа отвисоко и попита:

— Какво искате?

— Дойдох да поговорим за сина ви.

— Какво за сина ми? — отвърна той, без да помръдне от мястото си.

— Може би ще е по-разумно да го обсъдим вътре, съветник — каза тя и погледна възрастната дама, която надничаше през дантелената завеса на съседната къща.

— Добре — неохотно каза той и я въведе в кабинета си. — И за какво става въпрос? — попита остро, след като затвори вратата.

— Синът ви се е опитал да изнасили дъщеря ми — каза тя.

— Разбрах всичко за случая — отвърна мъжът. — И трябва да ви кажа, че сте объркали младежа. Мисля, че ще откриете, че полицията вече е арестувала виновника.

— Аз пък мисля, че ще откриете, че те вече го освободиха, без да повдигнат обвинения.

— Какво ви кара да мислите, че синът ми е замесен?

Мисис Алън отвори чантата си, извади един сив чорап и го тикна в ръцете му.

— Може да е на всекиго — каза той и й върна чорапа.

— Но не е. Грижливата майка е зашила етикет с името от вътрешната страна. Може би ще погледнете отново?

Мъжът с неохота взе чорапа, погледна вътрешната му страна и видя етикет с името ТРЕМЛЕТ, избродирано с червен конец върху тънка бяла ивица.

— Предполагам, че и другият е у вас.

— Разбира се, че е у мен. Но не мога да реша дали да го дам на полицията, или…

— Един чорап не е никакво доказателство.

— Може би. Но ако синът ви е невинен, дъщеря ми няма да може да го разпознае при очната ставка, нали? Разбира се, освен ако всички останали не са червенокоси.

— Колко? — попита Тремлет.

11.

Алекс

Бруклин

Чукане на вратата по това време на нощта означаваше само едно нещо за Елена.

— Кой ли може да е? — каза Димитрий, докато ставаше.

Алекс не откъсна очи от телевизионния екран, докато Димитрий излизаше от стаята, така че никой от двамата не забеляза, че Елена трепери.

Димитрий погледна през шпионката на външната врата и видя двама елегантно облечени мъже с еднакви сиви костюми, бели ризи, сини вратовръзки и с шапки на главите. Дръпна резето и отвори.

— Добър вечер. Какво има?

— Добър вечер, сър — каза по-възрастният от двамата. — Аз съм Хамънд от Бреговата охрана. Това е колегата ми Рос Травис. — И му показа служебната си карта. Димитрий не каза нищо. — Доколкото разбрахме, на този адрес живее госпожа на име Карпенко?

— Регистрирана е тук — каза Димитрий, без да помръдва от мястото си.

— Това ни е известно — каза Травис. — Смятаме, че може да има информация, която може да се окаже полезна за нас.

— В такъв случай влезте — каза Димитрий, покани ги в дневната, отиде до телевизора и го изключи.

Алекс изгледа намръщено неканените гости. Очакваше с нетърпение да види дали Джеймс Кагни ще успее да се измъкне от къщата с помощта на майка си, без ФБР да го хване. Защо той нямаше такава майка?

— Господата са от Бреговата охрана — каза Димитрий на Елена на руски. — Не е нужно да говориш на английски, ако не искаш.

— Нямам какво да крия — отвърна Елена. — Какво има? — обърна се тя към двамата мъже, като се надяваше, че гласът й е спокоен.

— Вие ли сте мисис Елена Карпенко? — попита Хамънд.

— Да — с леко треперещ глас каза Елена.

Двамата отново се представиха. Алекс не можеше да откъсне очи от тях. Двамата сякаш бяха излезли от телевизора право в стаята.

— Няма от какво да се безпокоите, госпожо — каза Хамънд. Елена не изглеждаше много сигурна в думите му. — Просто искаме да ви зададем няколко въпроса.

— Моля, седнете — каза Елена, отчасти и защото не й харесваше двамата да се извисяват над нея.

— Доколкото разбрахме, вие и синът ви сте избягали от Ленинград. Питахме се как сте успели, след като Съветският съюз охранява така ревниво границите си.

— Мисли, че може да си шпионка — каза Димитрий на руски.

Елена се разсмя, с което озадачи двамата мъже.

— Съпругът ми беше убит от КГБ — каза тя, а Травис извади бележник и започна да записва всяка нейна дума. Хамънд й зададе няколко въпроса, за които си личеше, че са грижливо обмислени.

— Можете ли да си спомните имената, чиновете и длъжностите на някои от офицерите от КГБ, за които сте готвили? — попита той.

— Никога не бих могла да ги забравя — отвърна Елена. — Особено майор Поляков, който беше началник на охраната на пристанището, макар че съпругът ми твърдеше, че бил на пряко подчинение на коменданта на пристанището.

Травис подчерта «комендант на пристанището», обърна страницата и продължи да записва името и чина на всеки офицер, който Елена успя да си спомни.

— Само още два въпроса — каза Хамънд, отвори куфарчето си, извади план на пристанището и го разгърна на масата пред нея. — Можете ли да ни покажете къде работехте?

Елена сложи пръст върху офицерския клуб.

— Значи сте били далече от базата на подводниците — каза Хамънд и посочи другия край на пристанището.

— Да. Човек трябва да има специално разрешително за достъп, за да работи в онази част.

— Благодаря — каза Хамънд. — Много ни помогнахте.

Травис затвори бележника си и Елена предположи, че разговорът е приключил.

— Това ли е синът ви? — попита Хамънд и кимна към Алекс. Елена също кимна. — Чувам, че се справяш отлично в училище и си се надявал да учиш в Школата за чужди езици в Москва.

— Да — каза Алекс на руски с надеждата, че звучи като Джеймс Кагни.

— Питам се дали ще се съгласиш да разговаряш със специалист от Лангли — отвърна Хамънд също на руски.

— Че как! — каза Алекс, на когото цялото упражнение му харесваше толкова, колкото майка му го намираше за отвратително. — Особено ако това ще помогне убийците на баща ми да си получат заслуженото.

— Де да беше толкова лесно — рече Хамънд. — Боя се, че нещата не са като по телевизията, където всяка вечер решават всички проблеми на света в рамките на по-малко от час, между рекламите.

Елена се усмихна.

— Бихме направили всичко, за да ви помогнем.

— Имате ли някакви въпроси към нас? — попита Хамънд.

— Да — каза Алекс. — Как се става П-човек[7]?

— Те работят за ФБР — каза Травис. — Ако искаш да влезеш в Бреговата охрана, трябва да наблегнеш здравата на училището и да си вземеш всички изпити.

Хамънд стана и стисна ръката на Елена.

— Благодаря още веднъж за сътрудничеството ви, госпожо. Ще се свържем със сина ви, когато му дойде времето.

Алекс веднага включи отново телевизора, а Димитрий, който беше мълчал през цялото време, изпрати двамата мъже до външната врата. На Алекс му се стори странно, че двамата не зададоха нито един въпрос на Димитрий, но насочи вниманието си отново към филма.

— Прав беше, Димитрий — каза Травис, след като излязоха на тротоара. — Тя е истинска находка. И още по-важното е, че момчето може да се окаже идеален кандидат, макар че е все още млад.

— Така е — съгласи се Хамънд. — Може би е време да му кажеш за Площада на играчите.

— Вече го направих — каза Димитрий. — Така че трябва да сложите човек там в събота сутринта.

— Ще го направим — каза Хамънд. — В такъв случай ни остава само да се надяваме, че ще се открият един друг.

— Няма начин да се пропуснат. Ще са като магнит и железни стружки.

Хамънд се усмихна.

— Кога се връщаш в Ленинград?

— Веднага щом намеря кораб, който си търси трети помощник-капитан. Не се безпокойте, ще ви държа в течение. А сега по-добре да се връщам, преди да са заподозрели нещо. — Димитрий стисна ръцете на двамата, затвори вратата и се върна в дневната, където откри, че Елена вече си е легнала, а Алекс не може да се откъсне от Джеймс Кагни.

Той се вгледа внимателно в младежа и се зачуди дали рискът не е прекалено голям.

На следващата сутрин Елена и Димитрий станаха в шест и, естествено, заговориха за снощните посетители.

— Може ли да им се вярва? — попита Елена, докато вадеше две яйца от врящата вода.

— В сравнение с КГБ са същински ангелчета. Но не забравяй, че могат както да подобрят, така и да направят на пух и прах шансовете ви да станете американски граждани — каза Димитрий.

В същия момент Алекс нахълта в кухнята и викна:

— Аз съм агент Карпенко! Арестувани сте.

— По какво обвинение? — попита Димитрий.

— Незаконно варене на алкохол в мазето на този имот.

Димитрий и майка му избухнаха в смях.

— В такъв случай по-добре си изпий млякото, преди да тръгнеш на училище — каза Елена. — Аз също трябва да побързам, ако искам да си запазя работата.

— Тази работа не е достатъчно добра за теб, мамо. Би трябвало да работиш в истински ресторант, а не в жалка пицария.

— Засега става — каза Елена. — И не е жалка.

— Истинските готвачи не правят пици.

— Правят, ако това е единствената работа в града.

Алекс с нетърпение очакваше срещата със специалния агент от ЦРУ. На следващата сутрин взе от библиотеката книгата «ЦРУ и ролята му в модерния свят» и я прочете два пъти от кора до кора. Имаше безброй въпроси, които да зададе на истински агент.

Следващата събота, докато вървеше към пазара, ги видя за първи път. Мъже и жени на различна възраст и от различни националности, които имаха едно общо помежду си — страстта към шаха. Спомни си, че Димитрий му беше споменал за Площада на играчите, и реши да ги види лично. Всички бяха навели глави, изучаваха усърдно дъските и очакваха следващия ход на противниците си.

Алекс не беше играл шах, откакто бе пристигнал в Америка, и подобно на страдащ от абстиненция наркоман се присъедини към зяпачите, като бързо минаваше от една дъска към друга, докато не стигна до някакъв пълен мъж на средна възраст с джинси и пуловер, който седеше сам. Никой от другите играчи като че ли нямаше желание да седне срещу него. Алекс реши, че има само един начин да разбере защо.

— Здравейте — каза той. — Аз съм Алекс.

— Иван — отвърна мъжът. — Но преди да седнеш, имаш ли долар за губене? Защото това ще се случи, когато те бия.

Алекс имаше един долар — два всъщност, дадени му от Елена заедно със списъка неща, които трябваше да напазарува за уикенда.

Седна, извади банкнотата от джоба си и я показа.

— А сега да видя вашата.

Мъжът се засмя.

— Ще я видиш, ако ме биеш. — И премести пешката пред десния офицер две позиции напред.

Алекс тутакси разпозна често използвания от Борис Спаски дебют и отговори, като премести с една позиция пешката пред царицата си.

Безспорният шампион на Брайтън Бийч го погледна, преди да премести десния си кон пред пешките. След още няколко хода Иван си даде сметка, че ще трябва да се съсредоточи, ако иска да победи младия си съперник.

Двамата изобщо не забелязаха, че около тях започва да се струпва малка тълпа, която се питаше дали е възможно «шампионът» да изгуби за първи път от месеци. След още четирийсет минути зяпачите заръкопляскаха, когато Алекс каза: «Шах и мат».

— Две от три? — предложи мъжът, докато му подаваше един долар.

— Съжалявам, сър, но трябва да тръгвам — отвърна Алекс. — Имам да изпълнявам задачи за майка ми.

Начинът, по който произнесе «майка ми», накара Иван да каже следващите си думи на руски.

— Тогава ела утре по обед и ми дай шанс да си върна изгубения долар.

— С удоволствие — отвърна Алекс, стана и стисна ръката на мъжа с ясното съзнание, че няма да успее да го изненада втори път.

Не знаеше колко точно е часът, но беше сигурен, че майка му вече се е прибрала. Тръгна забързано към пазара, откъдето купи зеленчуците и свинските котлети от списъка. Бързо беше научил на кои сергии да отива за най-доброто месо и свежи зеленчуци, но въпреки това много му харесваше да се пазари с продавачите, преди да купи каквото и да било — нещо, което всеки руснак правеше, откакто се ражда, с изключение на майка му.

След като купи килограм картофи, които бяха последни в списъка, Алекс тръгна да се прибира.

Нямаше да спре, ако не я беше видял да го гледа през витрината. Поколеба се за момент, после тръгна към магазина, сякаш от самото начало бе имал това намерение.

— Трябва ми колан — каза Алекс първото нещо, което изникна в главата му.

— Това не е единственото, което ти трябва — отвърна момичето, докато избираше почти нов кафяв кожен колан и му го подаваше. Алекс се опита да й даде спечелените си пари. — Задръж ги — каза тя. — С тях можеш да ме заведеш на кино утре вечер.

Алекс остана без думи. Никога не беше канил момиче на среща, а сега момиче канеше него. Кагни определено не би го одобрил.

— «Имало едно време на Запад» с Хенри Фонда — каза момичето.

Хари никога не беше чувал за Хенри Фонда.

— А, да — каза той. — И аз се канех да го гледам.

— Е, значи ще го гледаш. С мен. Ще те чакам в шест и половина при «Рокси». Не закъснявай.

— Няма — отвърна той, като се чудеше къде ли е «Рокси».

Обърна се да си тръгне, но момичето го спря.

— Забрави колана.

Алекс го взе, пусна го в торбата и излезе небрежно от магазина. Щом зави на ъгъла, се затича и спря едва когато стигна до вкъщи.

— Къде беше? — попита майка му, когато той влезе в кухнята. — Минава шест.

Той се зачуди дали да й каже за Иван и партията шах (тя щеше да одобри), за спечеления долар (нямаше да одобри), за втората му среща с момичето от магазина за втора употреба (не беше сигурен каква ще е реакцията й) и за това, че ще ходи на кино с нея (пак не беше сигурен). Елена отвори хартиената торба и извади кожения колан.

— Откъде взе това?

Алекс щеше да й каже, но не можеше да си спомни името на момичето.

На следващата сутрин Алекс се върна на Площада на играчите, но едва след като майка му отиде на работа.

Иван вече седеше зад една дъска и потропваше нетърпеливо с пръсти по масата. Вдигна стиснати юмруци още преди Алекс да е седнал. Алекс избра дясната му ръка и Иван я отвори. Бяла пешка. Той завъртя дъската и зачака Алекс да направи първия си ход.

Час по-късно за събралите се около масата беше ясно, че не могат да избират между двамата играчи. Иван спечели първата игра и Алекс трябваше да му даде трудно спечеления долар преди дъската да се обърне отново за решаващата партия. Тя се оказа най-дългата.

Накрая Иван и Алекс се съгласиха на реми. Станаха и си стиснаха ръцете, с което си спечелиха спонтанните аплодисменти от наобиколилите ги простосмъртни.

— Искаш ли да спечелиш малко истински пари, хлапе? — попита Иван, след като тълпата се разотиде.

— Само ако е законно — отвърна Алекс. — Все още съм с временна виза и не искам да ме върнат в Съветския съюз, ако открият, че съм извършил някакво престъпление.

— Не бива да допускаме подобно нещо, нали? — ухили се Иван. — Да идем да пийнем кафе и ще ти обясня какво имам предвид.

Иван отведе протежето си до другия край на площада, където пресякоха улицата и отидоха при малка закусвалня. Той влезе, поздрави мъжа зад тезгяха със: «Здрасти, Лу», и тръгна към явно обичайното си сепаре. Алекс се настани срещу него.

— Какво да бъде? — попита Иван.

— Същото като вас — отвърна Алекс с надеждата, че не е прекалено очевидно, че за първи път влиза в подобно заведение.

— Две кафета — каза Иван на сервитьорката, след което се зае да обяснява на Алекс как могат да изкарат допълнително пари следващия уикенд.

— И аз коя роля ще играя? — попита Алекс.

— Ти ще си слепецът, а аз ще ти казвам ходовете на противника ти.

— Но вие сте добър колкото мен, ако не и по-добър.

— Няма да бъда, когато приключа с теб. Пък и ти си само на седемнайсет.

— Почти на осемнайсет.

— Но изглеждаш на петнайсет, което ще накара играчите да се почувстват още по-сигурни, че могат да те бият.

— Кога започваме? — попита Алекс.

— Следващата събота сутринта, точно в единайсет.

— Мога ли да помоля за една услуга?

— Разбира се. Вече сме партньори.

— Мога ли да си получа долара обратно?

— Защо?

— Довечера ще водя момиче на кино и се очаква аз да взема билетите.

Алекс цъфна пред киното петнайсет минути преди уговорения час. Крачеше нервно по тротоара, като от време на време спираше, за да разгледа плаката. Чудеше се как ли човек може да срещне красавица като Клаудия Кардинале, когато някой го потупа по рамото.

Рязко се завъртя и видя Ади. Усмихваше му се. Хвана го за ръка и го поведе към касата.

— Два билета за «Имало едно време на Запад» — каза тя и се дръпна, за да му позволи да плати. Урок номер едно в наръчника по ухажване. След това отново го хвана за ръката и го въведе в полутъмния салон.

Макар че филмът изглеждаше свързан с онова, което си беше наумила Ади, Алекс откри, че не може да откъсне поглед не от Клаудия Кардинале, а от Хенри Фонда. Искаше му се да ходи като него, да говори като него, дори да се облича като него. Реши, че ще трябва да гледа филма отново през седмицата, когато няма да се разсейва, защото вече не искаше да е Джеймс Кагни.

Алекс не искаше Ади да разбере, че това е първото му ходене на кино, така че когато мъжът пред него прегърна приятелката си през раменете, последва примера му. Ади се сгуши в него. Алекс се беше загледал във филма, когато тя протегна ръка, придърпа го към себе си и той преживя първата си целувка. Нямаше място за втора, защото секунди по-късно на екрана се появи думата КРАЙ и светлините в салона се включиха.

— Да пийнем по една кола — предложи Алекс. — Знам една чудесна малка закусвалня наблизо.

— Звучи добре — рече Ади.

Този път Алекс я хвана за ръката и я поведе през площада към закусвалнята, в която го беше завел Иван по-рано през деня. Той влезе, махна на човека зад тезгяха, поздрави го със: «Здрасти, Лу», и се насочи право към масата на Иван, сякаш беше редовен клиент.

— Две коли, моля — каза той, когато се появи сервитьорката.

През следващия половин час Алекс научи много повече за Ади, отколкото тя за него. Всъщност знаеше цялата история на живота й, когато сервитьорката дойде отново и ги попита дали искат по още една кола. Щеше да каже да, но парите му бяха свършили.

Ади не спря да говори през цялото време, докато Алекс я изпращаше до дома й. Когато стигнаха, тя се надигна на пръсти, прегърна го през врата и го целуна. Втора целувка. Много различна целувка.

Той си тръгна към къщи замаян, промъкна се тихо, за да не буди майка си, и си легна.

— Получих ново повишение — ликуващо каза Елена на следващата сутрин, когато Алекс се появи за закуска. — Сега ми плащат по долар и половина на час. Смятам да кажа на Димитрий, че е време да започнем да участваме в плащането на наема.

— Ние ли? — отвърна Алекс. — Мамо, много добре знаеш, че аз не допринасям с нищо. Но това може да се промени, ако ми позволиш да изкарвам малко допълнително пари през уикенда.

— Как?

— На пазара винаги се намира някаква работа — каза Алекс. — Особено през уикендите.

— Ще ти позволя да си потърсиш работа през почивните дни, но само ако ми гарантираш, че това няма да ти попречи на училището. Няма да си простя, ако не влезеш в Нюйоркския университет.

— Това не е попречило на баща ми…

— Баща ти би искал да влезеш в университет точно толкова, колкото и аз — каза тя, без да обръща внимание на прекъсването му. — И ако се дипломираш, кой знае какво можеш да постигнеш, особено в Америка!

Алекс реши, че моментът не е подходящ да обяснява на майка си какво точно е намислил за себе си след завършване на училище.

Макар че се трудеше здравата в училище през седмицата, Алекс с нетърпение очакваше съботите и възможността да изкара малко истински пари.

— Би ли почистил? — попита Елена, докато си обличаше палтото. — Не искам да закъснявам за работа.

След като изми чиниите, Алекс също тръгна на работа, като изпитваше облекчение, че вече няма да му се налага да обяснява откъде са допълнителните пари. Когато приближи Площада на играчите, чу подвикванията на играещите баскетбол в съседните дворове. Спря и ги погледа няколко минути, като се възхищаваше на уменията им. Искаше му се американците да играеха футбол — още нещо, за което не беше помислил, докато влизаше в онзи контейнер. Нямаше представа, че в американския футбол няма вратари. Пропъди тази мисъл от главата си и продължи през тревната площ, запазена за шахматистите.

Първото, което видя, беше Иван — разкрачен, с ръце на кръста, облечен в раздърпан пуловер и избелели джинси, с черен шал около врата.

— Закъсня — каза той на руски и го изгледа свирепо.

— Това е просто игра — отвърна Алекс. — Защо не ги накараме да почакат?

— Не е игра — изсъска Иван. — А бизнес. Никога не закъснявай, когато става въпрос за бизнес. Така даваш предимство на противника.

И без да каже нито дума повече, тръгна към шестте шахматни дъски, наредени една до друга с празен стол зад всяка от тях.

Иван плесна с ръце и след като привлече вниманието на тълпата, заговори със силен и ясен глас:

— Този младеж е готов да играе срещу всеки шестима от вас. — Един-двама потенциални опоненти се заслушаха по-внимателно. — И за да станат нещата по-интересни, ще бъде с вързани очи. Аз ще му казвам всеки ход на противника и ще чакам инструкциите му.

— Какъв е облогът? — попита някой от тълпата.

— Три към едно. Залагате един долар и ако го биете, ще ви платя три.

Неколцина претенденти моментално пристъпиха напред. Иван събра парите и записа имената им в малък бележник, преди да ги настани на столовете. Няколко души изглеждаха разочаровани, че не са били избрани.

— А странични облози може ли? — извика един от тях.

— Разбира се. Залогът е същият, три към едно. Само ми кажете за кой играч залагате. — В малкия бележник влязоха още няколко имена. — Край на залаганията — обяви Иван, след като и последният присъстващ заложи, отиде при Алекс, който се взираше в шестте дъски, свали шала си и завърза с него очите му, като го стегна с възел отзад.

— Обърни го, за да е с гръб към дъските — настоя един неверник.

Алекс се обърна още преди Иван да успее да отговори.

— Първо ти — каза Иван и посочи нервния младеж, който седеше зад първата дъска. — Пешка на C3 — каза високо и зачака инструкциите на Алекс.

— Пешка на D5 — каза младежът.

Иван кимна на по-възрастния мъж, който се взираше във втората дъска през дебелите стъкла на очилата си.

— Пешка на ЕЗ — каза той и продължи към третата дъска, след като Алекс отговори.

Зяпачите се скупчиха около играчите и загледаха внимателно шестте дъски, като си шепнеха. Четвърта дъска се предаде през първите трийсет минути, а след още час беше останал само един противник.

Избухнаха аплодисменти, когато мъжът зад трета дъска събори царя си. Иван махна шала от очите на Алекс, който се обърна към тълпата и се поклони.

— Ще имаме ли шанс да си върнем парите? — попита един от изгубилите.

— Разбира се — каза Иван. — Елате след два часа и за да бъде още по-интересно, партньорът ми ще играе на десет дъски.

Алекс се опита да скрие безпокойството, което изпитваше.

— Да вървим, хлапе — рече Иван, след като тълпата се разпръсна. — И да опитаме онази пица, която обеща майка ти.

Когато влязоха в пицария «Марио», беше ясно, че Елена вече не мие чинии. Стоеше зад голяма дървена маса и месеше тесто, за да стане гладко и равномерно. Беше толкова умела в работата си, че правеше по един нов блат на всеки деветдесет секунди.

След това друг готвач проверяваше поръчките, преди да покрие блата с избраните от клиента добавки. После пицата се поемаше с нещо като плоска дървена лопата и се поставяше в открита пещ на дърва от трети готвач, който я вадеше три минути по-късно и я поставяше на очакващата я чиния. Алекс изчисли, че приготвят по една гореща пица на всеки шест минути. Американците очевидно не обичаха да чакат.

Когато вдигна очи и видя сина си, Елена се усмихна.

— Това е Иван — каза Алекс. — Работим заедно на пазара.

Елена посочи една от малкото незаети маси.

— Колко изкарахме? — попита Алекс, след като седнаха.

Иван си погледна бележника и прошепна:

— Деветнайсет долара.

— Значи ми дължиш девет и петдесет — каза Алекс и протегна ръка.

— Не толкова бързо, хлапе. Не забравяй, че следобед ни чака по-голямо предизвикателство. Ще си уредим сметките в края на деня.

— Ако някой от тях е добър колкото онзи на трета дъска, може и да изгубим някоя партия.

— Което няма да е лошо — отвърна Иван, докато сервитьорката поставяше две пици и кола пред тях.

— Как така?

— Ако губиш от време на време, баламите се връзват още повече. Това е слабостта на комарджиите. Ако видят, че някой друг печели, се убеждават, че следващия път ще успеят и те — каза Иван и задъвка голямо парче пица. — Да не забравим да благодарим на майка ти — каза той, като си погледна часовника.

Алекс погледна към Елена, която не беше престанала да върти перфектни блатове, откакто бяха влезли.

Зачуди се колко ли време ще мине преди тя да започне да командва тук.

— Така — рече Иван. — А сега да се връщаме на работа.

Когато се върна за вечеря, Алекс с изненада видя, че Димитрий не седи на обичайното си място.

— Предложили са му работа на товарен кораб до Ленинград — обясни Елена. — Наложи му се да тръгне спешно.

— Хрумвало ли ти е понякога, че Димитрий е прекалено добър, за да е истински?

— Аз съдя за хората по постъпките им — каза Елена и повдигна вежди. — А той не би могъл да е по-добър с нас.

— Съгласен съм. Но защо му е да проявява такъв интерес към двама руснаци, които като едното нищо може и да са престъпници?

— Но ние не сме престъпници.

— Но той нямаше откъде да го знае. Или е имал? И дали беше просто случайност, че дойде при нас на палубата още първата вечер на кораба?

— Но той е руснак, също като нас — възрази Елена.

— Не също като нас, мамо. Не е роден в Русия, а в Ню Йорк. И мога да ти кажа още нещо. Родителите му са живи и здрави.

Елена се обърна към него.

— Какво те кара да твърдиш това?

— Защото когато ти помага с миенето на чиниите, понякога сваля часовника си, а на него е гравирано «Честит 30-и рожден ден, с обич, мама и татко» и има дата, четиринайсети февруари шейсет и осма. Само преди една година. Така че може би…

— Може би трябва да си припомниш, че без помощта на Димитрий нямаше да имаме покрив над главите и ти никога не би постъпил в университет — каза тя, повишавайки тон на всяка следваща дума. — Така че ще го кажа само веднъж. Ще престанеш да шпионираш Димитрий, защото в противен случай може да станеш досущ като Владимир — самотен сбъркан индивид без никакъв морал и приятели.

Алекс бе толкова шокиран от думите на майка си, че за известно време изгуби дар слово. Наведе глава, извини се и й каза, че никога повече няма да повдига въпроса. След като тя тръгна на работа, той отново се замисли за избухването й. Беше права. Димитрий едва ли можеше да направи нещо по-добро за тях. Но онова, което не бе казал на майка си, беше, че се страхува, че Димитрий работи за КГБ.

12.

Саша

Лондон

Макар че се трудеше здравата, когато се върна в училище за последната си година, след изиграването на последния футболен мач, Саша прибра вратарските си ръкавици и се подложи на стриктен режим, който впечатли дори майка му.

Всяка сутрин ставаше в шест и учеше два часа преди закуска. Изминаваше тичешком разстоянието до и от училище — почти единственото му физическо упражнение — и докато другите момчета се забавляваха на игрището с френски крикет, той оставаше в класната стая и четеше поредния учебник.

След последния звънец, когато всички си тръгваха, той оставаше на чина си и с помощта на мистър Сътън се справяше с поредния изпит за «Айзък Бароу». Едва след това тичаше обратно у дома, хапваше нещо леко за вечеря и отиваше в стаята си, за да продължи с подготовката, като често заспиваше на бюрото си.

С наближаването на изпитния ден успя да намери някакъв начин да работи още по-здраво, като намираше часове, за които не подозираше дори майка му.

— Изпитът ще се проведе в Голямата зала в Тринити — каза директорът. — Не би било зле да си в Кеймбридж още предишната вечер, за да нямаш чувството, че препускаш през цялото време и ти дишат във врата.

— Но къде ще отседна там? — попита Саша. — Не познавам никого в Кеймбридж.

— Уредих да пренощуваш при един стар колега.

— Мога да си взема почивен ден и да дойда с теб в Кеймбридж — предложи Елена.

Саша успя да я накара да се откаже от идеята, но не успя да й попречи да му купи нов костюм, който тя не можеше да си позволи.

— Искам да изглеждаш поне толкова елегантен, колкото и съперниците ти — каза тя.

— Интересува ме само да съм по-умен от съперниците си — отвърна той.

Бен Коен, който току-що беше изкарал шофьорска книжка, го откара до Кингс Крос. По пътя му разказа за най-новата си приятелка. Именно думата «най-новата» накара Саша да осъзнае колко много неща е пропуснал през изминалата година.

— И татко обеща да ми купи «Триумф 6», ако вляза в Кеймбридж.

— Щастливец.

— С готовност бих разменил мозъка си с твоя за един ден — каза Бен, докато завиваше на Юстън Роуд и спираше на жълтата линия. — Успех — добави, докато Саша слизаше от колата. — И да не си посмял да се върнеш неприет.

Саша седна в края на препълнения вагон и загледа пейзажа, който се носеше зад прозореца. Не искаше да признае пред себе си, че трябваше да се съгласи майка му да дойде с него. Това беше първото му пътуване извън Лондон, ако не се брояха гостуванията за мачове, и с всяка минута той ставаше все по-нервен.

Елена му беше дала един паунд за разноски, но денят се оказа чудесен и когато влакът спря в Кеймбридж, той реши да отиде до Тринити пеша. Бързо се научи да пита само хора в академично облекло как да стигне до колежа. Непрекъснато спираше, за да се възхищава на сградите, покрай които минаваше, но когато за първи път видя големите порти, през които някога е минавал Хенри VIII, изведнъж се озова в друг свят и внезапно осъзна, че иска да е част от него. Прииска му се да беше работил още по-здраво.

Възрастен портиер го съпроводи през вътрешния двор на колежа и нагоре по изтъркано от столетията стълбище.

— Това е старата стая на мистър Килтър, мистър Карпенко — каза той, когато стигнаха най-горния етаж. — Може би вие ще сте следващият й обитател. — Саша се усмихна. Портиерът беше първият човек, който се обръщаше към него с мистър Карпенко. — Вечерята ще бъде сервирана в седем в трапезарията в отсрещната страна на двора — каза портиерът и го остави в стаята, която не беше по-голяма от неговата над ресторанта. Но когато погледна през прозореца, Саша видя свят, който сякаш беше пропуснал минаването на почти четири столетия. Наистина ли беше възможно момче от крайните улички на Ленинград да се озове на подобно място?

Седна зад бюрото и отново мина въпросите, които според мистър Сътън можеха да се паднат на изпита. Тъкмо започна да ги преглежда пак, когато часовникът отвън удари седем. Саша остави книгите и изтича по каменното стълбище на двора, за да се присъедини към потока младежи, които бъбреха и се смееха, докато вървяха около грижливо поддържаната трева на двора, по която никой не стъпваше.

В трапезарията Саша видя редици дълги дървени маси, отрупани с храна, и пейки, заети от студенти, които очевидно се чувстваха като у дома си. Внезапно стреснат от перспективата да се присъедини към тях, той се обърна и излезе през портата на колежа на Кингс Парейд. Не спря да върви, докато не видя опашка пред едно магазинче за риба и картофи.

Изяде увитата във вестник вечеря, като си даваше сметка, че майка му не би одобрила това. Тази мисъл го накара да се усмихне. Когато уличните лампи примигнаха и светнаха, той се върна в стаичката си, за да прегледа отново още два-три възможни въпроса за изпита и си легна чак след полунощ. Спа на пресекулки и се събуди с ужас, когато часовникът отвън удари осем. Беше благодарен, че не беше девет. Скочи от леглото, изми се и се облече и тичешком отиде в трапезарията.

След двайсет минути отново беше в стаята си. През следващия час посети четири пъти тоалетната в дъното на коридора, но въпреки това стоеше пред вратата на изпитната зала половин час преди обявеното време. Докато минутите се точеха, зад него се образува опашка кандидати; някои говореха прекалено много, други мълчаха, но всички показваха една или друга степен на напрежение. В 9:45 се появиха двама магистри с дълги черни роби. По-късно Саша научи, че не били магистри, а наставници, и че титлата магистър била запазена само за «главата» на колежа. Имаше да учи толкова много нови думи, че се запита дали колежът няма свой собствен речник.

Единият наставник отключи вратата и кандидатите го последваха като стадо в залата.

— Имената ви са написани на бюрата. Подредени са по азбучен ред — каза наставникът и седна зад масата отпред.

Саша намери табелката КАРПЕНКО в средата на петия ред.

— С колегата ми ще ви раздадем изпитните материали — каза наставникът. — Въпросите са общо дванайсет, от които трябва да отговорите на три. Разполагате с деветдесет минути. Ако не можете да сметнете колко време трябва да отделите на всеки въпрос, не би трябвало да сте тук. — През залата премина вълна нервен смях. — Не започвайте, преди да съм надул свирката.

Саша моментално си спомни първото правило на мистър Сътън за изпитите — _онзи, който приключи пръв, не е задължително победител_.

След като листата бяха поставени обърнати пред всеки кандидат, Саша с нетърпение зачака сигнала. Тръпки преминаха по гръбнака му от острото изсвирване и той обърна листа. Прочете бавно дванайсетте въпроса и моментално постави чавки на пет от тях. След като ги прегледа за втори път, останаха три. Единият приличаше на въпрос, на който беше отговарял преди седем години, докато друг беше по любимата му тема. Но истинският триумф беше въпрос 11, до който имаше две чавки, защото го беше минавал предишната вечер. Време беше за второто правило на мистър Сътън за изпитите — _съсредоточи се_.

Саша започна да пише. След двайсет и четири минути остави химикалката и бавно прочете отговора. Почти чуваше гласа на мистър Килтър: «Задължително си остави време да провериш отговорите си, за да можеш да поправиш евентуални грешки». Направи една-две малки поправки и продължи с въпрос 6. Този път му трябваха двайсет и пет минути, последвани от още едно прочитане, преди да премине на въпрос 11. Пишеше последния абзац, когато свирката изсвири отново, и едва успя да завърши, преди да им вземат листата. Болезнено си даваше сметка, че не му е останало време да провери отговора си. Изруга наум.

След като кандидатите бяха освободени, Саша се върна в стаята си, събра малкото си багаж, слезе и тръгна направо към гарата. Не погледна назад, тъй като се боеше, че никога повече няма да види колежа.

По пътя към Лондон се опита да убеди себе си, че не би могъл да се представи по-добре, но когато влакът стигна Кингс Крос, беше сигурен, че представянето му е възможно най-лошото.

— Как мина според теб? — попита го Елена още преди да е затворил външната врата.

— Представих се възможно най-добре — опита се да я убеди той. Върна й останалите му единайсет шилинга и шест пенса и тя ги прибра в портмонето си.

Когато на следващата сутрин Саша се върна в училище, мистър Сътън прояви повече интерес към изпитния материал, отколкото към това как се е справил ученикът му. И макар че се усмихна, когато видя отметките при въпросите, не посочи на Саша, че е пропуснал въпрос за една теорема, който бяха разглеждали много подробно само преди няколко дни.

— Кога да очакваме резултатите? — попита Саша.

— След не повече от две седмици — отвърна Сътън. — Но не забравяй, че трябва да си вземеш и изпитите в училище, а те биха могли да са не по-малко важни.

Последните му думи не се харесаха на Саша, но той се върна към робския си труд. Остана разтревожен, когато намери изпитните материали за прекалено лесни — чувстваше се като маратонец, участващ в бягане на осем хиляди метра. Не го призна на Бен, за когото изпитите бяха по-трудни от всеки маратон и вече не очакваше да стане горд собственик на «Триумф 6».

— Винаги можеш да станеш шофьор на автобус — каза му Саша. — В края на краищата заплащането е доста добро, почивните дни също.

— Ти ще имаш повече почивни дни, ако влезеш в Кеймбридж — каза Бен, разкривайки истинските си чувства. — Между другото, в събота вечерта организирам парти по случай края на изпитите. Мама и татко няма да ги има за уикенда, така че се постарай непременно да дойдеш.

Саша беше с току-що изгладена бяла риза, училищната си вратовръзка и новия си костюм. Още щом пристигна у Бен разбра, че е направил ужасна грешка. Но пък си беше мислил, че на партито ще присъстват само неколцина съученици, които ще се наливат с бира, докато не се строполят, не заспят или и двете.

Откри втората си грешка, докато влизаше в коридора, който беше по-голям от апартамента, в който живееше. Момичетата бяха толкова, колкото и момчетата, и никой не носеше училищна униформа, така че Саша си свали вратовръзката и разкопча ризата много преди да стигне дневната. Огледа се и се усмихна, без изобщо да осъзнава, че сякаш всички знаят кой е той. Не заговори момиче, докато не мина повече от час от началото на купона, а и младата дама се изпари почти толкова бързо, колкото и се беше появила.

— Той е от друга планета — чу я Саша да казва на Бен.

— Иска ми се и аз да бях от нея — отвърна приятелят му.

На Саша пък му се искаше да има способността на Бен да бъбри небрежно с момиче и да го накара да се почувства като единствената жена на света. Настани се в едно удобно кресло, от което можеше да наблюдава всичко, сякаш беше зрител, който гледа игра, чиито правила са му неизвестни.

Замръзна, когато видя как едно особено привлекателно момиче се насочва право към него. След колко ли време щеше да се изпари и тя?

— Здрасти — каза момичето. — Аз съм Шарлот Дейнджърфийлд, но приятелите ми ме наричат Чарли. — Беше разчупила леда, но той си оставаше замръзнал. Чарли направи втори опит. — Надявам се да продължа в Кеймбридж през септември.

— С математика ли? — с надежда попита Саша.

Тя се разсмя — приятен смях, последван от пленителна усмивка.

— Не, занимавам се с история на изкуството. Или поне ми се иска да се занимавам.

«Каква ли трябва да е следващата ми реплика?», запита се Саша, като се мъчеше да скрие, че зяпа краката й, когато тя седна на облегалката на креслото.

— Всички казват, че ще спечелиш наградата «Айзък Бароу». А тъй като аз не съм от най-гениалните, стискам всичко, включително и палците на краката си.

На Саша отчаяно му се искаше да поддържа разговора, но тъй като никога през живота си не беше посещавал галерия, единственото, което успя да измисли, бе:

— Кой е любимият ти художник?

— Рубенс — без колебание отвърна тя. — Особено ранните му картини, нарисувани в Антверпен, когато можем да сме сигурни, че е единственият, работил върху цялата творба.

— Да не искаш да кажеш, че по-късните му картини са рисувани от друг?

— Не. Но след като станал прочут и дори папата го наемал, е започнал да позволява на по-надарените си ученици да му помагат. А кой е твоят любим художник?

— Моят ли?

— Да.

— Леонардо да Винчи. — Първото име, което изникна в главата му.

Тя се усмихна.

— Изобщо не се изненадвам — подобно на теб, той също е бил математик. Коя негова картина ти харесва най-много?

— «Мона Лиза» — каза Саша. Единствената картина, която знаеше.

— През лятото ще ходя с родителите си в Париж — каза Чарли. — И с нетърпение очаквам да видя оригинала.

— Оригинала?

— В Лувъра.

Саша се опитваше да измисли какво да каже, когато тя се смъкна на седалката при него, наведе се и нежно го целуна. Двамата не си казаха кой знае какво през следващия час и макар че Саша беше очевидно неопитен, тя не се отнасяше с него като с извънземно.

Когато малко след полунощ някои от приятелите му започнаха да си тръгват, Саша събра кураж да я попита дали може да я изпрати. Майка му беше казвала, че един джентълмен го прави, когато наистина харесва някое момиче. «Може да я държиш за ръката, докато вървите, но когато стигнеш до вратата й, можеш най-много да я целунеш по бузата и да кажеш: «Надявам се, че ще се видим отново», така че тя да разбере, че не ти е безразлична. Ако всичко мине наистина добре, можеш да я попиташ за телефонния й номер.»

— Благодаря — каза тя.

Когато Чарли извади ключа от чантата си, той се наведе към нея с намерението да последва съвета на майка си. Устните й се разтвориха и Саша изпита усещането, че всеки момент ще експлодира.

— Защо не минеш да ме вземеш следващата събота около девет — каза Чарли, докато завърташе ключа в ключалката. — Ще те заведа до Националната галерия и ще те запозная с Рубенс — добави и изчезна вътре.

Докато вървеше към къщи, Саша определено беше на някаква друга планета и като никога Нютон нямаше нищо общо с нея.

Чарли пое по-голямата част от говоренето по пътя от Фулам Бродуей до Трафалгар и взе изцяло думата, след като изкачиха стъпалата на Националната галерия.

Онова, което Саша първоначално възприемаше само като повод да прекара малко повече време с нея, се оказа началото на любовна връзка. Той беше ухажван от холандците, прилъгван от испанците, хипнотизиран от италианците и омагьосан от Чарли.

— Има ли и други галерии в Лондон? — попита Саша, докато слизаха обратно по стъпалата и се присъединяваха към гълъбите на Трафалгар Скуеър.

Чарли не се разсмя, тъй като вече знаеше, че скоро Саша ще започне да й задава въпроси, на които няма да може да отговори.

Когато се върнаха във Фулам, Саша искаше да я заведе на обяд в «Морети», но фактът, че не можеше да си го позволи, не беше единствената причина да се озоват в едно малко кафене. Трябваше да мине малко повече време, преди да представи Чарли на майка си.

В понеделник сутринта, когато директорът му се обади по телефона и го помоли да се отбие през кабинета му, Чарли все така изпълваше ума му. Изразът «да се отбие» го накара да се разсмее.

Мислеше си, че краката му ще се подкосят, докато минаваше през портала и вървеше по коридора към директорския кабинет. Чувстваше се като замаян от ударите боксьор, на когото му предстои финален рунд.

Мистър Килтър отговори на почукването му с познатото: «Влез!». Саша отвори вратата, но не научи нищо от физиономията на директора. Отказа поканата да седне — предпочете да остане прав, докато слуша присъдата.

— Proxime accessit[8] — каза Килтър. — Поздравления.

Сърцето на Саша се сви. Не смяташе, че второто място е достойно за похвали.

— Победен си от момче от Манчестърската гимназия, което е изкарало сто процента, докато ти имаш деветдесет и осем. Естествено — продължи директорът, — ти несъмнено си разочарован, което е напълно разбираемо. Но добрата новина е, че след запознаване с резултатите от годишните ти изпити, от Тринити са склонни да ти предложат стипендия.

— Но вие току-що казахте, че съм се класирал втори.

— По математика. Но никой не е успял дори да те доближи по руски.

Първата му мисъл беше: «Дано Чарли…».

13.

Алекс

Бруклин

Иван връчи на Алекс двайсет и пет долара.

— Поредният успешен ден. Не виждам причина да не продължим да доим кравата още доста време. Така че ще се видим следващата събота точно в единайсет.

— Защо да чакаме дотогава, когато можем да правим пари всеки ден? — попита Алекс.

— Защото вимето на кравата ще пресъхне. А пък и ако майка ти разбере с какво се занимаваш, със сигурност ще го прекрати.

Алекс напъха смачканите банкноти в задния джоб на джинсите си и стисна ръката на партньора си.

— До следващата събота.

— И този път гледай да дойдеш навреме — каза Иван.

Докато вървеше към пазара, Алекс започна да си подсвирква. Чувстваше се като милионер — а вече беше казал на майка си, че ще бъде милионер, когато навърши трийсет. Даваше й по десет долара всяка неделя вечер с обяснението, че са от работата му на пазара през уикенда. Истината беше, че пазарът се беше превърнал в негов втори дом и през следобедите след училище и докато Елена беше все още на работа, той се мотаеше между сергиите, наблюдаваше търговците и бързо научаваше на кого може да се има доверие и — което беше по-важното — на кого не. Винаги купуваше плодовете и зеленчуците от Бърни Кауфман, който никога не лъжеше клиентите си и не пробутваше залежала стока.

— Трябва ми един килограм картофи, Бърни, малко червен боб и два портокала — каза Алекс, докато поглеждаше списъка, даден му от Елена. — А, и червено цвекло.

— Три долара, господин Рокфелер — каза Бърни, докато му подаваше две хартиени торби. — И между другото, Алекс, просто искам да ти кажа, че ми беше много приятно, че ми беше клиент, и не се съмнявам, че ще се представиш отлично в Нюйоркския университет.

— Че защо да ходя другаде за плодове и зеленчуци?

— Ще ти се наложи в бъдеще, защото след две седмици затварям сергията.

— Защо? — попита Алекс, който отдавна беше приел, че Бърни е неразделна част от пазара.

— Лицензът ми трябва да се поднови в края на месеца и собственикът иска по осемдесет долара седмично. При тази цена ще съм късметлия, ако изляза на нула. Пък и съм почти на шейсет и дългите работни часове вече не ми харесват толкова, особено през зимата. — Алекс знаеше, че Бърни става в четири сутринта всеки ден, за да зареди на борсата, и рядко затваряше преди пет следобед.

Не можеше да приеме, че приятелят му ще изчезне просто така. Имаше десетки въпроси, които искаше да му зададе, но се нуждаеше от малко време да помисли. Благодари му и закрачи към дома.

Докато минаваше умислен покрай магазина за втора употреба, Ади отвори вратата и му извика:

— Алекс, ела! Имам нещо специално за теб.

Когато Алекс влезе, тя свали чисто нов на вид костюм от закачалката.

— Пробвай го.

— Откъде се сдоби с това чудо? — попита Алекс, докато сваляше якето си.

— Един редовен клиент често пазарува като луд и няколко дни по-късно ни оставя неща, които вече не иска.

Алекс се опита да си представи какво ли е да си толкова богат.

— От какво е? — попита той, докато опипваше плата.

— Кашмир. Харесва ли ти?

— Че как! Но мога ли да си го позволя?

— Твой е за десет долара — прошепна тя.

— Как така?

— Ще е влязъл и излязъл от магазина преди шефът ми да го е видял.

Алекс свали джинсите, обу панталона — беше с цип — и се погледна в голямото огледало. Бежовото едва ли щеше да е първият му избор, но въпреки това костюмът изглеждаше като за сто долара.

— Точно както си мислех — каза Ади. — Става ти идеално. Сякаш е шит за теб.

— Благодаря — каза Алекс и й подаде десет долара.

— Уговорката за кино в събота остава ли? — попита Ади, след като той си обу джинсите.

— «Булит» със Стив Маккуин. Очаквам го с нетърпение — отвърна Алекс, докато тя сгъваше костюма и го слагаше в торба. — Не знам как да ти се отблагодаря — добави той.

— Ще измисля нещо — каза Ади, докато Алекс излизаше от магазина.

На път към дома Алекс се замисли откъде да намери по осемдесет долара седмично, за да наеме сергията на Бърни. Изкарваше по около двайсет долара от партиите шах през уикенда, но нямаше представа как да се справи с остатъка. Знаеше, че майка му не разполага с подобни пари, макар че току-що беше получила ново повишение. Ами Димитрий, който току-що се беше върнал от Москва? Той със сигурност би трябвало да има някакви заделени средства.

Беше се подготвил много преди да стигне вкъщи и когато отвори вратата, чу Димитрий да си пее фалшиво. Отиде при него в кухнята и заслуша разказа му за последното му пътуване до Москва.

— Невероятен град — каза Димитрий. — Червеният площад, Кремъл, мавзолеят на Ленин. Трябва някой ден да го посетиш, Алекс.

— Никога — твърдо отвърна Алекс. — Изобщо не ме интересува гробницата на Ленин. Вече съм американец и смятам да стана милионер.

Димитрий не изглеждаше изненадан, но пък, от друга страна, беше чувал неведнъж това твърдение. Този път обаче то беше последвано от още едно изречение, което не очакваше.

— И ти би могъл да ми станеш партньор.

— Какво имаш предвид? — попита Димитрий.

— Колко излишни пари имаш? — попита Алекс.

Димитрий не отговори веднага.

— Около триста долара — каза накрая. — Докато плаваш, няма много неща, за които да харчиш парите си.

— Мислил ли си да инвестираш?

— В какво?

— Не в какво, а в кого — каза Алекс. Напълни мивката с топла вода и когато приключи с миенето на чиниите, вече беше обяснил на Димитрий защо са му нужни триста и двайсет долара и защо майка му ще трябва да става в четири сутринта.

— А тя какво мисли по въпроса? — беше единственият коментар на Димитрий.

— Още не съм й казал.

Следващия понеделник Алекс откри, че му е трудно да се съсредоточи в час, но тъй като само няколко момчета можеха да се сравняват с него — и то когато едва ли не дремеше — никой не забеляза освен учителя му.

Когато звънецът удари в четири, Алекс пръв излезе от класната стая и измина на бегом разстоянието до пазара. Насочи се право към сергията на Бърни. Щом успя да си поеме дъх, започна да засипва с въпроси стария търговец, докато той обслужваше клиентите си.

— Ако аз наема сергията, ще бъдеш ли склонен да продължиш да работиш?

— Опитвам се да сляза от движещата се пътека, а ти се опитваш да я забързаш — ухили се Бърни.

— Но ако винаги идвам сутрин, ти ще можеш да започваш от осем, а аз ще те сменям след училище.

Бърни не отговори.

— Ще ти плащам по четирийсет долара на седмица — каза Алекс, докато Бърни подаваше на един клиент торба грозде.

— Ще трябва да си помисля — каза продавачът. — Но дори да се съглася, пак ще имаш проблем.

— Какъв? — попита Алекс.

— Не какъв, а кой. Има двама души, които ще трябва да се съгласят с плана ти.

— Кои? — поинтересува се Алекс. — Защото няма да кажа на майка си, докато не се съгласиш.

— Нямам предвид майка ти.

— А кого тогава?

— Човекът, който притежава тази сергия и повечето други на пазара. Ще трябва да убедиш господин Улф, че си добре с парите, защото само той може да ти даде разрешително.

— Къде да намеря този господин Улф?

— Офисът му е на Оушън Паркуей 3049. Започва работа всяка сутрин в шест и никога не си тръгва преди осем вечерта. И трябва да те предупредя, Алекс, той е гаден кучи син.

— Ще се видим утре по същото време — каза Алекс, преди да си тръгне. — Тогава вече сергията ти ще е моя.

Димитрий намигна на Алекс, когато той нахълта и се присъедини към него на масата в кухнята. Разговаряха за всичко освен за онова, което наистина занимаваше мислите му, докато Алекс очакваше с нетърпение майка му да тръгне на работа.

— Почти нищо не яде — каза Елена.

— Не съм много гладен, мамо.

— Довечера ще работиш ли? — попита тя.

За момент Алекс си помисли, че са го хванали, но после се сети какво има предвид тя.

— Да, имам да пиша есе за Бащите основатели. В момента учим за Хамилтън и Джеферсън и как са написали Конституцията.

— Звучи интересно. Ако оставиш есето на масата в кухнята, ще го прочета, когато се прибера — каза Елена и си облече палтото.

— Майка ти изобщо не е глупава — каза Димитрий, когато чу външната врата да се затваря. — Ако разбере, че се интересуваш повече от Рокфелер и Форд, отколкото от Хамилтън и Джеферсън, може сериозно да загазиш.

— Тогава по-добре да не разбира.

Докато вървеше по Оушън Паркуей, Алекс отново прехвърли наум онова, което щеше да каже на г-н Улф, като в същото време се опитваше да познае какви въпроси ще му бъдат зададени. Беше облякъл новия си костюм и се надяваше, че изглежда като човек, който може да си позволи осемдесет долара седмично. Беше толкова потънал в мисли, че мина покрай номер 3049 и се наложи да се връща. Когато стигна до вратата на офиса, пое дълбоко дъх и влезе. Озова се пред строго облечена жена на средна възраст, седнала зад бюро. Тя не успя да скрие изненадата си, когато видя младия мъж.

— Искам да се видя с господин Улф — каза Алекс, преди тя да успее да отвори уста.

— Имате ли записана среща?

— Не, но той ще поиска да ме види.

— Как се казвате?

— Алекс Карпенко.

— Ще видя дали е тук. — Тя стана от бюрото и влезе в съседната стая.

— Разбира се, че е тук — промърмори Алекс. — Иначе щеше да кажеш, че го няма. — Закрачи напред-назад като тигър в клетка, докато чакаше връщането й.

Накрая вратата се отвори и рецепционистката се появи отново.

— Може да ви отдели десет минути, господин Карпенко — каза тя. Беше първият човек, който се обръща към него с «господин Карпенко». Добър знак ли беше това? — Но не повече — твърдо добави тя и се дръпна, за да му направи път.

Алекс оправи вратовръзката си и влезе енергично в кабинета на г-н Улф с надеждата, че изглежда по-възрастен от годините си. Наемодателят вдигна глава над претрупаното си с какво ли не бюро. Беше с маслиненозелен костюм с жилетка и кафява риза. Няколко тънки кичура коса бяха сресани в опит да скрият плешивината му, а гънките под брадичката подсказваха, че рядко напуска офиса си, освен за да се храни.

— Какво мога да направя за теб, момче? — попита той, без да вади наполовина изпушената пура от устата си.

— Искам да поема сергията на Бърни Кауфман след като лицензът му изтече.

— А откъде ще намериш толкова пари? — попита Улф. — Сергиите ми не са евтини.

— Партньорът ми ще осигурява парите, стига да се разберем за цената.

— Цената вече е определена — каза Улф. — Така че единственият въпрос е дали можеш да си я позволиш.

— За какъв срок е лицензът? — попита Алекс в опит да си върне инициативата.

— За пет години. И договорът трябва да се подпише от пълнолетен.

— Двеста и петдесет долара месечно, предплатено — каза Алекс. — И се споразумяваме.

— Триста и двайсет на месец, момче. — Пурата продължаваше да подскача в устата на Улф. — И само когато видя парите.

Алекс знаеше, че не може да си го позволи и трябва да си тръгне, но като безразсъден комарджия все още вярваше, че някак ще намери парите, и затова кимна. Улф извади пурата от устата си, отвори едно чекмедже в бюрото, извади договор и го връчи на Алекс.

— Прочети го внимателно преди да подписваш, момче, защото никой отракан адвокат засега не е успял да го оспори и ще видиш, че всички клаузи за неустойки са в моя полза.

Пурата се върна в устата му. Улф дръпна силно и пусна облак дим.

— И гледай да дойдеш утре рано сутринта с парите. Не искам да закъсняваш за училище.

Ако бяха в гангстерски филм, Джеймс Кагни щеше да напълни Улф с олово и да заграби империята му. Но в реалния свят Алекс се изсули от офиса и бавно тръгна към къщи, като се чудеше откъде ще намери пари за втория месец, ако не успее да направи достатъчно голяма печалба…

Димитрий му даде 320 долара за първия наем, но Алекс все още се нуждаеше от благословията на майка си, а и много добре си даваше сметка, че напоследък не полага достатъчно усилия в училище и претупва нещата през последните няколко месеца, макар че продължаваше да е сред първите шестима в класа. Повечето следобеди обаче минаваха в учене на занаята при Бърни, а всеки уикенд се опитваше да спечели достатъчно пари с Иван, за да връзва двата края. Затова не се изненада, когато след две седмици директорът поиска да го види в събота сутринта по личен въпрос.

В десет без една Алекс стоеше пред кабинета му, след като вече беше ходил до пазара с майка си и бе работил един час на сергията, преди Бърни да го смени в осем. Почука на вратата и зачака отговор.

— Още ли се надяваш да влезеш в университета, Карпенко? — попита го директорът направо.

На Алекс му идеше да отговори: «Не, възнамерявам да изградя търговска империя, на която да завиди и «Сиърс», така че нямам време за университети», но вместо това каза само: «Да, сър». Беше обещал на майка си, че ще положи повече усилия в училище и ще изкара оценките, които са му нужни за влизане в университета.

— В такъв случай ще трябва да посветиш много повече време на училищните занятия — каза директорът. — Защото резултатите ти напоследък далеч не са впечатляващи и едва ли е нужно да ти напомням, че кандидатстудентският изпит е след по-малко от половин година, а изпитващите няма да се интересуват от цената на килограм ябълки.

— Ще работя по-старателно — каза Алекс.

Директорът не изглеждаше особено убеден, но кимна, за да му покаже, че е свободен.

— Благодаря, сър — каза Алекс.

Излезе от кабинета и не спря да тича, докато не стигна Площада на играчите. Разбра, че е закъснял с няколко минути, когато видя Иван да крачи напред-назад и да си поглежда часовника. Дванайсет кандидати вече бяха насядали зад дъските и нетърпеливо чакаха да направят първия си ход.

— Какво е извинението ти този път? — попита Иван.

Всеки път, когато корабът стигаше в Ленинград, Димитрий отиваше направо в пристанищната кръчма, където се навърташе Коля повечето вечери.

След като се засичаха с поглед, Димитрий излизаше и отиваше на Московската гара. Купуваше си билет за местен влак и отиваше в чакалнята между коловози 16 и 17. Когато Коля пристигаше, той вече седеше в ъгъла, далеч от прозореца и любопитни очи. Малко хора се задържаха в чакалнята за повече от няколко минути, освен някоя и друга проститутка, която рано или късно биваше изхвърляна.

Коля и Димитрий ограничаваха срещите си до петнайсет минути, за да не би някой бдителен портиер или по-лошо, офицер от КГБ, бил той по служба или не, да ги забележи и да стане подозрителен. Правилата бяха установени на първата среща. Двамата приготвяха въпросите си предварително, а понякога и някои от отговорите. Този път Димитрий знаеше, че Коля много ще иска да научи как се справят сестра му и племенникът му в Новия свят.

Веднага щом дойде, Коля седна до Димитрий и отвори вестника си. Никога не се ръкуваха, не бъбреха празни приказки и си спестяваха любезностите.

— Елена още работи в пицария «Марио» — каза Димитрий. — Вече я повишиха на три пъти и сега е заместник-управител. Дори Марио започва да се изнервя. Единственият й проблем е, че смята, че напълнява. Като че ли изобщо не се е безпокояла за това, докато е работила в офицерския клуб.

— Има ли мъже в живота й?

— Доколкото знам не, ако не броим Алекс.

— Алекс ли?

— Александър. Настоява да го наричат Алекс. Звучало по` американски.

— Как се справя той в училище?

— Достатъчно добре, но не толкова, колкото би могъл. Вече му предложиха да продължи наесен в Нюйоркския университет със специалност икономика. Но ако можеше да избира, щеше да пропусне колежа и да започне веднага да работи. Гледа на себе си като на следващия Нелсън Рокфелер.

— Рокфелер?

— Американски магнат. Има дори сграда на негово име — каза Димитрий.

Коля се усмихна и обърна страница на вестника си.

— Доколкото познавам Елена, тя иска момчето да влезе в университет и после да си намери прилична според нея работа.

— Изобщо не се съмнявай в това — каза Димитрий. — Но той е твърдо решен да стане милионер. Дори ме нави да инвестирам триста и двайсет долара в последното му начинание.

— Знае ли защо можеш да си го позволиш?

— Не, казах му просто, че нямам за какво да си харча парите, докато съм в морето.

— Въпрос на време е да разбере. Но трябва да призная, че и аз самият бих инвестирал в момчето, стига да имах пари — каза Коля. — Наследил е самоувереността на баща си и здравия разум на майка си. Който и да е онзи Рокфелер, по-добре да внимава.

Димитрий се разсмя.

— Ще те държа в течение какво е станало с инвестицията ми.

— Очаквам го с нетърпение — отвърна Коля. — Много поздрави и на двамата.

— Разбира се. Искаш ли да предам още нещо на приятелите ми?

— Да. Изглежда, че аз ще съм следващият профсъюзен председател на пристанищните работници и ще тръгна по стъпките на Константин, макар и не с толкова големи крачки.

— Той би се гордял с теб.

— Засега не. Още има много проблеми за преодоляване, включително Поляков, който има свой кандидат за поста. Платен партиен член, който ще му бъде на пряко подчинение.

— Значи е успял да запази работата си, въпреки че е бил на пристанището, когато Елена и Алекс са избягали?

— Успя да обърне цялата случка в своя полза — обясни Коля. — Каза на коменданта, че не е отишъл на финала за купата, защото получил сигнал, че някой може да се опита да избяга.

— Тогава защо не е арестувал и двамата?

— Каза, че бил сам, когато десетина души го изненадали, и че ако не бил той, на онзи кораб щяло да има много повече дисиденти.

— И са му повярвали?

— Явно. Чувам обаче, че е малко вероятно да види повишение в близко бъдеще.

— Опита ли се да припише нещо на теб?

— Не, няма как да го направи. Аз бях на стадиона за второто полувреме на мача. Повече от хиляда колеги можеха да потвърдят, че са ме видели.

— Слава богу.

— Не съвсем — каза Коля. — Поляков продължава да се съмнява, което е още една причина да е твърдо решен да ми попречи да оглавя профсъюза.

— И кой спечели?

— Кой какво да е спечелил?

— Купата за финала. Алекс непрекъснато ме моли да разбера.

— Бихме Москва с два на един, въпреки че съдията беше офицер от КГБ.

Димитрий се разсмя.

— Имаш ли да ми кажеш още нещо? — попита той, тъй като времето им вече изтичаше.

— Да. — Коля отново разлисти вестника. — На Александър сигурно ще му е интересно да научи, че старият му приятел от училище Владимир беше избран в комитета на университетската комсомолска организация. Нищо чудно при следващата ни среща да бъде председател.

— И още нещо — каза Димитрий. — Елена иска да знае дали би дошъл при нас в Ню Йорк, ако успея да ти уредя виза.

— Благодари й от сърце, но Поляков ще направи всичко по силите си никога да не получа виза. Опитай да обясниш на скъпата ми сестра, че все още имам важна работа за вършене тук. — Той сгъна вестника — знак, че няма какво повече да каже. В същия момент на 17-и коловоз със скърцане на спирачки спря влак.

Димитрий стана от мястото си, смеси се с пътниците на перона и тръгна по дългия път обратно към кораба, като от време на време завиваше в някоя странична уличка, за да се увери, че никой не го следи. Безпокоеше се за Коля и рисковете, които беше готов да поеме заради отвращението си към комунистическия режим. За разлика от повечето други контакти на Димитрий, Коля нито веднъж не беше поискал пари от него. Някои хора просто не можеха да бъдат купени.

14.

Саша

Кеймбридж

След като прочете есето си и направи една-две поправки, Саша си погледна часовника, бързо навлече дългата си бяла роба, изтича долу и прекоси двора. После се втурна по друго стълбище и спря на третия етаж точно когато часовникът започна да удря десет.

Не можеше да закъснее и с една минута за д-р Стрийтър, който започваше занятията си точно когато големият часовник започваше да бие и ги завършваше един час по-късно. Саша си пое дъх, почука на вратата и влезе при последния звън. Другите двама студенти вече седяха пред камината и се гощаваха с препечени питки.

— Добро утро, доктор Стрийтър — каза Саша и му подаде есето си.

— Добро утро, Карпенко — отвърна Стрийтър на руски. — Пропусна питките, но пък идването ти навреме не е от най-силните ти черти. Все пак мога да ти предложа чаша чай.

— Благодаря, сър.

Стрийтър наля четвърта чаша и започна:

— Днес искам да разгледаме отношенията между Ленин и Сталин. Ленин не само че изобщо не е уважавал Сталин, но и открито го е презирал. Приел е обаче, че ако иска революцията да успее, ще му трябват пари, за да се увери, че политическите му противници са премахнати по един или друг начин. И тогава на сцената се появява младият грузинец, който с готовност се захваща да изпълни и двете задачи. Ограбвал е банки и убивал, без да се замисли, всеки, който му се изпречи на пътя, включително и случайните свидетели.

Саша си водеше бележки, докато д-р Стрийтър продължаваше изложението си. Много бързо си беше дал сметка, че почти не познава миналото на родината си и че учителите му в Ленинград бяха повтаряли като папагали думи от учебници, скалъпени от КГБ в техния безсрамен опит да пренапишат историята.

— Интересуват ме само доказани факти и надеждни свидетелства, които да ги подкрепят — каза Стрийтър. — А не чистата пропаганда, повтаряна безкрайно, докато доверчивите не я приемат за истина. Ето един пример. Сталин успява да убеди цялата нация, че през 1941 година е бил в Москва и е ръководел военните действия, докато германската армия е била само на трийсет километра от града. Много по-вероятно е обаче да е избягал в Куйбишев и да се е върнал в столицата след като германците били принудени да отстъпят. Защо казвам «много по-вероятно»? Защото не разполагам с неопровержимо доказателство, а за един историк вероятността от деветдесет процента не би трябвало да е достатъчна.

Саша много харесваше провежданите два пъти в седмицата занятия и никога не ги пропускаше, макар че Бен Коен се опитваше да го убеди, че има и живот извън университета. Бен неотдавна беше влязъл в Съюза на студентите в Кеймбридж и започваше да проявява интерес към политиката и след много увещавания Саша се беше съгласил да присъства на следващия им дебат с негово участие. Той рядко излизаше извън стените на Тринити, освен ако не отиваше да прекара известно време с Чарли в Нюнам. Но пък, от друга страна, още на първото им занимание д-р Стрийтър ясно беше дал да се разбере, че очаква и тримата му питомци да завършат с отличие и че няма да приеме нищо по-малко от това. Докато други се отличаваха на игрищата, Стрийтър смяташе, че неговият дълг е да развива умовете на студентите си, а не мускулите им. Саша обаче реши, че едно отскачане до Студентския съюз няма да навреди на никого.

Часът мина толкова бързо, че когато часовникът удари единайсет, Саша затвори с неохота бележника си и започна да си събира нещата. Канеше се да излезе, когато Стрийтър го спря.

— Би ли ми отделил една минута, Карпенко?

— Разбира се, сър.

— Питах се имаш ли някакви планове за довечера?

— Смятах да отида до Студентския съюз.

— Тази камара няма да се сражава за кралицата и страната.

— Да, сър. И вие ли ще бъдете там?

— Не, приключих с войните — каза Стрийтър, без да предложи повече обяснения. — Но когато ти се отвори свободна вечер, можеш да минеш след вечеря за партия шах, където царете, цариците и офицерите не биват затваряни, екзекутирани или убивани, а просто се местят по дъската и от време на време се премахват от нея. — Саша се усмихна. — Но трябва да те предупредя, Карпенко, че имам скрит мотив. Аз съм преподавателят, отговарящ за отбора по шах на университета, и искам да видя дали си достатъчно добър, за да участваш в срещата с Оксфорд.

— Преспа ли вече с нея?

— Бен, ти си най-грубият индивид, когото съм срещал.

— Говориш така, защото живееш като монах. А сега отговори на въпроса. Спа ли вече с нея?

— Не, не съм. Честно казано, дори не съм сигурен какви са чувствата й към мен.

— Саша, как може да си толкова умен и тъп едновременно? Чарли те обожава и ти сигурно си единственият, който не го осъзнава.

— Но все пак няма да е толкова лесно, защото Нюнам не позволява на студентките си да канят мъже след шест в стаите си, а дори преди този час и двата крака на госта трябва постоянно да са стъпили на пода, доколкото си спомням правилника им.

— Може и да се изненадаш, Саша, но хората правят секс и преди шест вечерта, при това дори когато краката им са стъпили на пода. — Саша още не изглеждаше убеден. — Но не това е причината да искам да се видим. Уговорката за дебата довечера остава, нали?

— Тази камара няма да се сражава за кралицата и страната — каза Саша. — Да, макар че това е абсолютно нелепа идея, която ще бъде направена на пух и прах.

— Не съм толкова сигурен в това. Има ужасно много болшевики, които с радост биха подкрепили идеята кралицата да живее в общинско жилище. Друга е причината да те питам дали ще дойдеш. Искам да те запозная с най-новата си приятелка.

— Преспа ли вече с нея? — ухили се Саша.

— Не, но скоро и това ще стане, защото знам, че изгаря по мен.

— Бен — с отвращение рече Саша, — английският е езикът на Кийтс, Шели и Шекспир, ако случайно не си го забелязал.

— Личи си, че не си чел Харолд Робинс.

— Не съм — въздъхна раздразнено Саша. — Но все пак ще дойда, дори единствената причина да е да се запозная с горката дама, която изгаряла по теб, както елегантно се изрази.

— Всъщност тя е и доста умна.

— Не може да е чак толкова умна, Бен. Помисли си.

— И е единствената жена в комитета на Съюза — каза Бен, без да обръща внимание на язвителната забележка.

— Значи изобщо не си от нейната класа.

— Няма класи, когато ги вкараш в леглото.

— Бен, като кон с капаци си.

— Защо не поканиш и Чарли и после да вечеряме заедно?

— Добре, убеди ме. А сега се махай. Имам занятия след един час и трябва да прегледам есето си.

— Аз още не съм написал моето.

— Не знаех, че писането е изискване за изучаващите местна икономика.

Това беше първото посещение на Саша в Студентския съюз, но веднага след като влязоха в залата за дебати стана ясно, че Бен вече е станал неразделна част от нея. Той намери две свободни места отпред и веднага се включи в оживеното бъбрене на онези около тях. Възцари се тишина едва когато тримата ръководители на Съюза влязоха и седнаха на столове с високи облегалки на подиума.

— Онзи в средата е Кери — прошепна Бен. — В момента е президент на Съюза. Един ден аз ще седна на този стол.

Саша се усмихна, а Кери стана и обяви:

— Ще помоля вицепрезидентът да прочете протокола от миналото събрание.

Докато Крис Смит четеше протокола, Саша огледа претъпканата зала и галерията, където студентите се бяха навели над парапета в очакване на началото на дебата.

Когато вицепрезидентът приключи и си седна на мястото, Кери се изправи отново.

— Дами и господа, сега каня почитаемия мистър Антъни Уеджуд Бен, депутат от Парламента, да представи тезата, че тази камара не следва да се сражава за кралицата и страната.

Мистър Бен се изправи от мястото си сред силни ентусиазирани възгласи. За Саша беше ясно, че депутатът се ползва с подкрепата на повечето присъстващи студенти.

— За мен е чест да бъда поканен да представя тази теза — започна Бен. — Не на последно място защото всички знаем, че Великобритания не е демокрация. Как някой може да твърди друго, когато държавният ни глава не е избираем? Как можем да смятаме, че всички мъже и жени са равни пред закона, когато горната камара се доминира от седемстотин наследствени лордове, повечето от които не са работили нито един ден в живота си и чийто единствен принос е да гласуват всеки път, когато наследственото им право е застрашено? И същите тези хора решават дали трябва да воюваме с онези, които смятат за свои врагове.

Речта на Бен често беше прекъсвана от ентусиазирани викове «Браво!» и «Позор!» и макар че не беше съгласен с нито една негова дума, Саша не можеше да отрече, че мистър Бен беше грабнал вниманието на всички присъстващи. Когато си седна на мястото, залата се изпълни с още по-силни викове и дюдюкане.

Адмирал сър Хю Мънроу от депутатите консерватори стана да изложи противната теза. Галантният джентълмен посочи, че ако Великобритания не се е била сражавала за краля и страната през Втората световна война, сега на трона в двореца в Бъкингам би седял Хитлер, а не Елизабет II. Думите му бяха посрещнати с одобрителни викове на онази част от аудиторията, която беше мълчала по време на речта на мистър Бен. След като адмиралът си седна, двамата им поддръжници взеха думата със същата страст, но на Саша все още му се струваше, че тезата на Бен ще победи.

Той изслуша внимателно и четирите речи, все още изумен, че подобни противоположни мнения могат да се изразяват така открито и без страх от репресии. В Ленинград вече половината студенти щяха да са арестувани и поне двама от говорещите щяха да са в затвора или може би направо застреляни.

Президентът отново се изправи и покани членовете на Съюза да говорят от местата си преди да се пристъпи към гласуване.

— Само по две минути на изказване — твърдо обяви той.

Един след друг студенти ставаха и заявяваха, че никога не биха се сражавали за кралицата и страната, докато други твърдяха, че предпочитат да умрат на бойното поле, отколкото да приемат чуждо владичество. След речта на някой си Тарик Али, бивш президент на Съюза на студентите в Оксфорд, Саша реши, че вече не може да се сдържи. Без да се замисля, той скочи на крака, щом президентът попита за други изказвания, и се смая, когато мистър Кери го посочи.

Саша вече съжаляваше за решението си и бавно излезе напред. Присъстващите се смълчаха неуверено, тъй като не бяха сигурни коя страна ще подкрепи. Той стисна здраво краищата на катедрата, за да спре треперенето на ръцете си.

— Дами и господа — почти шепнешком започна той. — Аз съм Саша Карпенко. Роден съм в Ленинград, където прекарах първите шестнайсет години от живота си, докато комунистите не убиха баща ми. — За първи път в залата се възцари гробна тишина и всички погледи се заковаха в него. — Неговото престъпление — продължи той — беше желанието му да организира профсъюз, така че колегите му докери да се радват на същите права, които вие във Великобритания приемате като нещо естествено. Това е една от привилегиите на демокрацията. Както ни напомня Уинстън Чърчил, демокрацията е най-лошата форма на управление, като се изключат всички останали. Отказвам да се извинявам заради това, че не съм роден в тази страна, но съм благодарен, че избягах от тиранията на комунизма и мога да присъствам на подобен дебат, който никога не би могъл да се проведе в Русия. Защото ако се проведе, мистър Уеджуд Бен ще бъде застрелян, а мистър Тарик Али ще бъде пратен в лагерите в Сибир.

Чуха се викове: «Браво!» и «Добра идея!», последвани от смях. Саша изчака всички да млъкнат отново, преди да продължи.

— Може и да се смеете, но ако бяхте в Съветския съюз, всички, които се изказаха в подкрепа на тезата, щяха да бъдат арестувани и всеки студент, присъствал на дебата, щеше да бъде изключен от университета и пратен да работи на доковете. Знам го, защото точно това се случи с мен.

Саша изобщо не осъзнаваше какъв ефект имат думите му върху събралите се студенти.

— С майка ми успяхме да избягаме от онази тоталитарна държава и изкарахме късмет да се озовем в Англия, където ни приеха добре като бегълци. Но трябва да ви кажа, че още утре бих се върнал в Съветския съюз да се сражавам срещу онзи деспотичен режим и съм готов да умра, ако смятам, че има и най-малък шанс комунистите да бъдат прогонени и заменени с демократична държава, в която всеки мой сънародник ще има право на глас.

Последвалите викове дадоха на Саша възможност да си събере мислите. Продължи едва когато беше съчинил цялото изречение.

— Беше ми забавно да обсъждам тази теза без страх, а после да гласувам и да седна с приятелите си на бара. Но ако бях казал всичко това в моята страна, щях да се озова не в бар, а зад решетките, и щях да прекарам много години, ако не и целия си живот, в трудов лагер. Призовавам ви да отхвърлите предложението, защото подкрепянето му ще бъде от полза единствено на онези деспоти по света, които смятат диктатурата за по-добра система от демокрацията, стига те да са на върха й. Нека от тази зала изпратим посланието, че бихме предпочели да умрем в защита на страната си и нейните ценности, отколкото да живеем в тирания.

Докато Саша се връщаше на мястото си, цялата зала се изправи на крака. Той се развълнува, когато видя, че мистър Уеджуд Бен и мистър Али също стават и се присъединяват към овациите. Когато всички най-сетне се успокоиха, президентът отново взе думата и прикани присъстващите да гласуват.

След двайсет минути вицепрезидентът се изправи и обяви, че предложението е отхвърлено с 312 срещу 297 гласа. Саша изведнъж се оказа заобиколен от тълпа студенти, които го поздравяваха и искаха да му стиснат ръката, докато Бен седеше отзад и се къпеше в триумфа му. Един член на комитета се наведе и прошепна в ухото му:

— Президентът пита дали ти и приятелят ти бихте имали нещо против да се отбиете при него на питие.

— И още как — каза Бен и тутакси поведе Саша по едно широко стълбище към стаята на комитета.

Първият човек, който дойде да го поздрави, беше мистър Уеджуд Бен.

— Великолепно представяне — каза той. — Искрено се надявам да се замислите за кариера в политиката. Определено имате какво да предложите.

— Но може би няма да седя от вашата страна в камарата, сър — отвърна Саша.

— В такъв случай ще гледам на вас като на достоен опонент, сър.

Саша тъкмо се канеше да отговори, когато към тях се присъедини млада дама, която също искаше да изкаже поздравленията си.

— Това е Фиона — каза Бен. — Единствената жена в Студентския съюз.

Саша беше впечатлен не само от постижението й, но и от сияйната й прелест, която не се нуждаеше от никакво представяне.

— Изненадана съм, че не сме се срещали досега, Саша — каза тя, докосвайки ръката му.

— Той рядко зарязва книгите си, за да обърне внимание на нас, простосмъртните — каза Бен, който не забеляза, че Саша не може да откъсне поглед от нея.

— Надявам се, че ще успея да те убедя да се включиш в УКК.

— УКК ли? — не разбра Саша.

— Университетският клуб на консерваторите — преведе Бен. — Именно Фиона ме накара да вляза в него.

— Чух, че речта ти в Съюза е била приета доста добре — каза Стрийтър и премести топа, за да предпази царицата си.

— Британците са наистина цивилизовани хора — каза Саша, докато изучаваше дъската. — Позволяват на всеки да изрази мнението си, колкото и нелепо или неинформирано да е то. Сигурен съм, че няма да се изненадате, сър, че в училището в Ленинград нямахме клуб за дебатиране.

— Диктаторите не се интересуват особено от мнението на другите. Дори херцогът на Уелингтън като премиер останал изненадан на първото заседание на кабинета си, когато открил, че колегите му не са склонни просто да изпълняват заповедите му, а искат да обсъждат алтернативи. Минало известно време преди Железния херцог да започне да приема, че министрите му могат да имат и свое мнение.

Саша се разсмя и премести офицера си.

— Но имай предвид, Саша, че колкото и да са цивилизовани британците, не бива да приемаш, че само защото си умен, те ще те приемат като един от тях. Мнозина се отнасят с подозрение към първокласните умове, докато други съдят не по думите ти, а по акцента, с който ги изговаряш. А някои ще се настроят срещу теб веднага щом чуят името ти. Ако обаче решиш да останеш в Тринити след завършването си, ще се сблъскаш с подобни предразсъдъци само ако направиш глупостта да излезеш извън тези зали.

На Саша и през ум не му беше минавало, че може да остане в Тринити и да преподава на следващото поколение студенти. Само преди няколко дни министър от кабинета го беше подканил да си помисли за политическа кариера, а днес наставникът му му казваше, че следва да остане в Кеймбридж. Премести една пешка.

— Ти си роден талант и съм сигурен, че колежът ще иска да те задържи. — Стрийтър отново премести топа си. — Но предполагам, че може да ни смяташ за доста скучна компания и си мислиш, че има далеч по-вълнуващ свят, който чака да бъде завладян.

— Поласкан съм, че изобщо се замисляте за бъдещето ми — отвърна Саша, докато посягаше към царицата си.

— Така или иначе, моля те да ме държиш в течение какви са плановете ти — каза Стрийтър.

— В момента имам само един план, сър. Шах и мат.

Телефонът на бюрото на д-р Стрийтър започна да звъни, но той не му обърна внимание.

— Решението за разделяне на Берлин на четири сектора след Втората световна война беше просто политически компромис. — Телефонът спря да звъни. — И когато хората, живеещи в частта, което от 1949 година насам се нарича Източна Германия, започнаха да бягат масово на запад, реакцията на правителството беше да се паникьоса и да построи висока три и половина метра преграда, която стана известна като Берлинската стена. Това бетонно чудовище с бодлива тел отгоре е дълго повече от трийсет километра и единствената му цел е да попречи на гражданите на Източна Германия да избягат.

Телефонът отново започна да звъни.

— Повече от сто души са намерили смъртта си в опит да се прехвърлят през онази стена. Като паметник на достойнствата на комунизма тя се оказа катастрофа за имиджа на режима.

Телефонът замлъкна.

— Надявам се в рамките на моя живот и определено на твоя — продължи Стрийтър — да я видим съборена и Германия отново обединена като една страна. Това е единственият начин да се гарантира траен мир в Европа.

На вратата силно се почука. Стрийтър въздъхна, с неохота стана и бавно прекоси стаята. Вече беше подготвил първото си изречение за неканения гост. Отвори вратата и се озова срещу старшия портиер, зачервен и очевидно смутен.

— Пъркинс, намирам се по средата на занятия и освен ако колежът не се е подпалил или не предстои нашествие на марсианци, ще бъда много задължен, ако…

— По-лошо от марсианци е, сър. Много по-лошо.

— И би ли ми казал какво по-лошо от марсианци може да има, Пъркинс?

— Деветима души от Оксфорд дебнат в портиерната с намерението да започнат битка.

— С кого?

— С вас, сър, както и с членовете на кеймбриджкия отбор по шах.

— Типично, да се появят в неправилния ден — каза Стрийтър. Върна се при бюрото и отвори дневника си. — Мътните да го вземат!

Саша никога досега не беше чувал старшия наставник да ругае и определено не го беше виждал изгубил дар слово.

— Мътните да го вземат — повтори Стрийтър. — Извинявам се, господа — каза той и затвори дневника, — но ще се наложи да приключим занятията по-рано. Дължа ви — той си погледна часовника — деветнайсет минути. Есетата ви за тази седмица ще бъдат върху ролята на Конрад Аденауер като първи канцлер на Западна Германия след Втората световна война. Препоръчвам ви да прочетете А. Дж. П. Тейлър и Ричард Хискокс, чиито мнения по темата се различават. Лично аз смятам, че и двамата не са напълно прави, но това не бива да ви влияе. — Той тръгна към изхода и добави, сякаш се сеща в последния момент: — Карпенко, като член на отбора по шахмат те съветвам да ме последваш.

Портиерът забърза по стъпалата със скорост, която би развил единствено при изключително спешни случаи, следван от старшия наставник и Саша. Когато влезе в портиерната, Стрийтър беше посрещнат с топла усмивка от противника си Гарет Дженкинс, един уелсец, на когото така и не беше научил името, и от осем студенти от Оксфорд, които полагаха сериозни усилия да не се хилят.

— Ужасно съжалявам, Гарет — каза Стрийтър. — Мислех си, че срещата е следващата седмица.

— Мисля, че ще откриеш, че е насрочена за днес следобед в четири — отвърна Дженкинс и му подаде потвърдителното писмо с характерния подпис на старшия наставник в долната част на страницата.

— Стари приятелю, би ли ми дал около час, за да събера отбора?

— Боя се, че не, Едуард. Срещата е насрочена за четири следобед, което означава, че трябва да започне — той си погледна часовника — след шестнайсет минути. В противен случай резултатът ще бъде записан като осем на нула за нас.

Отборът на Оксфорд вече ликуваше.

— Но аз не мога да събера целия отбор за шестнайсет минути. Моля те, Гарет, прояви разбиране.

— Можеш ли да си представиш каква би била реакцията, ако Монтгомъри беше помолил Ромел: стари приятелю, може ли да отложим битката при Ел Аламейн за един час, защото съм си записал погрешно датата и хората ми не са готови?

— Това не е Ел Аламейн — възрази Стрийтър.

— За теб очевидно не е — отвърна Дженкинс.

— Но аз разполагам само с един човек от отбора си — почти отчаяно каза Стрийтър.

— Тогава той ще трябва да се изправи срещу осмина — рече Дженкинс и след кратка пауза добави: — Едновременно.

— Но… — запротестира Стрийтър.

— Нямам нищо против — каза Саша.

— Ще е забавно — каза Дженкинс. — Не толкова Ел Аламейн, колкото атаката на Леката бригада[9].

Стрийтър с неохота поведе оксфордския отбор през двора към преподавателската зала, където двама прислужници бързо нареждаха шахматни дъски на трапезната маса. Стрийтър непрекъснато поглеждаше ту часовника си, ту вратата с надежда, че ще се появи поне един член на отбора му, но видя единствено тълпа студенти, стичащи се да гледат предстоящия разгром.

Осмината играчи от Оксфорд заеха местата си, готови за битка. Саша стоеше сам подобно на Хораций на моста[10], докато Стрийтър и Дженкинс в качеството си на рефери се настаниха в противоположните краища на масата.

Часовникът на стената удари четири.

— Време е — обяви Дженкинс. — Нека мачът започне.

Първият играч от Оксфорд премести пешката пред царицата си две позиции напред. В отговор Саша премести пешката пред царя си с една позиция точно когато капитанът на кеймбриджкия отбор нахълта в залата.

— Съжалявам, сър — задъхано каза той. — Мислех си, че мачът е следващата седмица.

— Mea culpa[11] — отвърна Стрийтър. — Срещата току-що започна, така че би ли поел втората дъска?

— Боя се, че е невъзможно — каза Дженкинс. — Нашият човек вече направи първия си ход, така че срещата вече е започнала. Следователно капитанът ви вече не може да се включи.

Стрийтър щеше да възрази, но си помисли, че ще чуе за втори път да се споменава името на фелдмаршал Монтгомъри.

Вторият играч от Оксфорд направи първия си ход. Саша отговори незабавно. В залата продължаваха да се стичат студенти, докато минаваше на третата дъска. През следващите няколко минути се появиха още двама от отбора на Кеймбридж, но и на тях не им оставаше друго освен да гледат сблъсъка отстрани.

Саша победи първия си противник за двайсет минути, за което беше възнаграден с топли аплодисменти. Следващият тъмносин цар падна единайсет минути по-късно. Междувременно целият отбор на Кеймбридж вече се беше събрал, но залата беше толкова претъпкана, че им се наложи да гледат мача от балкона горе.

Третият и четвъртият от Оксфорд оказаха малко по-продължителна съпротива срещу уменията на Саша, но все пак паднаха в рамките на един час; в залата вече не можеше да се хвърли и игла на пода, а балконът едва ли не се огъваше под тежестта на студенти, имаше дори и неколцина преподаватели.

Следващите трима оксфордски играчи забавиха Саша още половин час, но накрая и те се предадоха. На бойното поле остана само една дъска. «Търпение — помисли си Саша, припомняйки си съвета на баща си. — Рано или късно той ще направи грешка.» Така и стана след двайсет минути, когато Саша жертва топ и капитанът на Оксфорд остави пролука, заради която щеше да съжалява седем минути по-късно.

— Шах и мат — обяви Саша.

Капитанът на оксфордския отбор стана от мястото си, стисна ръката на Саша и се поклони дълбоко.

— Ти си достоен — каза той и думите му бяха посрещнати със спонтанни аплодисменти.

— Мисля, че резултатът е наистина осем на нула — каза Стрийтър, след като ръкоплясканията утихнаха. — И трябва да те предупредя, Гарет, че младият Карпенко е новобранец и ще се погрижа да си запиша правилната дата, когато дойде време да ви посетим догодина.

Саша се чудеше дали някога ще свикне жена да плаща питиетата.

— Замислял ли си се за кандидатура за комитета на Съюза? — попита Фиона, докато му подаваше бирата.

Саша отпи глътка, което му даде време да обмисли отговора си.

— Какъв е смисълът? — отвърна накрая. — Дори не мога да реша коя партия подкрепям, така че кой би гласувал за мен?

— Много повече хора, отколкото си представяш — каза Бен и отпи дълга глътка. — След онази вдъхновяваща реч в дебата за кралицата и страната и след разпердушинването на целия оксфордски отбор по шах ще гласуват за теб дори ако се кандидатираш като руски сепаратист.

— А ти ще се кандидатираш ли, Бен? — попита Саша.

— И още как. Фиона пък ще участва в надпреварата за вицепрезидент.

— Е, имаш поне два сигурни гласа от най-върлите ти почитатели — рече Саша.

— Благодаря — отвърна Фиона. — Има обаче много мъже, включително в моята партия, които още са на мнение, че мястото на жената е в кухнята.

— Трябва да се засрамят — отбеляза Бен и вдигна чашата си.

— Да не споменавам онези от лейбъристката партия, които смятат, че се позиционирам по-вдясно и от Атила.

Бен остави празната си чаша на масата.

— Още по една?

— Не, благодаря — каза Саша. — Трябва да съм свеж, ако искам да обясня на доктор Стрийтър защо смятам, че не е прав, че руснаците са най-привикнали към живота в тоталитарен режим, та бил той и царски.

— Тъпотия — каза Бен. — Аз не бих се осмелил да противореча на наставника си.

— Той изобщо ще те познае ли, ако се явиш на занятията му? — попита Саша.

Бен пренебрегна коментара му.

— Ами ти, Фиона? Ще ми правиш ли компания за още по едно?

— Колкото и да ми се иска, Бен, аз също трябва да си лягам. Не искам да заспя утре по време на лекцията на Тортс.

— С удоволствие бих се присъединил към теб — каза Бен, — но току-що зърнах група либерали, които трябва да поухажвам, ако искам да имам някакъв шанс да вляза в комитета.

— Не забравяй да споменеш добра дума и за мен — отвърна Фиона. — И не забравяй също, че ще бъдеш дисквалифициран от изборите, ако ги черпиш непосредствено преди тях.

— Бен е прав, между другото — каза тя на Саша, след като двамата излязоха от бара на Съюза и тръгнаха по каменната пътека към Кингс Парейд.

— За какво?

— Че трябва да се кандидатираш за комитета. Може и да не те изберат първия път, но ще заявиш присъствието си.

— За какво?

— За по-висш пост.

— Не мисля. Оставям това на теб.

— Поне го обмисли. Защото решиш ли коя партия подкрепяш, можеш да станеш дори президент на Съюза.

— Не се ли стремеше ти към този пост?

— Да. Но тъй като всеки семестър се избира нов президент, защо да не бъдем и двамата?

— Изобщо не съм се замислял да се кандидатирам в комитета — каза Саша. — Още по-малко да ставам президент.

— Значи е време да се замислиш. Ще ме изпратиш ли до колежа?

— Разбира се.

— Толкова възхитително старомоден си — закачливо каза Фиона и го хвана за ръката.

Саша отново се изненада, че жената прави първата крачка. Пешката пред царицата излиза една позиция напред.

Докато вървяха хванати за ръце към колежа на Фиона, Саша нямаше как да не си помисли за Чарли. Знаеше, че тя не се интересува особено от Съюза и по-конкретно от Фиона.

— Ще успееш ли да намериш обратния път, Саша? — попита Фиона, когато стигнаха входа на Нюнам. И преди той да успее да отговори, добави: — Какво ще кажеш да се качим в стаята ми за едно питие?

— Но как бих могъл да мина през портиерната? — отвърна Саша в опит да се измъкне.

Фиона се разсмя.

— Ела с мен. — Тя отново хвана ръката му и го отведе до задната част на сградата. — Виждаш ли пожарната стълба? Прозорецът на третия етаж е на моята стая. Когато видиш да светва, качи се. — И без да каже нито дума повече, го остави да стои като втрещен.

Саша се опита да се овладее. Мислеше да си тръгне обратно за Тринити, когато прозорецът на третия етаж светна. Фиона отвори и се усмихна надолу към своя наивен Ромео.

Саша се покатери по стълбата до третия етаж. Влезе през прозореца и видя, че Фиона стои на леглото и си разкопчава блузата. Тя пристъпи към него, смъкна сакото му и започна да целува врата му, лицето, устните. Когато се дръпна, Саша видя, че вече се е освободила от блузата.

— Мислех си, че с Бен сте двойка — каза Саша.

— Изгодно ми е да си мисли така — каза Фиона, докато го придърпваше към леглото. — Бен ми е интересен само дотолкова, доколкото може да осигури гласовете на евреите.

Саша тутакси я спря и я отблъсна.

— Какво толкова казах?

— Ако не знаеш, Фиона, не бих могъл да ти го обясня. — Той вдигна сакото си от пода и тръгна към прозореца. Погледна назад и трябваше да признае, че дори да не можеше да скрие гнева си, Фиона наистина е красавица. Едва след като се спусна по пожарната стълба и вървеше обратно към Тринити, той реши, че в крайна сметка ще се кандидатира за комитета на Съюза.

15.

Алекс

Нюйоркски университет

Когато парите свършиха, Алекс не беше сигурен към кого да се обърне за помощ.

На повечето първокурсници им трябваха няколко седмици, докато свикнат с графика на университета, но Алекс не разполагаше с това време. Сергията на Бърни, както все още я възприемаха местните, едва излизаше на нулата. Макар че Алекс беше намерил начини да ореже разходите, Улф си искаше своите 320 долара на месец — при това предварително според договора, както му напомняше най-редовно. Алекс обаче нямаше 320 долара и ако не му дадеше парите в понеделник сутринта, нямаше да има сергия. Към кого ли можеше да се обърне за краткосрочен заем?

Седеше в дъното на аудиторията и си драскаше в бележника. Студентите около него си мислеха, че си води записки по лекцията, но мислите му всъщност бяха заети с това как да задържи сергията. На закуска беше уверил Елена, че оценките му винаги са достатъчно добри, за да го поставят в горната половина на класацията, но знаеше, че не може да сподели с нея другите си грижи.

— Можеше ли крахът на Уолстрийт да се избегне и трябваше ли финансовите експерти да предвидят много по-рано сигналите, или те просто…

Алекс погледна бележките си и записаните възможности — мама, Димитрий, Иван. Обмисли ги една по една. Майка му знаеше само половината от историята, при това по-добрата. Никога не се беше срещала с г-н Улф и бе виждала Иван само от разстояние, когато двамата с Алекс обядваха в «Марио». Съмнителна фигура, която не й харесва, беше казвала неведнъж тя на сина си.

Напоследък Алекс беше започнал да се пита дали не е права. Елена смяташе, че Иван работи на пазара, макар че никога не го беше виждала там. Тя често даваше да се разбере, че се надява синът й да не стане в крайна сметка продавач, а юрист или счетоводител с комфортен офис в Манхатън, който всяка вечер се прибира у дома при жена си и трите си деца и живее в Горен Ийст Сайд, а не в Бруклин.

«Продължавай да си мечтаеш», би й казал Алекс, но знаеше, че тя никога няма да приеме, че той е един от онези улични търговци, които, щом сложат костюм, се превръщат в предприемачи. Зачерта името й.

Димитрий? Той се беше показал като човек, който дава, а не взема. Човек, чиято щедрост и доверие сякаш не знаеха граници. Именно благодарение на него Алекс и майка му имаха покрив над главата и пак той бе осигурил първия заем за сергията, който Алекс още не му беше върнал. Още по-лошото бе, че отново беше отплавал и се очакваше да се върне чак след десет дни.

Алекс още си мислеше, че Димитрий крие някаква тайна. Но може би майка му беше права и той бе просто добър човек. Зачеркна с неохота името му и така в списъка остана само един.

Иван. Отношенията им ставаха все по-сложни. Партньорът му често избухваше, ако Алекс закъснееше дори с една минута за шахматните срещи, и напоследък той започна да подозира, че не получава целия си дял от печалбите през уикендите. Иван винаги криеше какво записва в бележника, а докато се правеха страничните облози, очите на Алекс винаги бяха вързани.

През изминалата година Алекс беше научил съвсем малко неща за Иван. Не знаеше какво работи, освен че има някакъв малък бизнес с внос и износ. Въпреки това Иван се очертаваше като единствената му перспектива да спази уговорката си с г-н Улф.

Алекс бавно огради името и реши, че както е в шаха, нападението е най-добрата защита. Щеше да повдигне въпроса за заема през обедната им почивка в събота.

— За уикенда искам да напишете есе на тема дали първите сто дни на Рузвелт като президент са били повратната точка… — говореше лекторът.

Това не беше нещото, което Алекс беше планирал за уикенда.

— Нека се опитам да разбера проблема ти — каза Иван на руски, докато поставяха пред него голяма пица. — В момента си наел сергия…

— Имам петгодишен лиценз.

— … за триста и двайсет долара месечно и правиш съвсем малка печалба.

— Недостатъчна, за да покрия наема за следващия месец.

— Но смяташ, че проблемът ще се реши, ако ти се даде достатъчно време?

— Особено ако успея да взема втора сергия.

— Макар че не можеш да си позволиш да плащаш за онази, която вече имаш?

— Така е, но съм сигурен, че ако с теб станем партньори…

— Забрави — прекъсна го Иван. — Ако искаш да наемеш втора сергия, само ще удвоиш загубите си.

Алекс наведе глава и заби поглед в недокоснатата си пица.

— Обаче — каза Иван, след като взе втория резен, — ако става въпрос просто за временно парично затруднение, може и да съм в състояние да ти помогна.

— Готов съм на всичко.

— Миналата седмица трябваше да уволня един от куриерите ми и търся надежден заместник.

— Но това означава, че ще трябва да отпадна от университета. Направя ли го, майка ми ще се отрече от мен.

— Може пък да вземеш най-доброто от двете страни — каза Иван. — Защото ще ми трябваш само два или три пъти седмично, при това само за около два часа.

— Но тогава няма начин да изкарам достатъчно пари, за да покрия…

— Стига винаги да си на разположение, ще ти плащам по сто долара седмично, което означава почти сто долара отгоре в края на месеца.

— А какво ще очакваш от мен в замяна?

— Нищо прекалено трудно. Не забравяй, че и аз като теб съм имигрант — каза Иван. — Може и да не съм слязъл от последния пристигнал кораб, но не съм тук от много време. Успях обаче да развия малък бизнес с внос и износ, който върви доста добре, и винаги търся добри и надеждни служители.

— Не искам да имам нищо общо с наркотици — твърдо каза Алекс. Това беше най-сигурният начин да се озове обратно в Съветския съюз.

— Аз също — каза Иван. — Макар да признавам, че бизнесът не е точно кашер[12], както биха го нарекли евреите, така че може би ще е най-добре да не знаеш много.

— За крадени стоки ли става въпрос?

— Не точно, но от време на време няколко картона цигари могат да паднат от каросерията на камиона на излизане от пристанището, или някой кашон уиски да остане неотбелязан в манифеста след разтоварването му от кораба.

— Но аз не бих искал…

— И не би го очаквал. Това не е онази страна на бизнеса, която те касае. Трябва ми единствено куриер, който да доставя съобщения на работниците на терен. Задачата едва ли ще е много трудна за младеж с твоя интелект.

— Но как това би ми докарвало по сто долара седмично?

— Ти знаеш и двата езика, а повечето ми куриери говорят само руски — каза Иван. Извади пачка стодоларови банкноти от задния си джоб, отдели четири и ги подаде на Алекс, с което спря по-нататъшните му въпроси.

Елена гледаше зад тезгяха как парите преминават от едните ръце в другите. Никой не плащаше подобни суми за нещо законно. Подозренията й се засилиха още повече и от факта, че Алекс не беше докоснал любимата си пица.

Отначало Иван не беше прекалено взискателен. Оставяше впечатлението, че изпробва новия си служител и иска от него да доставя невинни съобщения до различни контакти в града. Алекс рядко получаваше нещо повече от изсумтяване от сънародниците си, а когато все пак казваха нещо, то беше винаги на руски. Иван обаче обясни, че всички те са имигранти като него, избягали от тиранията на КГБ, и нямат доверие на никого. Алекс не можеше да се преструва, че харесва хората, с които си има работа, но мразеше КГБ повече и от тях; още по-важното беше, че Иван винаги плащаше навреме. Повечето спечелени пари на следващата сутрин се озоваваха у г-н Улф, който сякаш беше единственият, който правеше печалба.

Алекс си тръгваше от университета към четири следобед и се появяваше на пазара навреме, за да смени Бърни в пет. Рядко затваряше преди седем, след което отиваше в «Марио» и вечеряше с майка си. Винаги носеше една-две книги под мишница, за да изглежда прилежно учещ студент, който току-що се връща от лекции. Въпреки това нямаше нищо против да признае на Елена, че курсовете по икономика му харесват много повече, отколкото беше очаквал.

По време на вечерята прочиташе по някоя глава от Гълбрайт или Смит, а когато се прибираше у дома, си правеше подробни бележки, преди да си легне. Всеки йезуит би одобрил този режим, но не и онова, което Алекс се опитваше да постигне.

Когато започна втората си година в Нюйоркския университет, Алекс държеше три сергии. Плодове и зеленчуци, бижута (продавани на три пъти по-висока цена от себестойността им) и дрехи, купувани от Ади, която заделяше всичко, което не изглеждаше втора ръка, за да се появи на следващата сутрин на сергията на Алекс на двойна цена. Той прекарваше всяка събота вечер с Ади, като понякога преспиваше при нея, което невинаги беше добре, тъй като трябваше да е на борсата в четири сутринта, за да е сигурен, че ще зареди с най-доброто. Отидеше ли в пет, трябваше да се задоволява с остатъците.

В края на втората си година в университета беше изплатил изцяло дълга си към Димитрий и беше купил на майка си кожух за нюйоркските зими — истински удар за шейсет долара от магазин за дрехи втора употреба. Вече дори мислеше дали да не купи на старо микробус, за да зарежда по-бързо и да пести време, но реши да го направи след като се дипломира.

Макар че работеше по шестнайсет часа на ден, Алекс се радваше на живот, за какъвто никой от колегите му не можеше и да помисли. Но реалният бонус беше, че трите му сергии вече носеха достатъчно голяма печалба, за да може да наеме и четвърта (стъклени изделия с врязана украса, последният вик на модата).

Всичко вървеше по план, докато не го арестуваха.

16.

Саша

Кеймбридж

— Кога според теб ще научим резултатите? — попита Саша.

— Гласуването приключи в шест, така че в момента гласовете се преброяват — отвърна Бен. — Според мен резултатите ще излязат след половин час, ако не и по-рано.

— Но ние как ще разберем? — попита Саша, като се мъчеше да не показва колко е нервен.

— Напускащият поста си президент ще обяви имената на новото ръководство и на избраните в комитета, след което или ще празнуваме, или ще давим мъката си.

— Да се надяваме, че и двамата ще влезем в комитета.

— Ти със сигурност си вътре — каза Бен. — А аз се надявам да се добера до четвъртото място.

— Ако успееш, как ще го отпразнуваш?

— Смятам да направя последен опит да търкулна Фиона в сламата. Ако тя стане вицепрезидент, трябва да си осигуря шанс за влизане.

Саша отпи от бирата си.

— А ти какво си планирал? — попита Бен.

— Така или иначе ще ида да се видя с Чарли и ще се опитам да се реванширам за всичкото време, което прекарах на това място.

— Тя самата стана доста заета, откакто влезе в театралния клуб — каза Бен. — Може би трябваше да станеш актьор, а не политик. Тогава би могъл да играеш Оберон, а тя — Титания.

— Завиждам на Оберон.

В помещението внезапно се възцари тишина — влезе досегашният президент на Съюза. Той спря в центъра, изкашля се и изчака вниманието на всички да се насочи към него.

— Резултатът от гласуването за ръководство за есенния семестър е следният. За президент със седемстотин и двайсет гласа е избран мистър Крис Смит от Пемброук Колидж.

Думите му бяха посрещнати с радостни викове и поддръжниците на Смит вдигнаха чаши. Кери изчака тишината да се възстанови.

— Ковчежник ще бъде мистър Р. С. Андрю от Кайъс, избран с шестстотин деветдесет и един гласа. — Членовете на лейбъристкия клуб се присъединиха към ликуването.

— И вицепрезидентът с четиристотин и единайсет гласа — продължи Кери пред смълчаната аудитория — е — той направи пауза — мис Фиона Хънтър от Нюнам Колидж.

Половината присъстващи скочиха на крака, докато другата половина си остана по местата.

— Тя ще е следващият президент — каза Бен.

Кейси обърна следващия лист.

— За членове на комитета са избрани мистър Саша Карпенко с осемстотин и единайсет гласа, мистър Норман Дейвис с петстотин четирийсет и два гласа, мистър Джулс Хъксли с петстотин и шестнайсет гласа и мистър Бен Коен с четиристотин четирийсет и един гласа.

— Честито — каза Бен и стисна ръката на Саша. — Само въпрос на време е да станеш президент. Но засега да идем да паднем в краката на новия ни вицепрезидент.

Саша с неохота го последва през залата към заобиколената от почитатели Фиона. Тя прегърна топло Бен, но когато видя Саша, му обърна гръб.

— Трябва да празнуваме — каза Бен. — Ще вечеряш ли с нас?

— Не, благодаря — отговори Саша. — Отивам да се видя с Чарли. Надявам се да ми даде втори шанс.

— Успех — каза Бен. — И поздравления за изкачването до върха на хлъзгавия стълб.

Саша бавно мина през препълнената зала, като му се наложи да спира няколко пъти, за да се ръкува с хора, които му честитяха, макар че вече си мислеше за Чарли и се надяваше, че тя ще иска да сподели триумфа му. Знаеше как му се иска да отпразнува случая. За последен път я беше видял на чай в стаята й преди малко повече от седмица. С ужас беше открил, че стаята на Чарли е на втория етаж, точно под тази на Фиона. Очевидно нещо я тормозеше — може би заради участието й в «Сън в лятна нощ», до чиято премиера оставаха само няколко дни и в която тя играеше ролята на Титания. Или може би защото той беше отделял прекалено много време на Съюза.

Премина в тръс, докато минаваше покрай Тринити, и продължи да тича чак до Нюнам, като заобиколи зад сградата.

Макар че завесите бяха спуснати, видя светлина в стаята на Чарли. Хвана се за долната пречка на пожарната стълба и бързо се покатери до втория етаж. Канеше се да почука на прозореца, когато забеляза пролука между завесите. Надникна през нея и видя, че Титания е в леглото с Оберон.

Пронизителният вой на сирена и мигащите сини светлини накараха колите по Фулам Роуд да отбият, за да направят път на линейката.

Елена беше изскочила от кухнята веднага щом чу как мистър Морети пада. Незабавно нареди на главния сервитьор да се обади за линейка, а самата тя коленичи до Морети и провери пулса му. Беше слаб, но той все още бе жив.

— Ще пристигнат всеки момент — каза Елена, като стискаше ръката му. Не беше сигурна дали може да я чуе, но после очите му се отвориха и той направи опит да се усмихне.

Сякаш бяха изтекли часове, преди да чуе очакваната сирена на линейката, макар че в действителност бяха минали едва седем минути.

След малко двама млади парамедици клекнаха до Морети. Докато единият проверяваше пулса му, другият сложи кислородна маска на лицето му. След това вдигнаха възрастния джентълмен с посивяло лице, сложиха го на носилка и го изнесоха от ресторанта, а разтревожените клиенти се дръпнаха, за да им направят път.

— Обади се на жена му, Джино — каза Елена, докато излизаше с тях на улицата, без да пуска ръката на мистър Морети. Качиха го в линейката и му сложиха колани. След секунди линейката се понесе с пълна скорост към болницата.

Елена се опита да запази спокойствие, като в същото време се молеше на бог, в чието съществуване вече не беше сигурна. Парамедикът в линейката изпълни рутинните действия, които бе правил безброй пъти — първо сложи маншет на дясната ръка на пациента и го включи към малък екран, на който се появиха малки върхове и падини. Изведнъж и без никакво предупреждение те се превърнаха в равна еднообразна пустиня. Парамедикът незабавно превключи в спешен режим и започна да удря гърдите на пациента на всеки няколко секунди, като от време на време спираше, за да погледне монитора. След няколко секунди, когато реакция така и не последва, се отказа.

— Изгубихме го — каза той и се облегна умърлушено назад; знаеше, че по-нататъшните опити за реанимация са безсмислени.

— Не! — извика Елена, която отказваше да приеме думите му. Още нещо, което бе изживявала неведнъж.

— Баща ли ви беше? — със съчувствие попита парамедикът, докато покриваше с чаршаф лицето на Морети.

— Не. Но направи за мен повече, отколкото би направил всеки баща за дъщеря си.

— Гледа ли Чарли в «Съня»? — попита Бен, когато седнаха на бара.

— Всичките осем представления — призна Саша. — Дори матинетата.

— Толкова ли е зле?

— Боя се, че да.

— И какво смяташ да правиш?

— Няма какво да правя, докато Оберон продължава любовните си изпълнения и на сцената, и извън нея. Като че ли съм обречен да играя ролята на Кросното[13].

— Мисля, че ще откриеш, че той вече е продължил към следващата си роля.

— Но аз ги видях да… — Саша млъкна насред изречението.

— Това е било преди критиците да обявят Рори за бъдеща звезда, докато Чарли бе спомената само мимоходом.

— Но тя е великолепна — каза Саша. — Не му отстъпва в нищо. Дори е по-добра, ако питаш мен.

— Жалко, че критиците не споделят мнението ти — каза Бен. — Но пък, от друга страна, те няма как да знаят, че е влюбена в друг.

— И друг ли има?

— Не, идиот такъв. Честно казано, понякога се чудя как такъв умен човек може да е толкова тъп. Всеки път когато видя Чарли, тя говори само за теб. Така че иди и я зарадвай. Като начало й кажи колко великолепна е в ролята на Титания.

— Не мисля, че ще го приеме добре от мен.

— Саша, за бога, събуди се, размърдай си задника и направи нещо по въпроса.

Минаха още двайсет и четири часа преди Саша да си размърда задника и да направи нещо по въпроса.

Откри, че му е трудно да се съсредоточи върху сутрешните занятия. Не обядва и пропусна следобедната лекция, преди най-сетне да послуша съвета на Бен и да тръгне към Нюнам.

Този път не се промъкна отзад и не се покатери скришом по пожарната стълба, а мина през портала. Каза името си на портиера и бавно се качи по стъпалата до втория етаж. На няколко пъти едва не си тръгна и може би щеше да го направи, ако не чуваше гласа на Бен да му повтаря отново и отново, че е жалък идиот. Поколеба се отново пред вратата на Чарли, накрая пое дълбоко дъх и почука.

Тъкмо се канеше да се откаже, когато вратата се отвори. За няколко мига двамата само се взираха един в друг.

— И ти ли, Бруте — най-сетне каза Чарли.

— Грешна пиеса — отвърна Саша. — Дойдох да ти кажа, че няма нищо по-красиво от теб в цяла Верона.

— Но това не ти попречи да се покатериш на друг балкон преди моя.

— Нима си ме видяла? — Саша се изчерви.

— И двата пъти. И любовният ми живот изобщо не се подобри, когато скочих от леглото и изтичах до прозореца, за да видя само, че си изчезнал.

Саша избухна в смях.

— Рори се измъкна почти със същата скорост като теб. Но влизай — каза тя и го хвана за ръката, — защото онова беше само генерална репетиция.

Когато след два часа Саша се върна в колежа, едва ли някой можеше да не забележи доволната усмивка на лицето му, освен може би портиерът.

— Има телефонно съобщение за вас, мистър Карпенко — каза той и му подаде листче.

Саша го разви, прочете единственото изречение и веднага попита кога са го търсили.

— Преди малко повече от час, сър. Потърсих ви в стаята ви, но ви нямаше и никой не знаеше къде сте, тъй като сте пропуснали следобедната лекция.

— Не, аз бях… Моля ви, ако някой попита, кажете, че се налага спешно да замина за Лондон и че ще отсъствам поне два дни.

— Разбира се, сър.

След час Саша слезе на перона на Кингс Крос. Когато влезе в малкия апартамент над ресторанта във Фулам, завари майка си по-разстроена, отколкото я беше виждал от смъртта на баща си насам. Беше си взела свободна вечер — нещо, което никога досега не бе правила.

Броят на опечалените, които се събраха на опелото в «Сейнт Мери» във Фулам беше свидетелство за популярността на мистър Морети, която далеч надхвърляше границите на местната общност. Трогващото слово на Саша накара мистър Килтър да отбележи:

— Както казват в Йоркшър, момко, ти го накара да се гордее.

След като церемонията свърши и ковчегът беше спуснат в земята, Саша придружи майка си до ресторанта, където се бяха събрали роднини, приятели и клиенти, за да изкажат съболезнованията си. Мнозина разказваха лични истории за добрината на покойния, но никоя не беше по-затрогваща от тази на Елена.

Когато и последният гост си тръгна, Елена изпрати скърбящата вдовица до дома й.

— Трябва да се върнеш на работа, Елена — каза мисис Морети, когато започна да се здрачава. — Салваторе би очаквал точно това.

Елена с неохота стана от стола си и прегърна за последен път възрастната дама, преди да си облече палтото. Канеше се да излезе, когато мисис Морети каза:

— Скъпа, ще бъдеш ли така добра да се отбиеш утре? Мисля, че трябва да обсъдим какво съм планирала за ресторанта.

На следващия ден Саша не се върна в Кеймбридж, а тръгна в обратната посока и пристигна в Оксфорд навреме, за да се присъедини към съотборниците си в Мъртън, които бяха проверили допълнително датата, часа и мястото.

Оксфордският отбор обаче беше излекувал раните си и ги очакваше. Когато Саша успя да разбере какво са намислили, вече беше късно и Кеймбридж изгуби мача с 4 1/2 на 3 1/2. На връщане към Фенс Саша обясни на д-р Стрийтър как Дженкинс ги е бил още преди да са направили първите си ходове.

— Какво е направил? — не разбра Стрийтър.

— Мистър Дженкинс наруши традицията най-добрият от техния отбор да играе срещу най-добрия от нашия. Той сложи най-слабия си срещу мен, очевидно готов да жертва една партия. Така най-силният им играч беше на нашата втора дъска и имаха предимство за останалите седем игри.

— Уелски кучи син — изруга Стрийтър.

— Не се безпокойте, сър. Догодина тактиката им няма да мине, защото ще се погрижа аз да ги причакам в засада.

— Добре. И още нещо, Саша. Възнамерявам догодина да те направя капитан, така че това ще е последният ти шанс за отмъщение. Подозирам обаче, че това няма да е най-голямото предизвикателство срещу теб, ако все още възнамеряваш да се кандидатираш за президент на Съюза и да спечелиш.

— Понякога се чудя дали не мога да направя и двете — каза Саша. — Чарли никога не казва нищо, но знам, че предпочита да се откажа от Съюза и да се съсредоточа върху работата си.

— Чух, че поради някаква причина се е отказала от театъра — отбеляза Стрийтър. Саша премълча. — Ако искаш да се кандидатираш за президент, кой според теб ще е най-сериозният ти противник?

— Фиона Хънтър, сегашният вицепрезидент.

— Ако е истинска дъщеря на баща си, ще е наистина страховит опонент.

— Познавате ли сър Макс Хънтър?

— По-точно ще бъде познавах го. Бяхме по едно и също време в Кебъл. Никога не съм го харесвал. Винаги търсеше изгодата. Създаден за политик.

— Но стигна до кабинета.

— Няма да е за дълго — каза Стрийтър. — Толкова много хора е прегазил по пътя си нагоре, че когато най-сетне изпадне в немилост, никой няма да му се притече на помощ при падането му към дъното. Мога само да повторя: ако Фиона е дъщеря на баща си, отваряй си очите на четири, защото в сравнение с нея Гарет Дженкинс ще изглежда като истински джентълмен.

— Не мога да повярвам, че е чак толкова лоша — отвърна Саша.

— Мляко или захар, скъпа?

— Само мляко, благодаря — каза Елена.

— Исках да се видим, защото миналата седмица неочаквано се обади счетоводителят ми — каза мисис Морета. — Получил за ресторанта оферта, която му се струва добра. Повече от добра, ако си спомням точните му думи.

Елена остави чашата си и я заслуша внимателно.

— Така че се съгласих да се срещна с евентуалния купувач, който ме убеди, че е твой голям почитател. Каза ми, че би искал да те задържи на сегашното ти място и няма нищо против да продължиш да живееш в апартамента над ресторанта.

Елена не можеше да скрие облекчението си. Не беше признала дори на Саша, че се тревожи какво ще стане с ресторанта, след като мистър Морети вече го нямаше, за да се грижи за голямото си семейство.

— Мога ли да попитам за името на новия собственик? — каза тя с надеждата, че може да се окаже познат клиент или може би някой, с когото е работила в миналото.

Мисис Морети си сложи очилата, взе наскоро подписаното съглашение и провери името на долния ред.

— Някой си мистър Морис Тремлет — каза тя и пусна още една бучка захар в чая си. — Стори ми се много приятен млад човек.

Чаят на Елена изстина.

Морис Тремлет влезе в кухнята и извика през шума и суетнята:

— Коя от вас е Елена Карпенко?

Елена остави ножа и излезе иззад дългия метален плот. Тремлет я изгледа продължително.

— Искам незабавно да напуснете заведението. Повтарям, незабавно. И имате двайсет и четири часа да изнесете вещите си от апартамента ми.

— Това не е честно — каза Бети, свали гумените си ръкавици и застана до приятелката си.

— Така ли? — отвърна Тремлет. — Тогава вие също сте уволнена. И ако още някой иска да се присъедини към тях, да заповяда. — Някои от кухненските работници пристъпиха нервно от крак на крак, но никой не се обади. — Добре, въпросът е решен. Но ви предупреждавам: ако някой спомене нещо за тях двете — той посочи Елена и Бети, сякаш бяха престъпници, — по-добре започнете да си търсите друга работа. — И без да каже нито дума повече, се обърна и излезе.

Елена свали престилката си, излезе от кухнята и се качи в апартамента, без да каже нито дума на никого. Първото, което направи след като затвори вратата, беше да намери номера на портиерната в Тринити. За втори път щеше да наруши златното си правило никога да не притеснява Саша по време на семестър. Реши обаче, че случаят безусловно е спешен. Вдигна телефона и тъкмо се канеше да набере, когато чу от слушалката продължително бръмчене. Линията беше прекъсната.

Твърдо почукване по вратата накара д-р Стрийтър да млъкне насред изречението.

— Или колежът се е подпалил — каза той, — или отново сме объркали датата за мача срещу Оксфорд.

Тримата студенти прилежно се разсмяха, а наставникът им стана от мястото си до камината, прекоси бавно стаята и отвори вратата. Озова се пред строго гледащ мъж и униформен полицай, които стояха в коридора.

— Извинявам се за прекъсването, професор Стрийтър — каза младият мъж със сив костюм и вратовръзка от колеж, който се стори познат на старшия наставник, който бе поласкан от повишението. — Аз съм детектив сержант Уоруик — каза той и се легитимира. — Мистър Саша Карпенко при вас ли е?

— Да. Мога ли да попитам защо искате да го видите?

Уоруик игнорира въпроса му и мина покрай старшия наставник, следван от полицая. Нямаше нужда да пита кой от тримата студенти е Карпенко, защото Саша веднага се изправи.

— Трябва да ви задам няколко въпроса, мистър Карпенко — каза Уоруик. — Предвид обстоятелствата ще бъде по-удобно да дойдете в мен в участъка.

— Какви обстоятелства? — остро попита Стрийтър.

— Нямам право да разкривам, сър — отвърна Уоруик, а полицаят хвана здраво Саша за ръката и го поведе към изхода.

Стрийтър остави озадачените си студенти и последва Саша и двамата полицаи в коридора, надолу по стълбите, през двора и на улицата. Неколцина студенти погледнаха с любопитство, докато Саша се качваше на задната седалка на чакащата полицейска кола, която незабавно потегли.

Трета част

17.

Алекс

Бруклин

Алекс беше оставен сам в малка сумрачна стаичка под гола електрическа крушка, която едва осветяваше масата, на която седеше. Столовете от двете страни на масата бяха единствените други мебели в помещението. Стената пред него беше заета от голямо огледало и той се запита колко ли хора стоят от другата страна и го наблюдават.

Мозъкът му заработи трескаво. Защо го бяха арестували? В какво го обвиняваха? Какъв закон беше нарушил? Не можеше да повярва, че полицията би проявила интерес към дребните суми, които изкарваше от играенето на шах през уикендите, и макар че вече държеше четири сергии и си докарваше сравнително добра печалба, това със сигурност не беше достатъчно, за да привлече вниманието и на най-дребния данъчен инспектор. И нямаше как да знаят за стоте долара седмично от Иван, защото плащанията винаги ставаха на ръка. Не можеше и да е нещо свързано с университета, тъй като те си имаха собствена охрана, а и деканът неотдавна му беше подхвърлил, че трябва да кандидатства за място в бизнес училището на Харвард. Макар да бе поласкан от идеята, Алекс предпочиташе да бъде учебникарски пример, а не студент.

Мислите му бяха прекъснати, когато вратата внезапно се отвори и в стаичката влязоха двама добре облечени мъже. Алекс ги позна моментално, но не каза нищо. Те седнаха срещу него. Алекс не беше забравил първата им среща и се запита кой от тях ще поеме ролята на доброто ченге. Поне нямаше как да е по-зле от Съветския съюз, където ченгето беше само едно — лошото. Зачака някой от тях да заговори.

— Аз съм Мат Хамънд — каза по-възрастният, — а това е колегата ми Рос Травис. Вероятно си спомняте, че се видяхме преди известно време в дома ви.

— Когато твърдяхте, че сте от Бреговата охрана — каза Алекс по-спокойно, отколкото се чувстваше.

— От ЦРУ сме — каза Хамънд и извади значка. — И се надявахме, че ще можете да ни помогнете с една задача, по която работим в момента.

Задача, а не разследване, помисли си Алекс. Във филмите при подобни ситуации първите думи на престъпниците не бяха ли «Искам да говоря с адвоката си»? Но той не беше престъпник и затова премълча. Следващото изречение на Хамънд го свари абсолютно неподготвен.

— Надяваме се, че ще пожелаете да работите с нас, господин Карпенко. — Алекс отново си помисли за първата им среща. — През последните шест месеца — продължи Хамънд — двама наши агенти ви наблюдават денонощно как работите като куриер за човек, известен като Иван Доноков, когото следим от известно време.

— Но Иван ме увери, че не се занимава с наркотици — каза Алекс.

— И това е самата истина — потвърди Хамънд.

— С какво тогава? — попита Алекс, напрежението му растеше.

— Доноков е старши служител на КГБ и ръководи мрежа от агенти в цялата страна.

Последва дълго мълчание. Накрая Алекс каза:

— Но той мрази комунистите повече и от мен.

— Знаел е, че искате да чуете точно това.

— Но ние се запознахме на партия шах…

— Това, че Доноков седеше сам пред дъската, когато за първи път отидохте на Площада на играчите, изобщо не беше случайност — каза Травис.

— Но откъде би могъл да знае, че…

— Смятаме, че е научил от майор Поляков, след като вие и майка ви сте избягали от Ленинград.

— Но той не знаеше, че мога да играя шах, а и… — Алекс млъкна насред изречението.

— Вероятно приятелят ви Владимир му е подал тази информация — каза Хамънд.

Отново последва дълго мълчание.

— Ама че глупак съм бил — промълви Алекс.

— Ако трябва да сме честни, Доноков е стара пушка и се занимава с това от много време, а и след като сте му станали длъжник, вие сте били склонен да повярвате на всяка негова дума.

— В Ленинград ли ще ме върнете?

— Не, това е последното място, на което бихме искали да сте — каза Хамънд.

— Тогава какво очаквате от мен?

— Като начало нищо прекалено ангажиращо. В края на краищата не искаме приятелят ви Доноков да научава, че сме го взели на прицел. Продължавайте да доставяте съобщенията му и от време на време някой от агентите ми ще се свързва дискретно с вас. Просто му казвайте какво е съобщението и след това продължавайте да си вършите работата както обикновено.

— Но Иван не е глупак. Няма да му отнеме много време да се усети и тогава ще ме захвърли като горещ картоф.

— Или по-лошо — каза Хамънд. — Защото искам да сме наясно, че животът ви ще бъде изложен на опасност, ако Доноков открие, че работите с ЦРУ.

— Но от друга страна — добави Травис, — с ваша помощ бихме могли да разбием организацията и да приберем Доноков и бандата му на топло за много дълго време.

— Какво ви кара да мислите, че изобщо ще се замисля да поема подобен риск?

— Това, че Иван Доноков е онзи, който е наредил смъртта на баща ви.

— Не, тук грешите — каза Алекс. — Мога да докажа, че е бил Поляков.

— Поляков е обикновена пешка на дъската на КГБ. Доноков е онзи, който мести фигурите.

За момент Алекс изгуби дар слово, после промълви едва ли не на себе си:

— Това обяснява защо винаги е така добре осведомен. — Мина известно време, преди да попита: — Как успяхте да го разкриете?

— Имаме наш агент в Ленинград, който мрази КГБ повече и от вас.

Тази вечер Алекс се прибра по-късно. Вече имаше още една тайна, която не можеше да сподели с майка си и дори с Димитрий. Възможно ли беше Димитрий също да работи за Доноков? В края на краищата именно той му беше подхвърлил да отскочи до Площада на играчите. Алекс знаеше със сигурност едно — не можеше да рискува да го попита.

Опита се да продължи да работи за Иван, сякаш не се е случило нищо, но разбира се, не беше така и той бе сигурен, че е само въпрос на време да бъде разкрит.

Бяха минали около две седмици от срещата му с двамата агенти на ЦРУ, когато се състоя първият контакт. Алекс стоеше на перона на Куинсбъро Плаза в очакване на метрото за Лексингтън авеню, когато някакъв глас зад него произнесе:

— Не се обръщай.

Алекс се подчини на простата команда, макар че целият се тресеше.

— Какво е днешното съобщение? — прошепна гласът след няколко секунди.

— В четвъртък на док седем ще пристигне пратка от Одеса. Погрижете се да я вземете.

Човекът зад него изчезна, без да каже нито дума. Алекс предаде съобщението на Доноков както всеки друг път.

През следващите няколко седмици агенти се появяваха в метрото, на автобусни спирки, а веднъж и докато пресичаше на оживено кръстовище. Алекс винаги предаваше съобщението на Иван за деня, след което агентите се изпаряваха като утринна мъгла.

Алекс можеше само да се пита колко ли време ще мине преди Иван да разбере, че куриерът му работи за двама господари. Трябваше обаче да признае, пък било то и само на себе си, че му харесва предизвикателството да се опитва да убеди човека на КГБ, че няма представа какъв е всъщност. В същото време не забравяше, че Иван е отличен шахматист, а неговата царица е оголена.

Нямаше как да го пропусне. Всъщност Алекс се разтревожи колко много се набива на очи, застанал на перона на метрото, с елегантен тъмносив костюм, бяла риза и синя вратовръзка. Направо миришеше на ЦРУ.

Може би беше просто съвпадение. Никога не вярвай в съвпадения, беше го предупредил Хамънд. Мъжът се усмихна на Алекс — нещо, което никой друг агент не беше правил досега и което само засили подозренията му. Може би грешеше и това беше просто някой, който се е припознал.

Алекс се отдалечи, но мъжът го последва по перона. Първата му грешка. Ако беше агент на ЦРУ, щеше да предположи, че е забелязан, и да изчезне. Алекс погледна надолу и забеляза втората му грешка. Макар че бяха старателно излъскани, обувките му бяха без връзки, а хората от ЦРУ изобщо не одобряваха такива. Абсолютно тривиална грешка.

Алекс чу грохота на приближаващия влак и реши да опита трика влизаш/излизаш, за да се отърве от опашката си. Когато влакът се появи от тунела, той пристъпи към ръба на перона и зачака. Изведнъж усети две силни ръце върху гърба си и с едно мощно бутане беше запратен към релсите.

Нямаше начин да се спре да не падне пред влака. Единственото, което мина през ума му в този момент, беше как ще умре — доста неприятна смърт. Не забеляза младия чернокож, който се беше втурнал към него и го подхвана в последния възможен момент, сякаш се опитваше да улови запратена към вратата топка.

Младият агент на ЦРУ остави Алекс проснат на перона и се втурна да преследва нападателя. Още един скок — и повали мъжа по средата на стълбите. Миг по-късно втори агент го прикова на земята и го закопча. Нападателят се обърна и погледна към Алекс, който се надигаше от перона. Въпреки шума и глъчката от отварянето на вратите и излизащия поток хора Алекс ясно разчете устните му, които оформиха думите: «Мъртъв си».

18.

Саша

Кеймбридж

Саша седеше сам в малка зле осветена подземна стаичка от онези, за които беше чел в романите на Хари Клифтън. Идеше му да обърне страницата и да види какво предстои да се случи.

Вратата се отвори. Детектив сержант Уоруик и някаква жена с униформа влязоха в стаята и заеха местата от другата страна на масата.

— Трябва да ви задам няколко въпроса — каза Уоруик и включи магнетофона си. — Срещу вас е повдигнато сериозно обвинение, но искам да чуя вашата версия на историята, преди да реша как да постъпя.

Саша си спомняше много добре от романите на Хари Клифтън, че адвокатът Дерек Матюс, чиито клиенти много добре познаваха това положение, винаги ги инструктираше да не казват нито дума, преди да е пристигнал. Саша обаче не беше престъпник и нямаше какво да крие. Зачака нетърпеливо да разбере какво е това «сериозно обвинение», като си даваше сметка, че с премълчаването на тази ключова информация детективът се опитва да го накара да се чувства нервен и несигурен. И определено успяваше.

— Мис Фиона Хънтър — започна най-сетне Уоруик — е заявила, че в четвъртък, шестнайсети ноември — миналия четвъртък, — към десет вечерта вие сте се покатерили по пожарната стълба на сградата на Нюнам Колидж, влезли сте в стаята й на третия етаж и сте откраднали папка с поверителни материали. — Детективът погледна Саша право в очите. — Какво имате да кажете по въпроса?

— Какво е имало в папката? — попита Саша.

— Мис Хънтър твърди, че има доказателства, че сте влезли в страната нелегално, след като сте избягали от затвора и сте убили полицай.

— Наистина избягах от най-големия затвор на света — каза Саша. — Не съм убивал офицера от КГБ, но ми се иска да го бях направил.

— Това може и да е вярно, мистър Карпенко, но тъй като мис Хънтър отправи такова сериозно обвинение, ние сме длъжни да го разследваме. Да започнем с това къде сте били в четвъртък вечерта около десет часа?

Саша много добре знаеше къде е бил в четвъртък вечерта. След дебата в Съюза беше изпратил Чарли до Нюнам и след като тя влезе през главния вход на колежа и се прибра в стаята си, той бе заобиколил отзад и се беше качил по пожарната стълба до втория етаж, за да прекара нощта с нея.

Беше се събудил малко преди пет на следващата сутрин и след като се любиха отново, се беше облякъл, бе слязъл по стълбата и се беше върнал в Тринити. Прибра се в стаята си малко преди шест и прекара следващите два часа в работа върху есето, което се нуждаеше от още една редакция преди сутрешните занятия.

Единственият проблем с желязното алиби на Саша беше, че ако на Чарли й се наложеше да потвърди историята, според правилника на Нюнам Колидж тя щеше да бъде автоматично изключена временно и пратена у дома до края на семестъра, което означаваше, че няма да може да се яви на изпитите си, докато не бъде направено пълно разследване, което със сигурност щеше да установи, че е нарушила правилата. Особено като се имаше предвид, че Фиона с радост щеше да разкаже какво е видяла, ако другата й лъжа не успееше.

— Миналия четвъртък вечерта — каза Саша — участвах в дебат в Съюза и след като изпратих мистър Антъни Барбър до Юнивърсити Армс, където беше отседнал, се върнах в колежа си малко преди единайсет. На сутринта слязох да закуся към осем.

— Значи сред отпечатъците, които намерихме по пожарната стълба на Нюнам Колидж, няма да открием ваши? — попита Уоруик и повдигна вежда.

На Саша изведнъж му се прииска да беше последвал златното правило на Дерек Матюс и да мълчи. Сви устни и заяви:

— Нямам какво повече да кажа, докато не говоря с адвокат.

Уоруик затвори папката.

— В такъв случай, мистър Карпенко, ще поискам пръстовите ви отпечатъци, преди да си тръгнете. Ще се явите в този участък със или без адвоката си утре сутринта в девет.

Саша се изненада, когато Уоруик изключи магнетофона и добави:

— Това би трябвало ви даде достатъчно време да разрешите проблема.

Следващата изненада дойде, когато Саша излезе от стаята за разпити и видя д-р Стрийтър, който го чакаше на тясната дървена пейка в коридора.

— Не казвай нищо, докато не се качим в колата ми — каза той и поведе питомника си от участъка и през улицата към мястото, където беше паркирано старото му волво. След като се качиха и Саша затвори вратата, той продължи: — А сега ми кажи какво става и не ми спестявай неприятните подробности.

Саша почти беше стигнал до края на историята, когато стигнаха паркинга на Тринити.

— Очевидно детектив сержантът не вярва и на една дума от историята на мис Хънтър, иначе нямаше да те освободи. Подозирам, че мис Хънтър те е засякла да се качваш в спалнята на мис Дейнджърфийлд и е видяла възможност да ликвидира шансовете ти да станеш президент на Съюза — каза Стрийтър, докато се качваха по стъпалата към кабинета му.

— Възможно ли е Фиона да е толкова безскрупулна? — изуми се Саша.

— Не мисли за нея като за Фиона, а като за дъщерята на сър Макс Хънтър, и тогава ще научиш отговора на този въпрос. Но не всичко е изгубено. Няма съмнение, че мис Дейнджърфийлд ще потвърди историята ти, което ще постави мис Хънтър в изключително глупава ситуация. — Перспективата очевидно се харесваше много на Стрийтър.

— Но аз вече излъгах Уоруик, за да защитя Чарли — каза Саша. — Защо му е да ми повярва, ако изведнъж променя показанията си?

— Ще се окаже достатъчно мъж, за да разбере защо си го направил — каза Стрийтър, докато отваряше вратата на кабинета.

— Но аз не искам Чарли да бъде временно изключена и да не може да се яви на изпитите си.

— Предполагам, че Фиона много добре си дава сметка за това, но ако не кажеш на Уоруик истината, ти ще си временно изключеният, което ще означава, че Фиона Хънтър ще е елиминирала единствения си противник за президентския пост. И дори след като се докаже, че си невинен, ще има такива, които ще сметнат, че няма дим без огън, особено ако обмисляш кариера в политиката.

— Но аз трябва да защитя Чарли.

— Каза, че си излязъл от стаята й в пет и половина, нали? — каза Стрийтър, без да обръща внимание на думите му. — И си се върнал направо в колежа? — Саша кимна. — Видя ли някой познат по пътя?

— Не. По това време сутринта не можеш да видиш много хора.

— Мистър Пъркинс не те ли забеляза как се вмъкваш в колежа?

— Боя се, че не. Беше заспал, от което останах доволен тогава.

— Наистина ли? — Телефонът на бюрото на Стрийтър започна да звъни. Той вдигна слушалката и се заслуша за няколко секунди, след което каза: — Пъркинс е. Казва, че трябва да поговори с теб.

Саша грабна телефона, сякаш беше спасително въже.

— Съжалявам, че ви безпокоя, мистър Карпенко. Майка ви току-що се обади и каза, че трябва спешно да говори с вас.

— Целият Съюз говори за това — каза Бен, докато сядаше на леглото в стаята на Саша.

— Разкажи, без да ми спестяваш подробностите.

— Арестували те сутринта по време на занятия, закопчали те, извлекли те от кабинета на доктор Стрийтър, хвърлили те на задната седалка на полицейска кола, откарали те в най-близкия участък, обвинили те във влизане с взлом в стая на студентка и кражба на конфиденциална папка и те оставили да гниеш в килията в очакване на съдебен процес.

— Значи килията трябва да е това — каза Саша и се огледа.

— Така излиза. Поради което трябва да идем право в Съюза и да ни видят как пием бира на бара, сякаш нямаш никакви грижи на този свят.

— Не мисля, че ще бъде възможно.

— Трябва да бъде, ако искаш да имаш някакъв шанс да станеш президент на Съюза.

— Съжалявам, но трябва да замина за Лондон — каза Саша. — Майка ми спешно има нужда от мен.

— Какво може да е по-спешно от събиране на доказателства, че си невинен по всякакви обвинения?

— Нямам представа какъв е проблемът, но когато майка ми за последен път използва думата «спешно», беше при смъртта на мистър Морети.

— Тогава поне ми позволи да кажа на Чарли какво е станало, за да изобличим Фиона и да изчистим името ти.

— Слушай внимателно, Бен. Изобщо няма да доближаваш Чарли, освен ако не искаш да разбереш колко близо е бил онзи офицер на КГБ до прерязване на гърлото.

Бен замръзна и мина известно време, преди да си върне дар слово.

— Просто гледай да се върнеш до утре в девет, защото не можеш да си позволиш да не се явиш при сержант Уоруик. Направиш ли го, ще бъдеш първият президент на Съюза, който е бил избран, докато е бил в ареста.

Когато чу почукването на вратата, Елена предположи, че е Саша. Вече съжаляваше, че го е потърсила през учебно време, за да му досажда с проблемите си. Типично в стила му беше да зареже всичко и да се опита да й помогне. Тя прекъсна събирането на нещата си и отвори вратата. Озова се лице в лице с Джино.

— Много съжалявам — каза той и я прегърна. — Исках само да ти кажа, че си подадох оставката заедно с петима от кухненския персонал и трима от сервитьорите ми.

— Не биваше да го правиш, Джино. Не искам да съм отговорна заради това, че всички сте останали без работа.

— Повечето от нас разбират, че не бихме оцелели дълго с онзи кучи син Тремлет. Пък и мотивите ми не са точно чисти като сълза, защото вече ми беше предложена друга работа.

— От кого?

— От Матео Анели.

— Врагът! — разсмя се Елена.

— Вече не. Има една стара италианска поговорка: врагът на моя враг е мой приятел. Но мистър Анели ми предложи работата срещу едно условие.

— И какво е то?

— Да дойдеш с мен.

— А Бети?

— Сигурен съм, че ще се съгласи да приеме и нея.

— Но къде ще живея? — попита Елена. — Защото над ресторанта на мистър Анели няма апартамент.

— Винаги можеш да отседнеш при мен, докато си намериш своя квартира.

— Ами съквартирантът ти?

— Той би възразил само ако ти беше мъж — рече Джино. — Е, съгласна ли си да пресечеш улицата и да дойдеш с мен в «Остерия Рома»?

— Трябвало е да те кръстят Кориолан[14] — каза Елена.

— Корио… кой?

Саша трябваше да признае, че загубата на работата и покрива над главата определено може да се опише като спешен случай. Искаше му се само да беше научил за предложението на Джино преди да се качи на влака, но беше оставен без избор, когато телефонният оператор му каза, че линията на майка му е прекъсната. Прекара безсънна нощ на канапето на Джино и на следващата сутрин взе първия влак обратно за Кеймбридж. Наложи се да похарчи близо паунд за такси, за да стигне в полицейския участък в 8:54. Млад полицай го отведе направо в кабинета на детектив сержант Уоруик, а не в стаята за разпити.

— Мис Хънтър оттегли твърденията си — каза Уоруик, след като Саша седна.

— Моля ви да ми кажете, че Чарли не се е явявала при вас.

— Кой Чарли? — невинно попита Уоруик. — Не, малко детективска работа от наша страна накара мис Хънтър да размисли. Посочихме й, че отпечатъците ви по стълбата свършват на втория етаж, и тъй като тя твърдеше също, че сте напуснали стаята й веднага щом сте откраднали папката, трудно може да се обясни защо са ви трябвали пет и половина часа, за да се върнете в колежа си. Освен, разбира се, ако не сте били в легло един етаж по-долу.

— Но мистър Пъркинс, портиерът на колежа, не би могъл да потвърди кога съм се върнал в колежа, защото беше заспал.

— По-точно би било да се каже, че си е затворил очите — каза Уоруик. — Ако ви беше видял да се прибирате в пет и половина сутринта, е щял да бъде принуден да запише името ви в голямата си книга за нарушаване на правилата на колежа и щеше да ви се наложи да обяснявате на прокторите къде сте били през цялата нощ.

— Значи на Фиона й се е разминало?

— Не съвсем. Мис Хънтър беше предупредена за подаване на лъжлив сигнал и губене на време на полицията. Честно казано, щях да я прибера за едно денонощие, ако баща й не се беше обадил на началника. Както и да е, по-добре тръгвайте. Доколкото разбрах, имате натоварен ден.

— Както знаеш, Елена, отдавна исках да постъпиш при мен — каза мистър Анели, — но ти ясно заяви, че няма смисъл да те моля, докато си на работа при мистър Морети.

— И все още щеше да е така — отвърна Елена.

— Предложението ми още е в сила. Ще те направя главен готвач и мога да ти обещая, че никога няма да ме видиш в кухнята. Ще ти плащам два пъти повече, отколкото ти плащаше мистър Морети, и ще получаваш допълнителни десет процента от печалбата на ресторанта. Но ще трябва сама да си намериш квартира.

— А Бети може ли да работи с мен? — попита Елена. Анели кимна. — И Джино ще бъде главен сервитьор?

— Да. Вече се разбрах с него. Има ли още нещо? — След като изслуша последната й молба, мистър Анели каза: — Ще трябва да си помисля.

— Това е ключовото условие — каза Елена, повтаряйки точно думите на Саша.

Саша излезе от полицейския участък и взе тичешком цялото разстояние до Съюза, където завари ръководителя на кампанията му да се опитва да обясни на един гласоподавател къде е бил кандидатът през последните четирийсет и осем часа.

— Гласуването вече започна — каза Бен, след като Саша отиде при него на бара и му разказа последните новини. — Нямаме нито миг за губене, защото Фиона разправя на всички, че си прекарал последните два дни в полицейския арест. Направо да се възхитиш на безочието й.

— Както и на умението й да избира точния момент.

— Жалко, че Уоруик не я е затворил за едно денонощие. Това определено щеше да ни е от полза. Но все пак можем да победим.

Започнаха да обикалят залата. Неколцина членове стиснаха топло ръката на Саша, но други му обърнаха гръб — дори един-двама от онези, които беше смятал за поддръжници и дори за приятели. Саша се опита да говори с всички негласували, включително и с онези, за които знаеше, че нямат интерес да го подкрепят. Ясно беше, че някои все още вярват или искат да вярват в историята на Фиона, докато други признаваха, че и техните отпечатъци спокойно биха могли да са на онази пожарна стълба. Саша не спря, докато и последният глас не бе пуснат в шест вечерта, след което отиде при Бен и Чарли на бара. Поддръжниците на Фиона бяха заели едната половина на заведението, а тези на Саша — другата.

— Кога ще излезе резултатът? — попита Чарли и отпи от бирата си.

— Към седем — отвърна Бен. — Няма да чакаме дълго.

Предсказанието му се оказа погрешно — наближаваше осем, когато бъдещият бивш президент Крис Смит влезе в бара и застана в средата на помещението с един-единствен лист в ръка. Изчака всички да млъкнат, преди да заговори.

— В началото бих искал да обясня защо обявяването на резултатите се забави толкова. Необходими бяха три преброявания на гласовете, преди да се стигне до единодушно решение. И тъй, с разлика от три гласа следващият президент на Студентския съюз на Кеймбридж е…

19.

Алекс

Виетнам, 1972

Алекс прочете писмото втори път, преди да го покаже на майка си. Елена заплака, защото много добре знаеше какво ще направи синът й.

— Ако бяхме отишли в Англия, това никога нямаше да се случи — каза тя и отново се запита дали не са се скрили в погрешния контейнер.

Много млади мъже, които бяха получили същото писмо тази сутрин, вече разговаряха по телефона с адвокатите на бащите си или посещаваха семейния лекар, докато други просто скъсваха призовката с надеждата, че така проблемът ще изчезне. Но не и Алекс.

Елена не беше единствената, която плачеше. Ади го умоляваше поне да се опита да си намери повод за отсрочка от военна служба и посочи, че тъй като е последна година студент в университета, би трябвало да му позволят да завърши образованието си. Но макар че плака цяла нощ, не успя да го убеди.

Алекс все още имаше належащ проблем, който трябваше да бъде решен, преди да си събере нещата и да замине. Единайсетте му сергии вече носеха добра печалба и той определено не искаше да продава нито една от тях. Но кой можеше да управлява напъпващата му империя, докато го няма? За негова изненада майка му намери решението.

— Ще напусна работата си в «Марио» и двамата с Димитрий ще ги поемем, докато не се върнеш.

Никой не повдигна въпроса какво ще стане, ако не се върне.

Алекс с радост прие предложението им и на 11 февруари 1972 година се качи на влака за Форт Браг в Северна Калифорния, за да започне осемседмичното си основно обучение, преди да бъде пратен във Виетнам.

Лампите светнаха.

— Ставай, ставай, ставай! — завика сержантът, докато вървеше по пътеката между спящите новобранци и удряше с палката си рамката на всяко легло. Един по един младежите бяха грубо събудени и, несвикнали с ранния час, замигаха и затъркаха очи. Имаше само едно изключение. По това време на деня Алекс вече пътуваше към борсата.

— Виетконгците ви нападат и ще убият последния, който стъпи на земята! — извика инструкторът.

Алекс вече вървеше към душовете с кърпа в ръка. Завъртя крана, който му предлагаше избор единствено между студена вода и студена вода.

— Всеки, който не се е изкъпал, избръснал и облякъл за петнайсет минути, ще гладува до обяда!

Изведнъж всички се втурнаха към душовете.

Алекс пръв седна на една от дългите дървени пейки на столовата. Бързо си даде сметка колко го е разглезила майка му през годините. Едва на третата сутрин се отчая дотолкова, че да се съгласи да изяде закуската си от каша на бучки, мазен бекон, изгоряла филийка и горещата черна течност, минаваща в армията за кафе.

Когато се запозна отблизо с плаца за маршируване, физическата подготовка, маршовете на скок и газенето през ледена река с пушка над главата, бързо откри, че не е в толкова добра форма, колкото си беше въобразявал. Все пак успяваше да остава един-два метра пред повечето новобранци, които до този момент си бяха мислели, че съботните вечери са създадени за напиване, а неделните утрини — за отспиване. Сержантът нежно им напомни, че виетконгците нямат почивни дни.

Докато продължаваше да се труди в гимнастическия салон, на полигона и из хълмовете по време на нощните учения, Алекс се представяше отлично в класната стая, където офицерът се опитваше да обясни защо Америка се е въвлякла във война в Далечния изток.

Остана запленен от историята на Виетнам и как северната и южната част на страната били обединени от 939 година, но сега се бяха хванали за гушите.

— Но защо жертваме живота на наши войници за някаква малка страна в другия край на света? — попита той.

— Защото ако комунистите от севера овладеят целия Виетнам, коя страна ще бъде следващата им жертва? — отговори офицерът. — Лаос? Камбоджа? И ще спрат ли, когато стигнат до Австралия? Подобно нещо би предизвикало ефекта на доминото. Падне ли една плочка, останалите ще я последват.

— Но все пак Виетнам си остава на другия край на света — каза Алекс.

— Не можеш да си сигурен в това — каза офицерът. — Куба е в ръцете на Фидел Кастро и комунистите са само на един хвърлей от американския бряг, и ако могат да се доберат до нещо повече от лъкове и стрели, Флорида би могла да е следващата.

Алекс не зададе повече въпроси, защото добре знаеше как Червената армия бе окупирала цяла Източна Европа, докато Съюзниците само бяха гледали, без да предприемат нищо.

Бързо намери приятели сред останалите наборници, някои от които бяха първо поколение имигранти като него. Помагаше им да пишат писма на семействата и приятелките си, да попълват формуляри и дори научи един как да си връзва кубинките. Имаше обаче един — както винаги — с когото не се харесаха от самото начало.

Големия Сам, известен също като Танка, беше над един и деветдесет и когато стъпваше на кантара, стрелката спираше чак на 102 килограма, повечето от които бяха яки мускули. Той очевидно не смяташе редник Карпенко за естествения лидер на взвода. Повечето други новобранци избягваха Големия Сам и дори някои от инструкторите се държаха предпазливо около него. Алекс също стоеше настрана, но не можеше да избягва Големия Сам, когато по време на едни физически упражнения на двамата беше наредено да излязат на боксовия ринг за приятелски мач. Големия Сам не си падаше по приятелските мачове. Всички новобранци се стълпиха да гледат неизбежната касапница.

— Аз съм най-великият — прошепна неубедено Алекс, докато се промушваше през въжетата с надеждата, че думите на Касиус Клей ще го вдъхновят и че ще може поне да оцелее през триминутните рундове.

През първия рунд Алекс танцуваше нервно по ринга, докато противникът му нанасяше удар след удар, без да улучи целта си. Успя някак да избута и втория рунд, като дори удари Големия Сам — не че той го забеляза. Краката му обаче бързо станаха като оловни. Това не беше бавен валс с някоя млада дама на танцова забава.

Към средата на третия рунд Сам успя да го перне отстрани по главата. Алекс се олюля и Сам го удари втори път, този път по брадичката, и той рухна на ринга. Някой по-мъдър щеше да остане да лежи. Но не и Алекс. Той се опита да се изправи, докато реферът броеше «пет, шест, седем…». Беше още на коляно, когато следващото кроше го улучи право в носа. Видя пред очите си само ивици и звезди като на американското знаме, при това много повече от петдесет. Големия Сам щеше да бъде дисквалифициран, ако това беше мач от шампионат, но както посочи инструкторът, никой нямал време да обяснява на виетконгците правилата на маркиз Куинсбъри.

Когато дойде на себе си, Алекс с ужас видя, че Големия Сам се извисява над него. Зачака следващия удар, но Сам свали ръкавицата си и помогна на новия си най-добър приятел да се изправи.

През втората седмица ги запознаха с полигона и неподвижните мишени.

— Утре мишените ще се движат — каза сержантът. — И след като свикнете с тях, ще започнат да стрелят.

През третата седмица денят се превърна в нощ. Никаква храна, никакъв сън и ако не си мъртъв, ти се иска да бъдеш. Четвъртата седмица бе посветена на ръкопашния бой, но едва след като бяха изкарали четиринайсет часа без сън и храна. Когато най-сетне им беше разрешено да се строполят в леглата си, едва успяха да затворят очи, когато ги вдигнаха по тревога и им казаха, че виетконгците са предприели контраатака.

— И не забравяйте, че за тях това е национален спорт.

Никой не се изненада, когато през петата седмица Алекс беше направен ефрейтор и сложен начело на дузина новобранци. Той тутакси избра Големия Сам за свой заместник.

В края на шестата седмица отделението на Алекс изпреварваше останалите. Всеки от войниците му беше готов да влезе и в ада за него.

През седмата седмица командирът на взвода им лейтенант Лоуъл извика Алекс настрани след строевата подготовка.

— Карпенко, замислял ли си се за прехвърляне като обучаващ офицер в някоя тренировъчна школа? Защото с радост ще те препоръчам, ако имаш подобни намерения.

Отговорът на Алекс го разочарова.

— Аз съм уличен търговец, сър. Нямам желание да ставам офицер. Ще остана и ще се бия с отделението си, ако нямате нищо против.

През следващите седмици лейтенант Лоуъл на няколко пъти се опита да накара Карпенко да размисли, но винаги получаваше същия категоричен отговор.

През последния им ден във Форт Браг отделението на Алекс беше отличено от командира на поделението. Големия Сам прие наградата.

— Вие сте едно от най-добрите отделения, които съм виждал — каза генералът, докато връчваше знаменцето.

— Покажете ми другите — отвърна Големия Сам.

Генералът избухна в смях.

На 5 юни 1972 година лейтенант Лоуъл, ефрейтор Карпенко и наборниците от 116-а пехотна рота се качиха на камиони посред нощ и ги откараха до летище, което не беше отбелязано на нито една карта. След четиринайсет часа и три кратки спирания за зареждане на самолета, но не и на войниците, най-сетне кацнаха на силно охранявано летище някъде в Южен Виетнам. Вече не бяха новобранци, а обучени пехотинци, готови за война.

Не всички щяха да се завърнат.

116-а рота прекара две седмици в настаняване в импровизираната си казарма и още толкова в подготовка за първото си задание. Накрая всички до един бяха повече от готови. Но за какво?

— Заповедите ни са ясни — каза Лоуъл на сутрешния инструктаж. — Трябва да патрулираме района около Лон Бин. Виетконг понякога навлизат в него с надеждата да намерят слабо място в отбраната ни. Ако са достатъчно глупави да го направят отново, работата ни е да ги накараме да съжаляват и да си оберат крушите.

— А ще можем ли да пренесем битката на тяхна територия? — попита Алекс.

— Малко вероятно — отвърна Лоуъл. — Това е работа на професионалистите — морските пехотинци и армейските рейнджъри. Биха ни извикали да им асистираме само при изключителни случаи.

— Значи сме нещо като пътни ченгета — каза Танка.

— Нещо подобно — призна Лоуъл.

«Онези, които само стоят и чакат, също служат.»[15] Алекс реши да потърси откъде е цитатът при следващото си посещение в библиотеката, което можеше да е и след две години.

— Добрата новина е — продължи Лоуъл, — че на всеки шест седмици ще имате няколко дни отпуска, през която ще можете да посетите Сайгон.

Чуха се отделни радостни възгласи.

— Но дори тогава не можете да си позволите да се отпуснете. Трябва да приемате, че всеки, който ви приближи, може да е агент на Виетконг. Особено внимавайте с младите красавици, които ще ви предложат секс, с надеждата да измъкнат от вас нещо, което да смятате за съвсем тривиална информация.

— А не можем ли просто да правим секса и да си държим устата затворена? — предложи един войник.

Лоуъл изчака смехът да затихне и каза твърдо:

— Не, Бойл. Всеки път, когато се изкушите, си припомнете, че това може да струва живота на някой ваш другар.

— Не съм сигурен дали ще издържа шест седмици без жена — каза Бойл.

Макар че избухнаха в смях, останалите от взвода очевидно споделяха мнението му.

— Не се безпокой, Бойл — каза Лоуъл. — Армията е помислила за войници като теб. Недалеч от лагера си имаме бардак. Върти го една дама, казва се Лили, и всичките й момичета са подбрани внимателно. Единствения път, когато Лили откри, че едно от момичетата й работи за Виетконг, на следващата сутрин тялото му беше открито да се носи в реката. За всеки взвод в лагера има определен ден от седмицата, в който може да посети заведението на Лили. Нашият е сряда.

Алекс намираше патрулирането за досадно в най-добрия случай и за безсмислено в най-лошия. Минаха пет седмици преди да видят виетконгски войници. Лейтенант Лоуъл незабавно даде заповед за настъпление и огън, но не успяха да улучат нищо освен някое и друго дърво и секунди по-късно врагът изчезна безследно в джунглата.

Когато описа случая в дълго писмо до майка си, Алекс се опита да я увери, че е по-вероятно да загине при пресичане на Брайтън Бийч авеню, отколкото по време на патрул. Това наблюдение беше цензурирано.

Алекс получаваше редовно писма от майка си. Бърни най-сетне се пенсионирал и Елена признаваше, че откакто си отишъл, едва успявали да излязат на нула. На Алекс не му трябваше да чете между редовете, за да разбере, че нито майка му, нито Димитрий са родени търговци. Елена му пишеше, че очакват с нетърпение да се върне, макар че Алекс трябваше да приеме, че това ще стане най-рано след година. Докато дългите седмици се превръщаха в още по-дълги месеци, той започна да се пита дали не бе трябвало да послуша съвета на Ади и да помоли за отсрочка, за да завърши последната си година в университета и — което беше по-важно — да поиска ръката й. Дори беше купил пръстена.

20.

Саша

Лондон, 1972

— Моля за разрешението ви, сър, да поискам ръката на дъщеря ви.

— Колко възхитително старомодно — каза мистър Дейнджърфийлд. — Но, Саша, не сте ли малко млади да мислите за брак? Не е ли по-добре да изчакате още малко, преди да вземате подобно необратимо решение?

— Защо да чакам, сър, когато съм открил единствената жена, с която бих искал да прекарам остатъка от живота си?

— Бих попитал дали си сигурен, че дъщеря ми споделя чувствата ти, ако вече не знаех отговора. — Саша се усмихна: много добре си даваше сметката, че Чарли е в съседната стая. — И тъй, като твой евентуален тъст, от мен се очаква да те попитам за перспективите ти, нали?

— Имам три предложения за работа след дипломирането си, сър. Проблемът е, че не мога да реша кое точно да избера.

— Затруднението на изобилието — каза мистър Дейнджърфийлд.

— Без никакви гаранции за изобилие, сър — призна Саша. — И което е по-лошото, нито едно от тях не е онова, с което искам да се занимавам в действителност.

— Сега вече ме заинтригува.

— Тринити ми предложи стипендия за докторантура, стига да завърша с отличие.

— Поздравления.

— Благодаря, сър. Но не мисля, че съм замесен от преподавателско тесто. Предпочитам бойното поле пред аудиторията.

— Някое конкретно бойно поле ли?

— Служител на Външно министерство ми предложи да кандидатствам при тях. Но не съм сигурен дали искат да ме правят дипломат, или шпионин.

— Нямах представа, че между двете има разлика — отбеляза Дейнджърфийлд. — Но не се съмнявам, че би се справил еднакво добре и с двете. А третото предложение?

— Мистър Анели, собственикът на ресторант «Елена», където майка ми е главен готвач, ми предложи да постъпя на работа при него. Той няма деца и намекна, че след време аз мога да поема бизнеса му.

— Преподавател в Кеймбридж, шпионин или ресторантьор. Едва ли би могъл да имаш по-разнообразен избор, макар че ресторантьорството е най-близо до бойното поле и може би е най-добре платено.

— Не само че ще бъде по-добре платено, но и аз съм напълно подходящ за работата. През последните пет години работих в ресторант по време на ваканциите. Започнах като мияч на чинии, после подреждах масите, след което бях за известно време барман и сервитьор. Понякога имах чувството, че уча две специалности едновременно.

— Но ти каза, че никоя от тези работи не ти е наистина присърце.

— Да, сър. Подобно на баща ми, аз съм политик по душа и Кеймбридж само утвърди още повече желанието ми да вляза в Парламента.

— А реши ли вече от коя партия?

— Още не, сър. Истината е, че и двете крайности не ми допадат. Предпочитам центъра, тъй като често откривам, че се съгласявам с гледната точка на другия.

— Но в крайна сметка ще се наложи да избереш едната или другата страна, ако искаш да имаш надежди за политическа кариера — каза Дейнджърфийлд. — Разбира се, освен ако не решиш да се присъединиш към либералите.

— Не, сър — разсмя се Саша. — Не вярвам в изгубени каузи.

— Аз също, но през целия си живот гласувам за либералите.

Саша се изчерви.

— Извинете, сър.

— Не е нужно да се извиняваш, момко. Мисля, че ще установиш, че жена ми е напълно съгласна с теб.

— Преди да се представя като пълен глупак, сър…

— Сюзан е заклета консерваторка, макар че понякога й се налага да си запушва носа, когато отива да гласува. Така че тя е по-зле и от теб. Но Чарли не ми ли спомена, че след като си изгубил изборите за президент на Съюза си обещал, че никога повече няма да се кандидатираш?

— Това решение не издържа и седмица, сър. За голям неин ужас смятам да се кандидатирам отново на следващите избори.

— Да подходим практично за момент — каза Дейнджърфийлд. — Ако решиш да приемеш предложението на мистър Анели, къде ще живеете с Чарли?

— Майка ми неотдавна купи голям апартамент във Фулам с повече от достатъчно място за трима ни.

— А за четирима или може би петима? — повдигна вежда Дейнджърфийлд.

— И двамата смятаме, че е по-добре първо да уредим кариерите си, преди да започнем да мислим за деца. Чарли се надява след докторантурата си да си намери работа и да изкарваме достатъчно за двама, трима или четирима. Единствено майка ми не е съгласна с мен.

— С нетърпение очаквам да се запозная с нея. Изглежда ми доста страховита жена. Кажи ми, какво е нейното мнение за това, че единственият й син иска да се ожени толкова млад?

— Тя обожава Чарли и не одобрява да живеем в грях.

— А, ето значи откъде си наследил старомодните си ценности.

— Не би било зле да знаеш от коя партия си — каза Бен. — Макар да съм сигурен, че можеш да спечелиш и като независим кандидат, животът ми ще е много по-лек, ако се присъединиш или към торите, или към лейбъристите. За предпочитане към торите.

— Точно в това е проблемът — отвърна Саша. — Още не знам коя партия подкрепям. По природа вярвам в свободната инициатива и че колкото по-малка е намесата на държавата, толкова по-добре. Но като имигрант се чувствам по-удобно с философията на лейбъристката партия. Сигурен съм единствено в това, че не съм либерал.

— Не казвай това на никого, докато не бъде пуснат и последният глас. Като независим ще се нуждаеш от подкрепата на гласоподаватели и от трите партии.

— А ти имаш ли _някакви_ убеждения? — попита Саша.

— Човек не може да си позволи подобен лукс преди да е спечелил изборите.

— Думи на истински тори — отвърна Саша.

* * *

— Радвам се, че ще прекараме уикенда при родителите ми — каза Чарли. — Знам, че баща ми иска да се посъветва с теб за нещо.

— Че за какво бих могъл да го посъветвам? Не разбирам нищо от антики, а той се смята за водещ в своя бранш.

— И на мен ми е интересно да разбера. Предупредих го обаче, че не можеш да направиш разлика между Чипъндейл и Конран[16].

— Знам кой от двамата мога да си позволя — каза Саша.

— Трябва да четеш повече Оскар Уайлд и по-малко Мейнард Кейнс — каза Чарли. — Между другото, майка ти ще дойде ли с нас? Знаеш, че родителите ми очакват с нетърпение да се запознаят с нея.

— Смята да дойде в събота сутринта. Това ми дава достатъчно време да ги предупредя, че вече е избрала имената на първите ни три деца.

— А ти предупреди ли я, че те може и да не се появят в близко бъдеще?

Когато в края на дебата Тед Хийт седна, Саша изобщо не се беше приближил до решението на коя партия симпатизира повече. Речта на премиера беше компетентна и изпипана, но й липсваше страст, макар да говореше по тема, която определено му беше присърце. Въпреки неотдавнашния успех на кампанията му за влизането на Великобритания в Общия пазар някои от присъстващите, сред които и негови привърженици, не можеха да скрият прозевките си.

Майкъл Фут, който се обявяваше против предложението от името на лейбъристите, беше съвсем друга класа. Блестящата му риторика хипнотизира студентите, макар ясно да си личеше, че той няма такива подробни познания по темата като вносителя на предложението.

Подобно на Хийт, Саша вярваше в една по-силна Европа като противодействие на комунистическия блок, поради което игнорира съвета на Бен и гласува за предложението, а не за човека.

— Мисля, че Хийт се представи блестящо — каза Бен, докато излизаха от сградата след организираната след дебата вечеря.

— Не — отвърна Саша. — Може и да познава темата по-добре, но Фут беше много по-убедителен.

— И според теб кой би трябвало да стои начело на страната? — заяде се Бен. — Блестящ оратор или…

— Бакалин ли? — попита Саша. — Още няма взето решение, така че ще се кандидатирам като независим.

— Значи ни очаква зает уикенд.

— С какво?

— С разнасяне на манифеста ти до всеки колеж, разлепване на плакати и когато никой не гледа, махане на плакатите на конкурентите.

— Забрави, Бен. Много добре знаеш, че правилата на Съюза забраняват свалянето или обезобразяването на плакатите на другите кандидати. Ако си достатъчно глупав да го направиш, ще ме дисквалифицират. И като едното нищо Фиона ще пусне снимка как го правиш. Нищо не би й донесло по-голямо удоволствие от това да ме види да се провалям за втори път.

— Тогава ще се наложи просто да лепим твоите плакати върху тези на противниците.

— Бен, не ме слушаш, а по-лошото е, че няма да съм тук, за да те държа под око.

— Защо няма да си тук?

— С Чарли ще прекараме уикенда при родителите й, за да отпразнуваме годежа. И майка ми ще се срещне за първи път с тях.

— Къде ще се състои тази историческа среща?

— Защо питаш?

— Защото съм опитвал готвенето на майка ти само веднъж и изгарям от нетърпение да го направя отново.

— Няма да ти се наложи да чакаш дълго, защото ти ще ни бъдеш кум.

Саша се наслади на рядкото изживяване да види приятеля си останал без думи.

— Казвай ми Майк — каза мистър Дейнджърфийлд.

— Май ще ми трябва известно време да свикна, сър — отвърна Саша, докато домакинът затваряше вратата на кабинета и го водеше към креслото до камината.

— Радвам се, че можем да останем известно време насаме, Саша, защото искам да се посъветвам с теб.

— Надявам се да не е нещо свързано с антики, сър, защото съвсем наскоро научих колко старо трябва да е нещо, за да бъде наречено антика.

— Не, не е свързано с антики, а с един мой клиент, който може би притежава нещо, което в занаята наричаме откритие на живота. — Саша беше заинтригуван, но не каза нищо. — Неотдавна ме посети една руска графиня, която предложи да ми предаде семейно наследство, което би подпалило антикварния свят, ако е истинско. — Мистър Дейнджърфийлд стана от стола си и отиде до един голям сейф. Завъртя шайбата му първо на една страна, после на друга, отвори тежката врата, извади кутия от червено кадифе и я сложи на масата помежду им. — Отвори я, Саша. Уверявам те, че не е нужно да разбираш от антики, за да разбереш, че това е работа на гений.

Саша внимателно вдигна закопчалката и отвори кутията. Вътре имаше голямо златно яйце, инкрустирано с диаманти и перли. Ченето му увисна, но от устата му не излезе нито дума.

— И това е само обвивката. — Мистър Дейнджърфийлд се наведе напред и отвори яйцето. Вътре в него имаше изящен дворец от нефрит, заобиколен от ров от сини диаманти.

— Еха! — възкликна Саша.

— Именно. Но дали това е оригинален Фаберже, както твърди графинята, или майсторско копие?

— Нямам представа — призна Саша.

— Едва ли би могъл да имаш. Но след като се срещнеш с нея, може би ще успееш да ми кажеш дали самата графиня е оригинал, или фалшификат.

— Проблемът Анастасия — каза Саша.

— Точно така. Вече посетих Британския музей, музея «Виктория и Албърт» и съветското посолство и всички са категорични, че оригиналното яйце е било собственост на граф Моленски. Но дали графинята е наистина негова внучка, или е просто талантлива актриса, която се опитва да ми пробута копие?

— С нетърпение очаквам да се срещна с нея — каза Саша, който не можеше да откъсне очи от яйцето.

— И дори да успее те убеди, че е истинската внучка — каза Дейнджърфийлд, — защо й е било да избира мен, дребен търговец от Гилдфорд, когато би могла да се обърне към някой от водещите специалисти в Уест Енд?

— Предполагам, че вече сте й задали този въпрос, сър.

— Направих го и тя ми каза, че на лондонските дилъри не може да се вярва и че се страхувала, че ще се обединят в картел срещу нея.

— Не съм сигурен, че разбирам какво е искала да каже.

— Картел е, когато малка група търговци се обединят на търг с единствената цел да държат цената на ценен предмет ниска, така че един от тях да го купи за по-малко от реалната му стойност. След това го продават много по-скъпо и си поделят печалбата. Понякога наричат тази практика тайна партия.

— Но това не е ли незаконно?

— Определено е. Но подобни случаи рядко завършват в съда, защото ако няма свидетели, доказването им е почти невъзможно.

— Ако това е оригинал — каза Саша и погледът му се върна върху яйцето, — ще можете ли да му определите цена?

— Последното излязло на пазара яйце на Фаберже беше обявено на търг в «Сотби Парк Бърнет» в Ню Йорк и чукчето удари при цена малко повече от милион долара. И това беше преди десетилетие.

— А ако е фалшиво?

— Тогава ще съм късметлия да изкарам повече от две хиляди паунда от него, може би три.

— Кога ще се срещна с нея?

— Ще дойде на чай утре следобед. — Мистър Дейнджърфийлд отново погледна яйцето. — Ако е истинско, може да е дошло времето да направя нещо доста нетипично за мен.

— Какво по-точно, сър?

— Да рискувам — отвърна мистър Дейнджърфийлд.

Бен прекара уикенда в разлепване на плакати ГЛАСУВАЙТЕ ЗА КАРПЕНКО по дъските за обяви на всички трийсет колежа и дори на някои огради между тях, въпреки че си даваше сметка, че опонентите на Саша могат да ги скъсат напълно законно.

Докато обикаляше от колеж на колеж, той ставаше все по-уверен, че Саша ще спечели, защото всеки спрял се да побъбри с него или му вдигаше палец, или го уверяваше, че този път ще подкрепят неговия кандидат. Никой не повдигна въпроса с фалшивите обвинения на Фиона при последните избори, а един-двама признаха, че съжаляват, че не са гласували за Саша още миналия път. На Бен му се искаше да им напомни, че само двама от тях можеха да са достатъчни.

С неохота трябваше да признае пред всички с изключение на Саша, че Фиона се беше оказала доста добър президент на Съюза. Благодарение на връзките на баща й в Камарата на общините списъкът гостуващи политици беше внушителен и твърдото й управление на комитета, както и някои новаторски идеи, се оценяваха по достойнство както от приятели, така и от противници.

Въпреки че двамата със Саша разговаряха рядко, Фиона неотдавна бе споменала пред Бен, че тримата трябва да вечерят заедно и да оставят миналите неща в миналото.

— Маслинена клонка ли е това? — предположи Бен.

— По-скоро голямо листо — отвърна Саша. — Така че й кажи, че това няма да се случи, преди да съм седнал на президентския стол.

21.

Алекс

Виетнам, 1972

— Какво смяташ да правиш, когато се прибереш у дома? — попита лейтенант Лоуъл, докато двамата с Алекс седяха в землянката и деляха нещо, което минаваше за обяд.

— Ще завърша следването си в Нюйоркския университет, след което ще изградя империя, която да съперничи на Рокфелер.

— Моят кръстник — прозаично рече Лоуъл. — Мисля, че ще го харесаш, и знам, че той би харесал теб.

— Работиш ли за него? — попита Алекс.

— Не, аз съм председател на борда на малка банка в Бостън, която носи фамилното име. Но ако трябва да съм честен, само се водя председател. Предпочитам да се занимавам с първата си любов, политиката.

— Президент ли искаш да станеш някой ден? — попита Алекс.

— Не, благодаря — отвърна Лоуъл. — Не съм толкова амбициозен като теб, ефрейтор, и много добре познавам границите на способностите си. Но когато се върна в Бостън, смятам да се кандидатирам за Конгреса, а може би един ден и за Сената.

— Като дядо ти ли? — Лоуъл се изненада и очевидно не беше подготвен за следващия въпрос на Алекс. — Защо не се опита да отложиш военната служба? Със сигурност си имал всички подходящи връзки да не попаднеш в тази адска дупка.

— Така е, но другият ми дядо е бил генерал и ме убеди, че служба във Виетнам няма да навреди на политическата ми кариера, особено като се има предвид, че повечето от противниците ми се погрижиха да не получат призовки. Но иначе си прав, всичките ми връстници от Харвард намериха начин да се измъкнат от казармата.

Алекс загреба последните зърна от дъното на консервата и ги изяде бавно, сякаш бяха някоя от най-вкусните гозби на майка му.

— Е, май е време да тръгнем да търсим врага — каза Лоуъл.

— Да бе — отвърна Алекс.

В сряда вечер, докато останалите от отделението отиваха при Лили, Алекс можеше да бъде открит в столовата в компанията на книга. Вече беше изчел Толстой, Дикенс и Дюма в оригинал и напоследък беше насочил вниманието си към Хемингуей, Белоу и Чийвър.

Ади му пишеше всяка седмица и Алекс откри, че не е осъзнавал колко много му липсва тя. Трябваше да й предложи да се оженят, но не с писмо. Но щом се прибереше…

Големия Сам непрекъснато го подканваше да се качи с момчетата на автобуса за бордея, но Алекс упорито отказваше и дори показа на Танка снимка на Ади.

— Не е нужно да й казваш — каза ухиленият до уши Сам.

— Но ще се наложи да й кажа — отвърна Алекс, докато Елвис Пресли пееше от джубокса в столовата «Винаги беше в мислите ми».

— Мисля, че Ким ще ти хареса — упорстваше Големия Сам.

— Нямах представа, че си падаш по Киплинг — отвърна Сам и също му се ухили.

— Замислял ли си се някога за безполезността на войната? — попита Алекс.

— Старая се да не го правя — отвърна Лоуъл. — Подобни неща могат да отслабят решимостта ми, а това няма да помогне на хората под мое командване, ако ни се случи да участваме в реално сражение.

— Но от другата страна на ДМЗ[17] сигурно има много млади виетнамци, които също като нас седят в землянки, докато всъщност им се иска просто да се приберат при близките си. Историята наистина ли не ни учи на нищо?

— Само на това, че политиците трябва да мислят много внимателно, преди да пратят следващото поколение на война. Майка ти как се справя без теб? — попита Лоуъл, за да смени темата.

— Така, както може да се очаква — отвърна Алекс. — Единайсетте ми сергии едва излизат на нулата, но честно казано, тя чака с нетърпение да се прибера. Вече е почти време да си подновя лицензите, а майка ми няма да може да се справи с господин Улф.

— Кой е той?

— Собственикът.

— Димитрий не може ли да се справи с него? Струва ми се доста корав тип.

— Честно казано, това изобщо не е стихията му. Димитрий е много по-щастлив, когато е в открито море.

— Е, остават ни само няколко месеца преди да ни уволнят, което ще направи доволни всички освен Танка.

— Защо? Той не иска ли да се прибере у дома?

— Не, пусна молба да го прехвърлят в морската пехота и аз с радост го подкрепих. Иска да остане в армията. Ако имаше твоя мозък, от него би излязъл генерал.

— Ако ни се наложи да влезем в сражение, предпочитам до мен да е той, а не някой генерал — каза Алекс.

Когато дойде заповедта, взводът беше на рутинен патрул. Оставаха им само седемнайсет дни преди да ги върнат в Щатите поради изтичане на службата им.

Лейтенант Лоуъл поиска от щаба да повторят заповедта, след което затвори полевия телефон и събра хората си.

— Наблизо има сблъсък. Един от патрулите ни е попаднал в засада и ни е заповядано да им се притечем на помощ.

— Най-сетне — каза Танка.

Другарите му не изглеждаха толкова ентусиазирани. Подобно на Алекс, те също брояха оставащите дни.

— Три хеликоптера вече са на път към мястото със заповед да евакуират ранените и да транспортират мъртвите до щаба. — Думата «мъртвите» засили усещането на Алекс, че им предстои да вземат участие в първата сериозна мисия.

Танка пръв скочи на крака, следван от ефрейтор Карпенко на метър отзад, докато останалите се подредиха в колона зад него, с редник Бейкър в края.

— Никой да не говори освен мен — каза Лоуъл, когато навлязоха в ничия земя. — Дори едно кихане може да ни издаде и да изложи на опасност целия взвод.

Цял час се промъкваха бавно и предпазливо през джунглата към вражеската територия. На всеки няколко минути лейтенант Лоуъл правеше справка с картата и компаса. Внезапно стрелбата направи картата ненужна. Всички се проснаха на земята и запълзяха по корем към бойното поле.

Алекс вдигна очи и видя първия хеликоптер да кръжи отгоре, търсейки къде да кацне в гъстата джунгла.

Продължиха да пълзят напред. Алекс никога през живота си не се беше чувствал толкова нащрек. Въпреки това се питаше какво ли ще е след час. Ако не друго, поне вече нямаше чувството, че е пропилял една година от живота си.

Внезапно забеляза врага на стотина метра отпред. Виетнамците не бяха забелязали приближаващия американски взвод, защото вниманието им беше насочено изцяло към хеликоптера. Медиците качваха на носилки първите ранени, без да имат каквато и да било представа, че виетконгците се спотайват в храсталака само на метри от тях.

Лоуъл вдигна ръка да даде знак на взвода да смени посоката и да обкръжи врага. Всички разбираха, че изненадата е най-доброто им оръжие. Но докато се промъкваха все по-близо, коляното на Бейкър се озова върху някаква суха клонка. Тя се пречупи и изтрещя като фишек. Последният войник от виетконгците рязко се обърна, озова се очи в очи с Лоуъл и извика:

— Kè thù!

Лейтенантът скочи, стреля със своята M16 и се хвърли към неприятеля, следван плътно от хората си. Почти половината виетконгци бяха убити преди да успеят да отвърнат на огъня, но лейтенантът беше улучен и падна по очи в тресавището. Алекс моментално зае мястото му, а Танка застана до него.

Сражението, ако можеше да се нарече така, продължи само няколко минути и виетконгският отряд беше напълно унищожен, когато първият хеликоптер се издигна бавно във въздуха и се насочи обратно към базата. Вторият още висеше отгоре и чакаше да заеме мястото му.

Алекс си спомни часовете от началната подготовка. Първо се увери, че врагът вече не представлява заплаха. Двамата с Танка провериха шестнайсетте тела. Петнайсет бяха мъртви, а един се гърчеше в агония — от устата и корема му бликаше кръв и той ясно съзнаваше, че до края му остават секунди. Алекс си спомни второто правило. Вдигна оръжието си и го насочи право в челото на младия мъж, но макар в наръчника да пишеше, че това е проява на милост, не успя да дръпне спусъка.

Третото правило беше да провериш собствените си хора и да евакуираш първо ранените, а после убитите, които трябваше да бъдат върнати в родината и погребани с почести, а не да бъдат оставени да гният на чужда земя. А после и последното правило. Командващият офицер и всички сержанти напускат бойното поле последни.

Алекс остави умиращия северновиетнамски войник и се втурна към Лоуъл. Лейтенантът беше в безсъзнание. Алекс затърси пулса му и едва го улови. Танка го вдигна внимателно на рамо и го понесе през гъсталаците към чакащия хеликоптер, след което се върна да помогне на ранените, които можеха да ходят. Когато се върна на мястото на сражението, завари Алекс коленичил до телата на Бейкър и Бойл. Те бяха последните качени във втория хеликоптер, преди той да се издигне във въздуха.

Останалите забързаха нагоре по хълма към малка поляна, докато третият хеликоптер се спускаше към земята. Алекс изчака всички да се качат и се обърна да огледа за последен път бойното поле.

И тогава го видя. По някакъв начин оцелелият виетнамец беше успял да се изправи на колене и се целеше право в него.

Танка скочи от хеликоптера и се втурна надолу към него, като стреляше в движение. Алекс видя как виетконгският войник отлетя назад, след като в гърдите му беше изпразнен цял пълнител, но въпреки това успя да дръпне веднъж спусъка.

Сякаш в забавен кадър Алекс видя как Танка рухна на колене и се строполи на земята до мъртвия виетконгски войник.

Секунди по-късно Алекс се беше навел над приятеля си.

— Не! — изкрещя той. — Не, не, не!

Бяха нужни четирима души, за да отнесат безжизненото тяло нагоре по склона и да го натоварят на третия хеликоптер. Алекс се качи последен. Изгаряше от срам, че е допуснал смъртта на най-близкия си приятел.

22.

Саша

Лондон

Когато възрастната дама влезе в дневната, малцина биха се усъмнили, че графиня Моленска е истинска аристократка. Дългата й строга черна пола и жакетът с висока яка бяха от друга епоха, също като стойката и държането, които не можеха да бъдат научени дори в курс по актьорско майсторство. Тя просто беше от старата школа и Саша и Майк се изправиха автоматично, когато тя влезе. Както и Елена.

Мистър Дейнджърфийлд беше уредил срещата така, че нищо да не бъде оставено на случайността. Графинята беше отведена до единственото свободно място на канапето до Саша, докато Елена и останалите от семейството седяха от другата страна на масата, върху която беше поставено яйцето. Щом мисис Дейнджърфийлд наля чай на графинята и й предложи парче кейк «Мадейра», което беше отказано, Саша заговори, обръщайки се към нея на родния й език.

— Откога живеете в Англия, графиньо?

— По-дълго, отколкото мога да си спомня — отвърна тя. — Но винаги се радвам да попадна на сънародник. Мога ли да ви попитам откъде сте?

— От Ленинград. А вие?

— Родена съм в Санкт Петербург — отвърна графинята, — което говори доста красноречиво за възрастта ми.

— В някой от онези великолепни дворци на хълма ли живеехте?

— Много добре знаете, че в Ленинград няма никакви хълмове, мистър Карпенко.

— Колко глупаво от моя страна — каза Саша. — Извинявайте.

— Не е нужно. Но така и така сте тръгнали да ловите риба, колко още мрежи трябва да избегна?

Саша така се смути, че не успя да измисли какво да й отговори.

— Може би трябва да започна да ви разказвам за скъпия ми баща граф Моленски? Той беше близък личен приятел с покойния цар Николай II. Двамата са имали общи учители на младини, както и няколко общи любовници през по-късните години.

Саша отново не намери какво да каже.

— Но несъмнено онова, което ви интересува в действителност — продължи графинята, — е как съм се сдобила с шедьовъра, който виждате пред себе си, и най-вече откъде съм сигурна, че е изработен от ръката на Карл Фаберже, а не на някой фалшификатор.

— Точно така, графиньо. Много би ми било интересно да разбера.

— Не е нужно да се обръщате така официално към мен, мистър Карпенко. Отдавна съм приела, че онези времена са отминали и че сега трябва да живея в реалния свят. И подобно на всеки друг, който се оказва в затруднено положение, приемам, че нямам избор, освен да се разделя със семейна ценност, ако искам да оцелея. — Саша сведе глава. — Признаваше се, че частната колекция на баща ми се превъзхожда единствено от тази на царя, макар че папа притежаваше само едно яйце на Фаберже, тъй като би се смятало за проява на неуважение да се опитваш да надминеш Негово Величество.

— Но как можете да сте сигурна, че яйцето е дело на самия Фаберже, а не е фалшификат, както твърдят някои експерти?

— Някои експерти с мотив — отвърна графинята. — Истината е, че не мога да го докажа, но ви уверявам, че за първи път видях яйцето, когато бях на дванайсет години. И именно детинската ми непохватност е причина за малката драскотина в основата му, която е почти невидима за невъоръжено око.

— Ако приемем, че това е оригиналът — каза Саша, загледан в яйцето, — трябва да ви попитам защо го предложихте на мистър Дейнджърфийлд, който е експерт най-вече по английски изделия. Той се занимава предимно с Шератон, Хепълуайт и Чипъндейл, а не с Фаберже.

— Добрата репутация се придобива трудно, мистър Карпенко. За нея трябва да се работи дълги години, а честността не може да се смята за даденост. Ето защо се съгласих да се разделя с яйцето за първи път от двайсет години. Ако го бях поверила на някой от нашите сънародници, на тях щеше да им е достатъчен само един ден да сменят моя шедьовър с фалшификат. Разбрах, че подобна мисъл никога не би минала през ума на мистър Дейнджърфийлд. Затова ще се вслушам в неговия съвет.

Саша скръсти ръце на гърдите си — знак, че нататък майка му трябва да поеме нещата и да продължи разговора на руски. Той стана, поклони се на графинята и отиде да седне между Чарли и баща й.

— Е? — каза мистър Дейнджърфийлд, след като графинята се разприказва с Елена. — Какво мислиш?

— Сигурен съм, че тя е точно такава, за каквато се представя — отвърна Саша.

— Откъде си толкова сигурен? — попита мистър Дейнджърфийлд, чийто чай отдавна беше изстинал.

— Тя говори придворен руски, който определено е от друга епоха и днес рядко може да се намери другаде освен на страниците на Пастернак.

— А яйцето? И то ли е от страниците на Пастернак?

Саша като че ли беше единственият, който се изненада, когато беше избран — със съкрушително мнозинство — за следващ президент на Съюза.

На Фиона очевидно не й допадаше, че трябва да прочете резултата пред претъпканата зала. Бен най-сетне стана ковчежник и двамата със Саша прекараха коледната ваканция в планиране на дебатите през следващия семестър. Останаха много доволни, когато министърът на образованието мисис Тачър се съгласи да говори в защита на правителствената политика на първия дебат, защото имаше неколцина водещи политици, които с радост биха използвали всяка възможност да се противопоставят на «крадлата на мляко».

Семестрите в Кеймбридж бяха осем седмици и макар че Саша възнамеряваше да кара с колкото се може по-малко сън, пак не можеше да повярва колко бързо се изнизваха неговите петдесет и шест дни като президент. Веднага щом освободи поста си, наставникът му напомни, че изпитите му наближават.

— И ако още се надяваш да ги вземеш с отличие — каза му д-р Стрийтър, — съветвам те да посветиш на ученето толкова енергия, колкото на усилията ти да станеш президент на Съюза.

Саша се вслуша в съвета му и продължи да кара с шест часа сън в денонощието, като прекарваше всеки друг час в преговаряне, четене на изпитни материали, превеждане на дълги пасажи от Толстой и препрочитане на старите си есета — и така до момента, когато се качи по стълбите към изпитната зала за първия си изпит.

Чарли и Бен се отбиваха на бърза вечеря, за да обсъдят своите усилия и какво смятат, че ще се случи на следващия ден. След това Саша се връщаше в стаята си и продължаваше да чете, като често заспиваше на бюрото и се чувстваше по-неуверен с всеки изминал час.

— Колкото по-усилено работя, толкова повече осъзнавам колко малко знам — призна той на Бен.

— Точно затова аз изобщо не работя — каза Бен.

След като Саша предаде последната си работа на изпитващите в петък следобед, тримата зарязаха тревогите си, отвориха бутилка шампанско и се отдадоха на празненство, което продължи до малките часове. Накрая Саша се озова в леглото с Чарли, макар да се беше оказало доста трудно да се качи по пожарната стълба и да заспи още преди тя да е загасила лампата.

Последва мъчителен период, през който студентите трябваше да чакат изпитващите да решат какви оценки да им пишат.

След две седмици, точно в десет сутринта, старшият проктор в дългата си черна роба и с академична шапка на главата тръгна бавно по коридора, понесъл резултатите. Студентите се смълчаха и се разделиха, за да му направят път, сякаш беше Моисей, прекосяващ Червено море.

С тържествени движения той закачи резултатите на дъската за обяви, обърна се и продължи също толкова бавно в обратната посока, като този път се пазеше навалицата да не го стъпче.

Саша пазеше Чарли, докато си пробиваха път към дъската. Бен не помръдна от мястото си и остана в края на тълпата, тъй като изобщо не беше сигурен, че иска да научава оценките си.

Много преди Саша да стигне дъската неколцина нови студенти, които се разминаха с него по обратния път, му свалиха шапки, а неколцина дори заръкопляскаха. Пълното отличие беше рядкост по всеки предмет, а в списъка по руски на първо място имаше само едно име.

Чарли го прегърна, след като провери неговите резултати преди своите.

— Толкова се гордея с теб!

— А ти как се представи? — попита той.

— В първата половина, което е горе-долу толкова, на колкото можех да се надявам. Това означава, че още имам шанс да ми предложат място в Къртолд.

Огледаха се и видяха, че Бен още не помръдва от мястото си. Чарли се обърна и прокара пръст по списъка. Мина известно време, преди да открие името Коен.

— Ти ли ще му кажеш, или аз? — попита тя.

Саша отиде при приятеля си и му стисна енергично ръката.

— Трети си. — Не добави, че името Коен, Б. С. е в края на списъка.

Бен издиша с облекчение.

— Ако някой пита — каза той, хванал реверите на сакото си, — ще кажа, че съм завършил с почести и ще започна работа при баща ми в «Коен и син».

Смехът им беше прекъснат от радостните викове на малка група студенти в другия край на залата, които хвърляха шапките си във въздуха и вдигаха чаши шампанско към своята героиня.

— Фиона явно е завършила с отличие — отбеляза Бен. — Имам чувството, че вие двамата ще си останете противници много след като напуснете Кеймбридж.

— Особено след като реших, че ще вляза в лейбъристката партия — каза Саша.

23.

Алекс

Бруклин

Когато самолетът започна бавното си спускане над Манхатън, Алекс погледна през прозореца. Разкъсване в облаците му позволи да зърне за миг Статуята на свободата и тъй като така и не се бяха запознали както подобава, той й отдаде шеговито чест.

При първото им навлизане в Хъдсън не можеше да изкаже комплиментите си на дамата, тъй като двамата с майка му бяха заключени в камбуза на кораба. Но благодарение на един находчив китаец и куража и решимостта на Димитрий се бяха измъкнали и успяха да започнат нов живот в Америка.

Сержант Карпенко седеше в задната част на салона и прекара по-голямата част от полета в мислене какво ще прави, след като се върне на американска земя. Щеше да завърши образованието си в университета, пък било и само заради майка си. Тя беше направила толкова жертви, за да се увери, че ще завърши. Знаеше обаче, че пътят, който иска да следва, не изисква академични титли след името; не че би могъл да обясни това на Елена.

Освен това трябваше да посвети всеки свободен момент на единайсетте си сергии и да се погрижи те отново да потръгнат, след което да потърси още. Преди да замине за Виетнам те правеха добра печалба и разширяването на бизнеса беше основната му грижа. Може би някой ден щеше да изкупи сергиите от г-н Улф и да притежава целия Маркет Скуеър.

Не забравяше и за Ади. Дали й бе липсвал толкова, колкото тя на него?

Транспортните самолети кацаха един след друг на летище, за чието съществуване не знаеха дори нюйоркчани.

116-а пехотна рота заедно с хиляди други войници слезе и се строи на настилката за последния си парад. Когато стъпи на пистата, Алекс — подобно на много от другарите си — падна на колене и целуна земята, изпълнен с облекчение, че си е отново у дома.

За първи път мислеше за Америка като за дом.

Всички чакаха да бъдат освободени, за да се върнат отново като цивилни по домовете си навсякъде из Съединените щати. Тази сутрин обаче щеше да има изненада, която Алекс не беше очаквал.

Когато приключи поздравителната си реч, полковник Хаскинс извика едно име. Сержант Карпенко излезе от строя, спря пред командващия офицер и козирува.

— Поздравления, сержант — каза полковникът, докато забождаше «Сребърна звезда» на униформата му.

Преди Алекс да успее да попита защо получава наградата, полковникът обяви на събралите се войници, че в разгара на битката при Бейкън Хил сержант Карпенко поел командването след смъртта на офицера им, повел атаката и унищожил вражески патрул, като по този начин спасил живота на неколцина свои другари.

«И причиних смъртта на най-близкия си приятел» — беше единствената мисъл на Алекс, докато маршируваше обратно към мястото си.

Искаше да възрази, че наградата следва да се даде посмъртно на Танка, който беше направил върховното жертвоприношение. Обеща си да посети Националното гробище Арлингтън и да сложи венец на гроба на приятеля си, редник първи клас Самюъл Т. Бъроус.

След като строеният парад беше разпуснат, Алекс бе заобиколен от другарите си, които го поздравяваха и празнуваха изкованите във войната приятелства. Той се запита дали някога ще види отново някой от тях, след като се пръснат в петдесет различни посоки.

Всички тръгнаха да търсят роднини и приятели, които ги очакваха нетърпеливо зад бариерата в другия край на летището. Алекс се надяваше сред тях да е и Ади. Писмата й напоследък не бяха много чести, но Алекс не се съмняваше, че тя ще е заедно с майка му сред онези, които махаха и викаха. Майка му беше писала прилежно всяка седмица и макар че не се оплака нито веднъж, беше ясно, че тя и Димитрий не са доволни от ролята си на временни предприемачи. Сега Елена можеше да се върне към онова, в което беше най-добра, а Димитрий да се качи на следващия кораб до Ленинград.

Затърси в множеството Ади и майка си, но толкова много хора тичаха, подскачаха, размахваха знаменца и сочеха, че мина известно време преди да забележи Елена да си пробива път през тълпата. Димитрий я следваше плътно, но от Ади нямаше и следа.

Елена прегърна сина си и го притисна към себе си, сякаш искаше да се увери, че е истински. Когато най-сетне го пусна, Алекс стисна ръката на Димитрий, който не можеше да откъсне поглед от медала му.

— Добре дошъл у дома — каза той. — Всички много се гордеем с теб.

Имаше толкова много въпроси, които Алекс искаше да зададе, и толкова много неща, които трябваше да им каже, че не знаеше откъде да започне. Докато си тръгваха от пълната с хора писта им беше трудно да се чуват от радостната глъчка, идваща от всички посоки.

Едва когато седнаха на задните седалки на автобуса за Бруклин Алекс забеляза, че радостта от лицето на майка му е изчезнала, а Димитрий е навел глава като непослушен ученик, хванат в крачка.

— Не може да е толкова зле — каза Алекс в опит да повдигне духовете им.

— По-зле е — въздъхна Елена. — Много по-зле, отколкото можеш да си представиш. Докато ти се биеше за страната си, ние изгубихме почти всичко, което успя да създадеш.

Алекс хвана ръката й.

— Не може да е по-лошо от това да видиш как убиват пред очите ти най-близкия ти приятел. Така че кажи какво да очаквам, когато се приберем?

Елена му се усмихна измъчено.

— Остана ни само една сергия, която едва излиза на печалба.

— Как е възможно? — изуми се Алекс. От писмата й знаеше, че на Елена и Димитрий не им е лесно, но не беше подозирал, че нещата са чак толкова зле.

— Аз съм виновен — каза Димитрий. — Не бях винаги около майка ти в моментите, когато се нуждаеше най-много от мен.

— Напротив, беше — каза Елена. — Не бих оцеляла без него, докато те нямаше.

— Но това би трябвало да е достатъчно, за да изкараш, докато…

— Изобщо не беше достатъчно за господин Улф.

— Какви ги е вършил дъртият мошеник, докато ме нямаше?

— Всеки път, когато някой от лицензите изтичаше, той удвояваше наема — каза Елена. — Просто не можехме да си позволим да плащаме онова, което искаше, и накрая изгубихме всички сергии без една. Последният лиценз трябва да се поднови след два месеца, а напоследък той утроява цената за ново разрешително.

— Прави го с всички — каза Димитрий. — Като се прибереш, ще откриеш, че на пазара е същинско мъртвило.

— Но в това няма никаква логика — каза Алекс. — Сергиите са основен източник на доходи за Улф, така че защо… — Но не довърши изречението.

— Още по-странното е, че се съгласи да продължи лиценза на «Марио» със съвсем разумно увеличение на наема — каза Елена.

— Това е първата улика — каза Алекс.

— Не разбирам — притеснено каза Елена.

— «Марио» не е на Маркет Скуеър.

След като захвърли униформата, изкъпа се и облече единствения си костюм, Алекс излезе и тръгна право към магазина за дрехи втора употреба. Ади не можа да скрие вълнението си, когато го видя, макар че беше шокирана от войнишката му прическа.

— Твоите новини първо, или моите? — каза Алекс, докато я прегръщаше.

— Моите. Майка ти ме държеше в течение за всичко ставащо с теб. Страшно ми олекна, че се връщаш жив и здрав.

— А не трябваше — каза Алекс без обяснения.

— Ела — каза тя и го хвана за ръка. — Имам изненада за теб.

И го поведе към дъното на магазина. Алекс не беше сигурен какво да каже, когато погледът му се спря на закачалка с костюми, сака и блейзър, както и едно елегантно черно палто.

— Вече дадох панталоните за преправяне, така че би трябвало да ти стават идеално. Макар че — добави тя, като се вгледа по-внимателно в него, — малко си поотслабнал.

— Как изобщо мога да ти се отблагодаря? — Надяваше се и той да има изненада за нея, но трябваше да изчака съгласието на майка си.

— Това е само началото — каза Ади и посочи към рафта зад закачалката, на който бяха наредени дузина ризи, още неизвадени от кутиите, тъмнозелен кашмирен пуловер, три чифта кожени обувки и половин дузина вратовръзки, които изглеждаха така, сякаш никога не са били носени.

— Какво повече му трябва на човек?

— Чакай, това не е всичко. — Ади вдигна чисто ново дипломатическо куфарче. — Точно от такова нещо се нуждае един начинаещ бизнесмен, когато отива на важни срещи.

— Откъде е дошло всичко това?

— Всичко е от един и същи източник. Мъж, който, честно казано, има повече от достатъчно.

— Колко ти дължа?

— Нито цент. Това е най-малкото, което заслужава един герой. Всички страшно се гордеем, че те наградиха със «Сребърна звезда».

— Е, най-малкото, което мога да направя за теб, е да те заведа на вечеря довечера — каза Алекс и се наведе да я целуне. Но точно преди устните им да се докоснат Ади се извърна и Алекс целуна бузата й.

— За съжаление довечера не съм свободна — каза тя.

— Тогава утре вечер?

— Нито довечера, нито утре вечер. — Тя започна да сгъва дрехите и да ги пъха в торби.

— Защо?

— Защото ще се омъжвам за мъжа с прекалено многото костюми — каза Ади и вдигна лявата си ръка.

Алекс излизаше от лекция, когато ги видя в коридора. Изобщо не се вписваха в обстановката. Трудно беше да не ги забележиш в черните им добре скроени костюми и лъснати обувки сред студентите с избелели джинси, раздърпани тениски и износени кецове.

Алекс веднага позна единия. Трудно би могъл да забрави този човек.

— Добро утро, господин Карпенко — каза агент Хамънд. — Помните партньора ми агент Травис. Може ли да поговорим насаме?

— Имам ли избор?

— Да, разбира се — каза Хамънд.

Алекс сложи ръце зад гърба си и прошепна:

— Арестувайте ме. Закопчайте ме и ми прочетете правата.

— Какво означава това? — объркано попита Травис.

— За пред тях — каза Алекс, когато някои студенти спряха и ги зяпнаха.

— Щом няма да ни сътрудничите, ще трябва да дойдете с нас, Карпенко — високо каза Травис, хвана Алекс за ръка и го поведе по коридора сред подигравателни викове и дюдюкане. Спряха пред врата с надпис ДИРЕКТОР върху матираното стъкло. Травис я отвори и бутна Алекс вътре.

От директора и секретарката му нямаше и следа. «ЦРУ като че ли има дарбата да кара хората да изчезват», помисли си Алекс. Травис го пусна в момента, в който вратата се затвори зад тях, и тримата седнаха на малката квадратна маса в средата на стаята.

— Благодаря — каза Алекс. — Сега поне един-двама от тях ще разговарят с мен.

— Какъв им е проблемът? — попита Хамънд.

— Ако си служил във Виетнам, не се друсаш, не се напиваш и се надяваш да излезеш от това място с диплома, малцина от тях ще искат да те познават. Е, какво мога да направя за вас, господа?

— Първо — каза Хамънд, докато вадеше неизбежните папки от куфарчето си, — искаме да те запознаем със случилото се с бившия ти шахматен партньор Иван Доноков, докато ти беше във Виетнам.

При споменаването на Доноков на Алекс му призля.

— Благодарение на теб успяхме да го арестуваме заедно с неколцина негови сътрудници. Сега всички са на сигурно място зад решетките.

— За колко време?

— За деветдесет и девет години в случая на Доноков — каза Травис. — Без право на помилване.

— Да се надяваме, че съкилийникът му е гросмайстор, иначе ще му е адски скучно — каза Алекс. Тримата се разсмяха за първи път, откакто бяха тук. — Това не може да е единствената причина да искате да ме видите.

— Не е — каза Хамънд. — Смятаме, че сме ти задължени. Знаем, че ти е останала само една сергия и лицензът й трябва да се поднови идния месец. Знаем също, че собственикът господин Улф ще се опита да ти наложи наем, който не можеш да си позволиш.

— Но по-важното е знаете ли защо? — попита Алекс.

— Да — каза Хамънд. — Колегите ни от ФБР имат цял шкаф досиета за господин Улф, но така и не успяват да го спипат. Дадоха ни обаче информация, която може да те заинтересува. — Той кимна към колегата си, който взе думата и обясни защо точно Улф иска да притежава лицензите за всяка сергия на Маркет Скуеър на 17 юни по обед. — И сега остава само твоята.

— Благодаря — каза Алекс. — Макар че трябваше да се сетя и сам.

— А, и между другото — рече Травис, — има още нещо, за което би трябвало да се сетиш.

— Димитрий е от добрите — каза Алекс.

Алекс облече един от костюмите от Ади заедно с бяла риза и синя копринена вратовръзка, които никога не би могъл да си позволи. Отвори дипломатическото куфарче и се увери, че всичко е на мястото си, след което си погледна часовника. Не биваше да закъснява за тази среща.

Не се стърпя и си засвирка, докато вървеше бавно по Брайтън Бийч авеню. Пристигна на Оушън Паркуей няколко минути преди девет, отвори вратата и влезе в лобито, където беше посрещнат от дългогодишната рецепционистка Моли, позната сред търговците от пазара като пазителката на портите на дявола.

— Седнете, господин Карпенко. Ще съобщя на господин Улф, че сте тук.

— Няма нужда — каза Алекс, без изобщо да забавя крачка, и влезе направо в кабинета на Улф.

Улф вдигна очи. Не се опита да скрие раздразнението си, че го изненадват.

— Ще се обадя по-късно — каза той и тресна телефона. — Добро утро, господин Карпенко. — Посочи стола срещу бюрото. Алекс обаче остана прав. Улф сви рамене. — Подготвих новия лиценз за сергията ви.

— Колко?

— Хиляда долара седмично за следващите три години — каза Улф. — И разбира се, очаквам парите предварително. Ако забавите и едно пълно плащане, лицензът автоматично се връща при мен. — И се усмихна, уверен, че знае отлично какъв ще е отговорът на Алекс.

— Това е обир — каза Алекс. — Едва ли е нужно да ви напомням за клаузата в договора, според която всяко вдигане на наема трябва да отразява пазарните условия.

— Радвам се, че споменахте въпросната клауза — каза Улф и си позволи иронична усмивка, — защото друг наемател неотдавна заведе дело срещу мен за прекомерно повишение на наема и се позова на нея като доказателство. С радост мога да ви съобщя, че съдията отсъди в моя полза. Така че е налице прецедент, господин Карпенко.

— Колко ви струваше това?

Улф игнорира коментара, бутна познатия документ напред и посочи пунктираната линия.

— Подпишете тук и сергията ще бъде ваша още три години.

И отново погледна Алекс, сякаш знаеше каква ще е реакцията му. Но за негова изненада Алекс седна и зачете бавно договора точка по точка. Улф се облегна назад, избра пура от кутията пред себе си, запали я и пусна няколко облачета дим, преди Алекс да вземе химикалката от бюрото му и да подпише.

Пурата падна от устата на Улф на пода. Той бързо я вдигна и изтръска пепел от панталона си.

— Не забравяйте, че става въпрос за четири хиляди долара авансово.

— Как бих могъл да забравя — отвърна Алекс, отвори дипломатическото куфарче и извади четирийсет стодоларови банкноти. Всичките пари, с които разполагаха той, майка му и Димитрий. Остави ги на писалището пред г-н Улф, прибра договора в куфарчето, стана и се обърна да си тръгне. Канеше се да отвори вратата, когато Улф изтърси:

— Не бързай толкова, Алекс. Да го обсъдим като разумни хора.

— Няма какво да обсъждаме, господин Улф — каза Алекс. — С радост ще държа сергията през следващите три години и какъвто и да е наемът след изтичането на лиценза, ще го плащам. — И хвана дръжката на вратата.

— Сигурен съм, че можем да се разберем, Алекс. Какво ще кажеш да ти предложа петдесет хиляди долара и да скъсаме договора? Това е много повече, отколкото можеш да се надяваш да изкараш дори ако държиш десет сергии.

— Но изобщо не може да се сравнява с милионите годишен наем, които ще получавате, ако се съглася да скъсам договора.

Алекс отвори вратата.

— Как разбра? — попита Улф, загледан кръвнишки в гърба му.

— Не е важно как съм разбрал, че общината ще ви даде разрешително за нов мол на седемнайсети юни, а само че съм го научил. И точно навреме, ако мога да добавя.

— Колко искаш?

— Няма да се съглася на по-малко от един милион — каза Алекс. — Иначе булдозерите няма да влязат на обекта поне още три години.

— Половин милион — каза Улф.

— Седемстотин и петдесет хиляди.

— Шестстотин.

— Седемстотин.

— Шестстотин и петдесет.

— Съгласен.

Улф успя да се усмихне криво с усещането, че все пак е спечелил при пазарлъка.

— Но само ако ми прехвърлите и собствеността върху пицария «Марио» на ъгъла на Площада на играчите — добави Алекс.

— Това е пладнешки грабеж! — запротестира Улф.

— Така е — каза Алекс.

Седна, отвори дипломатическото куфарче и извади два договора.

— Ако подпишете тук и тук — каза и посочи, — булдозерите ще могат да започнат работа по мола ви следващия месец. Ако ли не…

24.

Алекс

Бруклин

— Мислиш ли, че ставам за това? — попита Елена.

— Разбира се, че ставаш, мамо. Проблемът ти е, че цял живот се подценяваш.

— Това определено не е бил твой проблем.

— Честно казано, ти си прекалено добра, за да работиш в пицария — каза Алекс, без да обръща внимание на укора й. — Но с моята помощ ще можем да създадем марката, да я развием, да я продадем и след това да си имаш собствен ресторант.

— Добрите ресторанти не се управляват от готвачи, Алекс, а от първокласни мениджъри, така че преди да рискуваш и един цент от парите си заради мен, трябва да намериш опитен мениджър.

— Добри мениджъри ги има по пет за цент, мамо. Добрите готвачи се намират много по-рядко.

— Какво те кара да си мислиш, че съм добър готвач?

— Когато започна работа в «Марио», винаги можех да си намеря маса, по всяко време на деня. Сега от единайсет сутринта отпред се вият опашки. И мога да те уверя, мамо, че те не чакат да се срещнат с мениджъра.

— Но рискът може да е много голям — рече Елена. — Може би ще е по-разумно да сложиш парите на депозит в банката.

— Ако го направя, единствено банката ще прави печалба от тях. Не, смятам да рискувам част от новопридобитото си богатство и да заложа на теб.

— Но не и преди да намериш мениджър.

— Всъщност вече имам наум един.

— Кой? — попита Елена.

— Себе си.

Елена погледна поканата с позлатени релефни букви, която Алекс постави на рафта над камината.

— Кой е Лорънс Лоуъл? — попита тя, докато сядаше на масата за закуска.

— Помниш лейтенант Лоуъл. Той беше командир на взвода ми във Виетнам. Честно казано, изненадан съм, че дори помни името ми, да не говорим за адреса.

— Да не би да израстваме? — подразни го Елена, докато му наливаше кафе. — Съмнявам се, че сред гостите му ще има много мениджъри на пицарии. Ще приемеш ли поканата?

— Разбира се, че ще я приема. Аз съм мениджър на «Елена», най-изключителната пицария в Ню Йорк.

— Изключителна в случая означава единствена.

Алекс се разсмя.

— Не за дълго. Вече хвърлих око на едно заведение на няколко преки оттук.

— Но ние все още нямаме печалба през първата година — напомни му Елена, докато слагаше яйцата да се сварят.

— Излизаме на нулата, така че е време за разрастване.

— Но…

— Но — каза Алекс, — единственият ми проблем е какво да купя за трийсетия рожден ден на човек, който си има всичко. Ролс-Ройс? Частен самолет?

— Бутонели — каза Елена. — Баща ти винаги искаше копчета за риза.

— Имам чувството, че лейтенант Лоуъл има десетки такива копчета.

— Тогава ги направи специални.

— Какво имаш предвид?

— Поръчай ги с фамилния му герб, с емблемата на клуба му или дори с тази на полка ви.

— Чудесна идея, мамо. Ще поръчам да им гравират магаре.

— Защо магаре? — попита Елена и в същото време хронометърът за яйца избръмча, за да покаже, че четирите минути са изтекли.

— Сигурна ли си? — попита Алекс, докато се оглеждаше в голямото огледало.

— Абсолютно — отвърна Ади. — Това е последният писък на модата. Догодина по това време всички ще носят широки ревери и крачоли. Ще бъдеш звезда на Бродуей.

— Не се притеснявам за Бродуей, а за Бостън, където тази мода няма да е навлязла сигурно и след две години.

— В такъв случай ще си предвестникът й и другите гости ще ти завиждат.

Алекс не беше убеден, но въпреки това купи костюма и една набрана светлосиня риза, за която Ади настоя, че вървяла с него.

На следващата сутрин Алекс стана рано, но вместо да тръгне направо към борсата да зареди, отиде на Пен Стейшън и си купи двупосочен билет до Бостън. След като си намери място във влака, сложи малкия си куфар на багажника и седна да прочете «Ню Йорк Таймс». Заглавието на първа страница крещеше НИКСЪН ПОДАВА ОСТАВКА.

Когато след четири часа влакът спря на Саут Стейшън, Алекс се питаше дали президентът Форд ще амнистира предшественика си. Взе такси и помоли шофьора да го закара до някой хотел с разумна цена. Въпреки новопридобитото си богатство все още смяташе, че е излишно пилеене на пари да плаща за апартамент, след като може да спи също толкова добре и в единична стая.

Настани се в «Лангам», взе душ и изпробва двата костюма, които беше взел. С единия се чувстваше като Джак Кенеди, а с другия приличаше на Елвис Пресли. Но на корицата на «Вог» на нощната масичка имаше снимка на Джоан Кенеди с небесносиня бална рокля и списанието предричаше, че това ще е цветът на следващата година. Алекс размисли за пореден път. Провери отново часа на поканата — между 19:30 и 20:00. Излезе от хотела малко след седем, спря такси и каза адреса на шофьора.

След като минаха през Комън Алекс забеляза, че с изкачването към Бийкън Хил къщите стават по-представителни. Спряха пред портала на великолепна къща, където го посрещнаха двама охранители, които го изгледаха продължително и сериозно, преди да поискат да видят поканата му.

— Може да е някой от артистите в кабарето — каза единият достатъчно високо, та Алекс да го чуе, докато таксито излизаше на дългата алея и продължаваше към главния вход.

Алекс разбра, че е направил грешка, веднага щом влезе в залата с дъбова ламперия и се нареди на дългата опашка гости, които чакаха да бъдат поздравени от домакина. Идеше му да се върне в хотела и да облече по-консервативния костюм, но щеше да закъснее. Не беше сигурен кое ще е по-обидно. Нямаше как да не забележи, че неколцина от гостите се обръщат да го погледнат.

— Чудесно е да те видя пак, Алекс — каза Лоуъл, когато най-сетне дойде и неговият ред. — Много се радвам, че успя да дойдеш.

— Много мило от ваша страна да ме поканите, сър.

— Лорънс, наричай ме Лорънс — прошепна домакинът, след което се обърна да поздрави следващия гост. — Добър вечер, сенаторе.

Алекс влезе в претъпканата с гости зала. Почти всички мъже бяха с официални вечерни сака. Той взе чаша шампанско от един минаващ сервитьор и се скри зад голяма мраморна колона в ъгъла, откъдето се загледа в картината на някой си Полък. Не помръдна от мястото си и не се опита да заговори никого, докато не прозвуча гонг, след което се погрижи да е сред последните влезли в трапезарията. Изненада се, когато откри, че мястото му е на главната маса, между някои си Ивлин отляво и Тод отдясно.

Побърза да седне с мисълта, че така поне широките му крачоли няма да се виждат.

— Откъде познавате Лорънс? — попита младата жена от лявата му страна след молитвата, казана от архиепископа на Бостън.

Алекс откри, че заеква за първи път в живота си.

— Слу… служих под командването на лейтенант Лоуъл във Виетнам.

— А, да, Лорънс спомена, че ви е поканил, но не беше сигурен дали ще дойдете.

На Алекс вече му се искаше да не беше дошъл.

— И с какво се занимавате сега, Алекс?

— Притежавам верига пицарии — изтърси той и незабавно съжали за думите си.

— Никога не съм яла пица — каза тя и на Алекс не му беше трудно да й повярва.

След дълго мълчание Алекс попита:

— А вие откъде познавате лейтенант Лоуъл?

— Той ми е брат. — Отново се възцари мълчание и накрая Ивлин се обърна към човека от лявата й страна и му каза кога ще се връща във вилата си в Южна Франция.

Когато поднесоха първото ястие, Алекс не беше сигурен коя вилица и нож да вземе от всички наредени пред него. Последва примера на Ивлин, след което се обърна към мъжа отдясно.

— Здравейте, аз съм Тод Халидей — каза той и му стисна ръката.

— Откъде се познавате с Лорънс? — попита Алекс с надеждата, че мъжът не му е брат.

— Бяхме заедно при Чоут — каза Тод.

— И вие ли сте в банковия бизнес? — попита Алекс, тъй като нямаше представа кой или какво е Чоут.

— Не. Аз управлявам малка инвестиционна компания, специализирана в стартиращи фирми. А вие?

— Имам две пицарии и съм хвърлил око на трета. Още не сме надминали «Пица Хът», но е само въпрос на време.

— Търсите ли свеж капитал?

— Не — каза Алекс. — Наскоро продадох старата си компания за повече от милион, така че не се нуждая от външно финансиране.

— Но ако искате да се конкурирате с «Пица Хът», правилният партньор може да ускори процеса и ако проявявате интерес…

Тод не успя да завърши изречението си, тъй като беше прекъснат от мъж, когото Алекс позна незабавно, когато стана да вдигне тост за здравето на Лорънс. Алекс се възхити на спокойния начин, по който сенаторът на Масачузетс говореше пред гостите, без нито веднъж да поглежда към нещо написано; не можеше обаче да откъсне поглед от жената, която седеше до него и която неотдавна бе видял на корицата на лъскавото списание в хотела. Искаше му да изглежда поне наполовина толкова добре в небесносиньо.

Когато сенаторът си седна сред топлите аплодисменти, Лорънс стана да отговори.

— За мен е изключително удоволствие, че толкова много роднини и приятели успяха да дойдат тази вечер, за да отпразнуваме трийсетия ми рожден ден. За мен е особена чест, че Теди успя да се откъсне от натоварения си график, за да вдигне наздравица за здравето ми. Надявам се един ден в недалечното бъдеще да помисли да се кандидатира за президент от името на демократите.

Неколцина гости заръкопляскаха, което позволи на Лорънс да обърне на следващата страница от речта си.

— Не по-малко удоволствие е да посрещна в дома си човека, който направи тази вечер възможна, защото ако не ми беше спасил живота, това парти със сигурност нямаше да се състои. Както всички знаете, по време на службата ми във Виетнам аз бях ранен и сигурно щяха да ме оставят да умра, но за щастие помощникът ми не се поколеба да заеме мястото ми и благодарение на лидерските му умения и храбростта му врагът беше унищожен и той не напусна бойното поле, докато не бяха спасени всички американски войници. В резултат на действията си през онзи ден сержант Алекс Карпенко не само че беше награден със «Сребърна звезда», но и направи възможно произнасянето на тази реч.

Лорънс се обърна към Алекс с вдигната чаша и всички присъстващи се изправиха и се присъединиха към аплодисментите. Алекс веднага си помисли за Танка и за това, че още не беше отишъл на гроба му във Вирджиния.

Последваха още по-силни възгласи, когато Лорънс заяви, че на следващите избори ще се състезава за Конгреса като кандидат на демократите. Когато най-сетне си седна, гостите запяха весело и нестройно «Честит рожден ден, скъпи Лорънс…».

След като смехът и аплодисментите най-сетне утихнаха, Тод се обърна към Алекс и продължи от мястото, до което бе стигнал:

— Ако решите да се разраствате, обадете се. Обичам да подкрепям точно компании като вашата. — Извади визитна картичка от портфейла си и я даде на Алекс, който се канеше да попита за каква сума става въпрос, но бе разсеян от легналата на бедрото му ръка.

— Разкажи ми за малката си империя, Алекс — каза Ивлин, без да маха ръката си.

— Току-що я продадох.

— Надявам се на добра цена.

— Малко повече от милион — каза той, наслаждавайки се на вниманието й.

— Ще ни запознаеш ли, Ивлин? — обади се глас зад него.

Алекс скочи на крака, когато видя сенатора да стои до мястото му. Ивлин ги представи един на друг и Теди Кенеди веднага го накара да се отпусне и двамата забъбриха за Виетнам.

— Знаеш ли, Алекс — прошепна Кенеди, — ако успееш да отделиш малко време да участваш в кампанията на Лорънс, може да му помогнеш неимоверно и съм сигурен, че той ще ти е благодарен.

На Алекс и през ум не му беше минавало, че може да помогне на Лорънс с каквото и да било.

— С радост бих направил всичко по силите си, сенаторе — чу се да казва той.

— Чудесно, Алекс. Ще поддържаме връзка.

Думите на Кенеди му вдъхнаха още малко самоувереност да попита Тод колко би искал да инвестира в «Елена» и какво очаква в замяна. Но когато се огледа, видя Тод зад себе си, увлечен в разговор с Ивлин. Реши, че не може да ги прекъсва.

Седна и с изненада откри, че се е образувала опашка от гости, които искаха да говорят с него или просто да му стиснат ръката. Отговори на всичките им въпроси, донякъде и защото така нямаше да му се наложи да излиза на дансинга и да се излага. Когато забеляза, че първите гости си тръгват малко преди полунощ, реши също да се измъкне след разговор с Тод, но първо попита един минаващ сервитьор къде е тоалетната.

— Ела, ще ти покажа — каза Ивлин, която сякаш се беше материализирала от нищото.

Алекс с готовност се подчини. Тя го хвана за ръка, поведе го по широко мраморно стълбище към първия етаж и отвори двукрилата врата на спалня, която беше по-голяма от апартамента на Алекс в Брайтън Бийч.

— Използвай личната ми — каза тя и посочи вратата в другия край на стаята.

— Благодаря — каза Алекс и влезе в банята, която имаше вана и отделен душ. Усмихна се, докато си миеше ръцете и си оправяше вратовръзката. Реши да помоли Ивлин да му извика такси, което да го откара до хотела му, но когато се върна в спалнята, не я видя. Предположи, че е слязла долу при партито, но чу гласа й.

— Тук съм, Алекс.

Той се обърна и я видя седнала на леглото. Великолепната й бална рокля лежеше на пода.

— Ела при мен — каза Ивлин и потупа завивката.

Алекс не можеше да повярва на ставащото, но след кратко колебание с готовност свали костюма и ризата си и отиде при нея. Тя незабавно започна да го прегръща и целува и той се запита дали няма да е очевидно, че тя е само втората жена, с която е лягал в живота си. Накрая Ивлин се отпусна, въздъхна дълбоко и каза:

— Сега разбирам защо врагът не е имал никакъв шанс.

След секунди вече спеше в обятията му.

Когато на следващата сутрин се събуди и погледна лежащата до него Ивлин, Алекс още не можеше да повярва, че тази прекрасна и изтънчена жена изобщо би го погледнала. Боеше се, че веднага щом тя се събуди балонът ще се спука и той ще трябва да се върне в реалния свят.

Започна нежно да гали дългата й рижа коса. Тя бавно се събуди и се протегна лениво, след което го придърпа към себе си. След като се любиха за втори път, Ивлин отпусна ръка на рамото му.

— Мога ли да те попитам нещо? — каза Алекс.

— Всичко, скъпи — отвърна тя.

— Какво можеш да ми кажеш за Тод Халидей? Онзи, който седеше от другата ми страна снощи.

— Изключително богат, стари пари, но обича да инвестира в нови компании.

— Мислиш ли, че би се заинтересувал…

— Подозирам, че именно затова Лорънс го е сложил до теб — каза Ивлин.

— Но моята компания е съвсем малка…

— Тод обича да се намесва в самото начало. Казва, че точно така се правят истински пари. Иска ми се да го бях послушала, когато ме посъветва да инвестирам в «Кока-Кола», «Макдоналдс» и «Уолт Дисни».

— Каква сума инвестира обикновено?

— Десет, петнайсет милиона и дори знам за случаи да е инвестирал двайсет и пет, ако наистина вярва в човека. И му личеше, че е впечатлен от теб.

— А какво очаква в замяна?

— Нямам представа — каза Ивлин, — но този път няма да пропусна да разбера.

— Какво искаш да кажеш?

— Аз ще съм сред първите, които ще те подкрепят.

— Искаш да инвестираш в компанията ми?

— Не в компанията ти — отвърна Ивлин, — а в теб. Тод винаги казва, че има кретени и истински бикове и изобщо не се съмнява ти от кои си, така че го помолих да ме пише с половин милион. Всъщност — добави тя, докато ставаше и обличаше копринен халат, — ако Тод е склонен да те подкрепи, ще ми се наложи да продам онзи Уорхол, който ми завеща дядо ми. — И отиде пред висящия на стената портрет. — Известен е като «Синята Джаки» и е уловил момента, когато тя разбира, че съпругът й е мъртъв.

— Не мога да допусна да направиш това — каза Алекс, докато вървеше към нея.

— Изобщо не го мисли — рече Ивлин. Халатът й се свлече на пода и тя застана под душа. — Струва повече от милион и има няколко нюйоркски дилъри, които с радост ще ми дадат половин милион, ако не и повече. И ще ти издам една малка тайна — никога не ми е харесвал.

Тя пусна душа и му подаде сапуна. Още едно първо нещо. И още веднъж. Едва когато се бършеше, той каза:

— Не мога да ти позволя да продадеш Уорхол, най-малкото защото Лорънс никога не би ми го простил.

— Няма да му кажа, ако и ти не му кажеш — отвърна Ивлин, върна се в спалнята, отвори дрешника и Алекс видя редици и редици рокли, поли, блузи и обувки. След доста оглеждане тя си избра облекло. Без особена охота Алекс навлече дрехите си, докато я гледаше как се облича.

— Защо не прескочиш дилърите?

— Би ли ми вдигнал ципа, скъпи?

Алекс отиде при нея, закопча роклята й и се наведе да целуне рамото й.

— Не съм сигурна, че разбирам — каза Ивлин и се обърна към него.

— Аз ще вляза в ролята на дилър, но с малка разлика. Ще купя картината за половин милион, който ти можеш да инвестираш в компанията ти, след което ще ти я върна.

— Но защо да поемаш такъв риск?

— Няма риск, щом картината струва един милион.

— И няма да кажеш на Лорънс?

— Нито дума.

— В такъв случай се споразумяхме — каза Ивлин и свали малката картина от стената.

— Не, няма да я взема, докато не се сключи сделката.

— Значи няма да се получи, защото заминавам за Южна Франция за месец и половина, а доколкото познавам Тод, той ще е сключил сделката много преди да се върна. — Ивлин му връчи картината. — Имам ти доверие, че ще спазиш твоята част от уговорката.

Алекс с неохота взе портрета, седна, написа чек за петстотин хиляди долара и го връчи на Ивлин.

— Благодаря — каза тя и го остави на нощната масичка. — Защо не дойдеш в Бостън следващия уикенд? Можем да излезем да поплаваме и да отпразнуваме новото партньорство — добави и го целуна нежно по устните.

Алекс не можеше да повярва, че тя иска да го види отново.

— С удоволствие.

— Мисля, че е време да закусим нещо — каза Ивлин. — Но нито дума пред Лорънс за малката ни сделка.

— Предпочитам да не слизам с тези дрехи — каза Алекс. — Достатъчно срамно беше снощи и ще е още повече на закуска. А и сигурна ли си, че искаш брат ти да научи, че съм преспал тук?

— Не мисля, че изобщо му пука.

— Но на мен ми пука.

— Толкова очарователно старомоден си — каза Ивлин. — Но ако настояваш, можеш да се измъкнеш през задното стълбище. Така никой няма да те види.

— Настоявам.

Тя сви рамене и тръгна към вратата. Отвори я, огледа коридора и му даде знак да я последва. Посочи стълбището в края.

— Не забравяй картината — каза и му я подаде.

Алекс я взе с неохота и тръгна към края на коридора.

— Очаквам с нетърпение да те видя следващия уикенд, скъпи — каза Ивлин и тръгна в обратната посока.

След като той изчезна от поглед, Ивлин слезе по широкото стълбище, за да се присъедини към Лорънс в трапезарията.

— Добро утро, Ивлин — каза той. — Надявам се да си спала добре.

Във влака за Ню Йорк Алекс не се сдържаше да поглежда картината. Естествено, беше чувал за Уорхол, но никога не си беше представял, че някога ще притежава негова творба, пък било и за кратко. Вече се чувстваше виновен, че е взел картина, завещана на Ивлин от дядо й. С нетърпение очакваше да й я върне, след като тя върне неговия половин милион.

На Пен Стейшън взе такси до Брайтън Бийч — определено нямаше намерение да се качва в метрото с Уорхол. И още преди да покаже картината на майка си каза:

— Срещнах жената, за която ще се оженя.

Ивлин пристигна в хотел «Мейфлауър» малко след единайсет. Тод незабавно стана от мястото си в нишата и й помаха. Тя бързо тръгна към него.

— Ако се съди по изражението ти, скъпа, явно си опитала сметаната — отбеляза Тод, когато тя седна срещу него.

— И то голяма лъжица — отвърна тя и му подаде чек за половин милион долара.

— Браво — каза той, след като го прибра в джоба си. — Някакви проблеми?

— Никакви. Беше го нагласил идеално. Но не можем да се задържаме дълго, защото ако брат ми разбере…

— Резервирах билет за полета в два и четирийсет и пет от Логан. Каца в Женева малко преди седем утре сутринта. Ще представя чека веднага щом банката отвори.

— Искай незабавно да бъде осребрен и ми се обади веднага щом парите са прехвърлени в сметката ми. Тогава ще долетя при теб в Монте Карло и ще празнуваме.

— Какво ще правиш през следващите дни, докато ме няма?

— Ще се погрижа да съм на разположение по всяко време за Алекс. Поне докато чекът не бъде осребрен.

Тод се наведе, целуна жена си и каза:

— Страшно си умна.

Същия следобед Алекс се обади на Ивлин и бъбриха близо час. На няколко пъти трябваше да я уверява, че нищо не може да му попречи да я види в Бостън през уикенда.

Във вторник сутринта я хвана малко преди тя да излезе да пазарува. Ивлин обеща да му се обади и едва по-късно той се сети, че тя няма номера му. В сряда й се обади рано сутринта — рано за нея, защото той вече беше посетил борсата и беше избрал най-свежите зеленчуци и най-доброто месо, за да ги достави в «Елена».

Ивлин беше пълна с новини. Тод си мислел да инвестира поне десет, може би петнайсет милиона в компанията му и щял да се свърже с него по-късно през седмицата.

— Можем да отидем на гости на вуйчо ми Нелсън в Чапакуидик и да опитаме най-вкусната супа от миди на света.

— Звучи чудесно. Какво да облека? — попита той; не му се искаше да признае, че никога не е стъпвал на яхта.

— Не се безпокой, вече пазарувам и ти избрах някои неща.

По-късно сутринта банкерът на Алекс се обади да му каже, че са получили чек за 500 000 долара с искане за незабавно прехвърляне. Обясни му, че поради размера на сумата искал да провери дали Алекс наистина разрешава трансфера.

— Незабавно — без никакво колебание каза Алекс.

— Така по текущата ви сметка ще останат 17 269 долара — каза банкерът.

«Които скоро ще станат няколко милиона», помисли си Алекс, но се задоволи само с:

— Одобрете чека незабавно.

Ивлин вдигна телефона.

— Парите са прехвърлени и ще взема следващия самолет до Ница. Кога според теб ще можеш да дойдеш?

— С малко късмет ще съм в Монте Карло навреме за вечеря утре — отвърна тя. — Но първо трябва да съобщя тъжната новина на брат ми.

— На човек направо да му дожалее за господин Карпенко — каза Тод.

— Не съжалявай чак толкова. Имам чувството, че ще се оправи добре в затвора и после можем да забравим напълно за него. Между другото, Тод, не забравяй да резервираш обичайната ни маса.

Икономът не беше виждал Ивлин да тича по стълбите, откакто беше малко момиче.

— Виждал ли си брат ми? — извика тя много преди да стигне долното стъпало.

— Току-що отиде да закусва, госпожице Ивлин — отвърна Какстън, докато бързаше да й отвори вратата на трапезарията.

— Какво има, Ив? — попита Лорънс, когато сестра му нахлу вътре.

— Ти ли си махнал картината на Уорхол от спалнята Джеферсън? — попита тя, все още задъхана.

— Какви ги говориш? — попита Лорънс и остави кафето си.

— Картината е изчезнала. Няма я.

Лорънс скочи от стола си и бързо излезе от трапезарията. Качи се по стълбището, като вземаше по две стъпала наведнъж, и влезе в спалнята Джеферсън. На стената, където доскоро висеше Уорхол, имаше само гола кука.

— Кога я видя за последно? — попита той Ивлин, която се взираше в тънките очертания, показващи мястото, където се беше намирала картината.

— Не съм сигурна. Толкова съм свикнала да е там. Спомням си обаче, че я видях в нощта на твоето парти. — Последва дълго мълчание, след което тя добави: — Срам ме е, Лорънс, защото мисля, че вината е моя.

— Не те разбирам.

— Малко се напих на партито и се качих в стаята си с един човек…

— С кого?

— С приятеля ти Алекс Карпенко.

— Преспа ли тук?

— Категорично не. Беше си отишъл, когато на сутринта се събудих. Просто не мислех, че…

— Ти никога не мислиш — каза Лорънс. — Но ако трябва да се обвинява някой, това съм аз.

— Да се свържа с него и да видя дали можем да си върнем картината?

— В никакъв случай. Ако някой ще говори с Алекс, това ще съм аз.

— Ще се наложи ли да съобщиш на полицията?

— Нямам друг избор — каза Лорънс. — Много добре знаеш, че картината не е моя, а е част от завещанието на дядо ни и струва милион, ако не и повече. Ще трябва да уведомя полицията за кражбата, както и застрахователната компания.

— Но той е спасил живота ти!

— Да, така е. Затова, ако върне незабавно картината, може и да не повдигна обвинение срещу него.

— Много съжалявам — каза Ивлин. — Изглеждаше толкова свестен тип.

— Човек никога не може да е сигурен, нали? — отвърна Лорънс.

Същия следобед Алекс звънна на Ивлин и му вдигна икономът. Каза му, че г-ца Лоуъл е излязла около единайсет и не е сигурен кога точно ще се върне. Тя не върна обаждането на Алекс и затова той й позвъни отново вечерта. Този път телефона вдигна Лорънс.

— Какво страхотно парти, Лорънс. Беше чудесен домакин и с нетърпение очаквам да се видя утре с теб и Ивлин.

— Не знаех, че ще идваш в Бостън за уикенда.

— Ивлин не ти ли каза?

— Ивлин замина сутринта за къщата си в Южна Франция, а аз ще гостувам на майка ми в Нантъкет.

— Но ние се разбрахме да се видим на вечеря в петък и да плаваме в събота. — Последва толкова дълго мълчание, че Алекс си помисли, че връзката е прекъснала. — Чуваш ли ме, Лорънс?

— Извинявам се, че го казвам, Алекс, но икономът каза, че в неделя сутринта си си тръгнал с някакъв пакет под мишница.

— Картина на Уорхол — без колебание каза Алекс. — При това с известна неохота, ако трябва да съм откровен. Но Ивлин настоя да я взема като гаранция.

— Гаранция за какво?

— Заех й половин милион, който да даде на Тод Халидей. Той възнамерява да инвестира в компанията ми.

— Тод Халидей е неин съпруг и няма нито цент на свое име.

— Нима Ивлин е омъжена?!

— От години — каза Лорънс.

— Но тя ми каза, че специалността на Лорънс били стартиращите компании.

— Специалността на Тод е в прахосването, обикновено на чужди пари — каза Лорънс. — В случая на твоите.

— Но Ивлин ми каза, че възнамерявал да инвестира десет или може би петнайсет милиона в «Елена».

— Не съм сигурен, че Тод може да си позволи да инвестира и десет долара, та какво остава за десет милиона. Надявам се, че не си му давал пари.

— Дадох на нея — каза Алекс. — Чекът ми е бил осребрен днес сутринта.

Лорънс беше благодарен, че Алекс не може да види изражението му.

— Но не се безпокой, Уорхол е все още у мен като гаранция — добави Алекс.

Последва още една продължителна пауза.

— Картината не е нейна, за да ти я дава — каза Лорънс. — Тя е част от фамилната колекция на Лоуъл, която се управлява от тръст и винаги се предава на първородния син, който след това я предава на следващото поколение. Наследих я преди две години след смъртта на баща ми и макар че Ивлин е следваща поред, докато не ми се роди син, баща ми даде ясно да се разбере в завещанието си, че ако загина във Виетнам, колекцията ще бъде завещана на Обществото за изящни изкуства на Бостън и че нито едно произведение от нея няма да остане у сестра ми.

— В такъв случай ще ти върна незабавно картината — каза Алекс.

— А аз ще ти върна твоите половин милион долара — каза Лорънс.

— В никакъв случай — твърдо заяви Алекс. — Уговорката ми беше с Ивлин, не с теб. Да изчакаме засега и да приемем, че ще инвестира парите ми в някоя солидна компания.

— Единствените инвестиции на Ивлин са в казината. В бъдеще ще трябва да кова картините по стените всеки път, когато идва тук. Но това не ни пречи да работим като екип също като преди и да видим дали няма да намерим начин да си върнеш парите.

— Ще направя всичко възможно да помогна — каза Алекс. — И разбира се, ще върна картината. Съжалявам, че съм ти причинил такива неприятности.

— Трябваше да ме оставиш да умра на бойното поле, Алекс. Така никога нямаше да срещнеш сестра ми.

— Mea culpa — каза Алекс. — Иезавел, Лукреция Борджия, Мата Хари, а сега и Ивлин Лоуъл. Познава наивника още щом го види.

— Не си първият и вероятно няма да си последният. Нещо повече, боя се, че ще отсъствам през следващия месец, тъй като с майка ми винаги прекарваме август в Европа. Най-добре да ти пратя чека още сега, а ти да ми върнеш картината веднага щом се прибера. Тогава можем да излезем да плаваме и да оставим Ивлин на сушата.

— Не — каза Алекс. — Можеш да ми дадеш чека, но само срещу картината.

— Щом настояваш. Само гледай да не я изгубиш, защото ако изчезне, Ивлин ще отрече, че ти я е давала.

— Лорънс, мога ли да те попитам защо прие, че съм невинен, а не зае незабавно страната на сестра си?

— Опит. Когато бях на девет, Ивлин крадеше джобните ми пари и когато я хванаха в крачка, обвини гувернантката ни, която отнесе пешкира. След поредица подобни случки в училище скъпият ми баща трябваше да даде пари за нова библиотека, за да не я изключат.

— Но това не доказва, че съм невинен. Не забравяй, че все още държа картина, струваща повече от милион.

— Така е, но в този случай Ивлин направи грешка. Натопи те също като гувернантката.

— Как така?

— Каза ми, че си си тръгнал преди да се е събудила на сутринта след партито въпреки факта, че слезе на закуска към осем и половина.

— Съвсем ме обърка.

— Не си си тръгнал, защото горе-долу по същото време си помолил Какстън да ти извика такси, за да се върнеш в хотела. Колкото и да се възхищавам на дързостта ти, на чара ти, наречи го както искаш, дори ти не би бил толкова наивен да излезеш от къщата с Уорхол под мишница и да очакваш, че икономът ще ти държи вратата на таксито отворена.

Алекс се разсмя.

— И как смяташ да постъпиш със сестра си?

— Ще я изчакам да направи следващата си грешка — отвърна Лорънс. — А досегашният ми опит ми подсказва, че това ще се случи сравнително скоро.

25.

Саша

Лондон

— Обявявам ви за съпруг и съпруга — каза пасторът. — Можете да целунете булката.

Саша прегърна Чарли и я целуна, сякаш бяха на първата си среща. Стотината гости избухнаха в аплодисменти.

Булката и младоженецът тръгнаха бавно по пътеката и излязоха от църквата, където вече ги чакаше фотограф с разгънат триножник. Първата снимка беше на новите мистър и мисис Карпенко, последвана от групови снимки с техните родители, останалите роднини на булката и накрая с кума и шаферите.

Младоженците бяха откарани с ролс-ройс до Барн Котидж. По пътя Саша призна на жена си, че е малко нервен заради речта си.

— На твое място щях да съм много по-нервна заради речта на Бен — каза Чарли. — Когато го чух да я репетира в кухнята снощи преди вечеря, направо те съжалих.

— Толкова ли е зле? — попита Саша.

Когато пристигнаха, с изненада откриха, че Елена вече проверява сандвичите.

— Как е успяла да дойде преди нас? — прошепна Чарли, докато оправяше вратовръзката на съпруга си и махаше косъм от ревера на сакото му.

— Глупав въпрос — отвърна Саша.

Междувременно гостите започнаха да пристигат на групички и да се насочват към навеса за обяд.

Саша напълно забрави за речите, докато чиниите не бяха опразнени, кафето сервирано и Бен се изправи да вземе думата.

— Милорди, дами и господа — започна той.

— Къде са лордовете? — извика един от шаферите.

— Просто мисля в перспектива — отвърна Бен и сложи ръка на рамото на Саша.

— Браво, браво! — извикаха някои от връстниците му от Студентския съюз на Кеймбридж.

— Вероятно ще се запитате — продължи Бен — как един жалък нелегален имигрант от Ленинград би могъл да завладее сърцето на прекрасно английско момиче. Е, не го е направил. Истината е, че Чарли като създание с добро сърце се смили над него, когато се видяха за първи път на парти в дома ми по случай края на училищните ни години. Тъй като Чарли е либералка и следователно поддръжничка на изгубени каузи, Саша извади късмет. Но дори аз не предполагах, че ще се окаже чак такъв късметлия и ще се ожени за толкова будно и прекрасно създание.

— Но нещата имат и обратната страна, Саша, за която следва да те предупредя. Чарли беше капитан на отбора по хокей в гимназията във Фулам и от достоверни източници знам, че изобщо не би се поколебала да повали всеки противник, озовал се в обсега на стика й. Така че се придържай към шаха, стари приятелю. И не забравяй, че докато царицата вилнее свободно из дъската, царят може да се придвижва само с един квадрат. — Бен изчака смехът и аплодисментите да затихнат и продължи: — Ще бъде подценяване, ако кажа, че съм горд да бъда поканен за кум на Саша, защото от известно време зная, че ми е писано да вървя в сянката му и само от време на време да се къпя в сиянието му. Гледах с благоговение как той спечели стипендия за Кеймбридж, как стана президент на Съюза, как беше капитан на университетския отбор по шах и завърши с пълно отличие Тринити. Но дори всички тези неща заедно не могат да се сравняват със завладяването на сърцето на Чарли Дейнджърфийлд. Защото с нея до себе си той ще може да изкачи още по-високи върхове. Но пък, от друга страна, зад всеки велик мъж… има изненадана тъща.

Бен отново изчака смехът да затихне.

— Аз обаче все още не съм зарязал всякаква надежда за себе си, тъй като едва ли някой е пропуснал да забележи четирите прекрасни шаферки, които съпровождаха Чарли в църквата. Вече предложих на три от тях.

— И те ти отказаха! — извика друг шафер.

— Така е — рече Бен, — но не забравяйте, че са четири, така че все още храня надежда.

— Не и ако има капка здрав разум!

— Въпреки това ви призовавам да станем и да пием за здравето на Саша и Чарли.

Всички се изправиха, вдигнаха чаши и извикаха: «За Саша и Чарли!».

— Ще ви помоля да бъдете така добри да останете прави — продължи Бен, — за да мога да напомням на Саша след години, че когато съм говорил като кум на сватбата му, речта ми е била посрещната с овации и ставане на крака.

Последвалите аплодисменти накараха Саша да осъзнае колко здраво е работил старият му приятел върху речта си. Разбра защо Чарли го беше предупредила, че трябва да е нервен.

Той бавно се изправи с ясното съзнание, че приятелят му е вдигнал сериозно летвата.

— На първо място искал да благодаря на мистър и мисис Дейнджърфийлд не само за щедростта им и за това, че са такива чудесни домакини, но и най-вече защото посрещнаха този жалък бежанец в своето старо английско семейство. И това въпреки факта, че тепърва ми предстои да посетя Уимбълдън, Лордс или Туикенам и нямам представа какво означава фут-фол, лег-бифор или пък хукър[18]. И не само това — аз още не съм сигурен дали млякото се сипва преди или след чая. И дали някога ще свикна с топлата бира, търпеливото чакане на опашки и танцуване около майски прът. Като имате предвид всичко това, сигурно ще се запитате как съм извадил късмета да се оженя за една истинска английска роза, която цъфти през всички сезони.

Млъкна за момент.

— Отговорът е, че в живота ми винаги е имало друга, също толкова забележителна жена. Разбира се, имам предвид майка ми Елена, без която нищо от това нямаше да е възможно.

Последвалите продължителни аплодисменти позволиха на Саша да се овладее и да продължи:

— Без нея нямаше да имам морален компас, пътеводна звезда, път за следване. Никога не съм подозирал, че ще срещна равна на нея, но боговете — той погледна към небето — явно са решили да ми покажат, че греша, и го направиха по отличен начин, като направиха така, че да срещна Чарли.

— Не бяха боговете, а аз! — прекъсна го Бен и думите му бяха посрещнати с бурен смях.

— Което ми напомня — продължи Саша — да предупредя четвъртата шаферка, която изглежда разумна и очарователна млада дама, да последва примера на другите три и да отхвърли предложенията на мистър Коен. Със сигурност може да намери много по-добра алтернатива. — Последваха одобрителни викове. — Но не мога — завърши Саша, вдигайки чашата си, — затова ви призовавам всички да вдигнем наздравица за шаферките.

— За шаферките!

Мина известно време преди всички да си седнат.

Бен се наведе към Саша и каза:

— Добро представяне. Особено като се има предвид, че трябваше да говориш след мен.

Саша се разсмя и вдигна чаша към приятеля си.

— Веднага щом се върнете от медения си месец — продължи Бен с неочаквано сериозен тон, — трябва да започнем да планираме следващия ти ход по пътя към Камарата на общините.

— Това може да се окаже доста трудно за един жалък бежанец — каза Саша.

— Разбира се, че ще се окаже трудно. Особено ако аз съм мениджър на кампанията ти.

— Но ти си член на Консервативната партия, Бен, ако случайно си го забравил.

— И ще си остана такъв във всяко друго отношение. С Чарли до теб нищо не може да те спре. И имам още една информация за теб, преди да запрашите към Венеция. Знам, че Чарли няма да ми е благодарна, задето говорим по работа точно на този ден, но вчера на бюрото ми изненадващо се появи пакет, който може да се окаже неочакван сватбен подарък. — Саша остави чашата си. — Имотът на Фулам Роуд 154 е излязъл на пазара.

— Ресторантът на Тремлет? Как така?

— Както вероятно знаеш, той е на загуба през последните две години. Подозирам, че на стареца най-накрая му е дошло до гуша и е решил да се отърве.

— За колко?

— Четиристотин хиляди.

Саша отпи от шампанското си.

— Много над възможностите ми.

— Жалко, защото не се съмнявам, че майка ти може да го стегне за нула време.

— Така е, но въпреки това не ни е по силите.

— Е, поне можеш да си благодарен, че най-големият ти враг е гризнал дървото. И при тази цена е малко вероятно там да се появи друг ресторант. Помощ — каза той. — Виждам една страховита жена да се насочва към мен, очевидно недоволна, че съм монополизирал младоженеца. Прощавай, но изчезвам!

Саша се разсмя, а приятелят му скочи от мястото си и изчезна в тълпата. Саша стана, когато възрастната дама приближи.

— Какво великолепно събитие — каза графинята, докато сядаше на освободения от Бен стол. — Вие наистина сте щастливец. Благодаря, че ме поканихте.

— За нас е удоволствие, че дойдохте — отвърна Саша. — Майка ми се зарадва особено много.

— Тя е по-старомодна и от мен — прошепна заговорнически графинята. — Но исках да говоря с вас по един друг въпрос. — Саша не напълни отново чашата си. — Както знаете, моето яйце на Фаберже ще излезе на търг през септември в «Сотбис». Питам се дали ще бъдете така добър да ме посетите след медения си месец, защото трябва да обсъдя нещо с вас.

— С удоволствие — отвърна Саша. — Ще ми подскажете ли за какво става дума?

— Мисля — каза графинята, — че ние с вас можем да успеем да победим както руснаците, така и англичаните. Но само ако смятате, че сте в състояние да…

— Адски добра реч, Саша. Но пък и не съм очаквал нещо друго — разнесе се гласът на някой, който очевидно не беше пропуснал да напълни чашата си.

— Благодаря — каза Саша, мъчейки се да си спомни името на чичото на Чарли. Когато най-сетне се сети, той беше продължил нататък, а графинята също си беше тръгнала. Инструкциите й обаче едва ли можеха да са по-ясни.

Саша се смеси с гостите, докато жена му (той се зачуди колко ли време ще мине, докато свикне да мисли за нея така) се качи в стаята си да се преоблече за заминаването. Когато се появи на стълбите след четирийсет минути, Саша си спомни първия път, когато я беше видял на партито на Бен преди близо четири години. Имаше ли тя представа как се беше молил да дойде при него? Едва неотдавна тя беше признала на Бен, че се е надявала той да не се появи на партито с друго момиче.

Мина още половин час преди да успеят да се сбогуват и да се качат в стария MG на Саша, изоставяйки ролс-ройса. Пристигнаха на Виктория Стейшън точно навреме да се качат на Ориент Експрес за Венеция.

И двамата избухнаха в смях, когато видяха, че в купето им има две тесни единични легла.

— Трябва да искаме да ни върнат парите — каза Саша, докато лягаше до жена си и гасеше лампата.

— Настоявам само за едно — каза Тремлет, след като синът му го запозна напълно с продажбата на Фулам Роуд 154.

— Какво, татко?

— При никакви обстоятелства да не позволяваш имотът да попада в ръцете на семейство Карпенко.

— Това е малко вероятно да се случи при цена четиристотин хиляди.

— Анели би могъл да я предложи.

— На неговата възраст Анели е продаващ, а не купуващ — каза Морис. — Освен това знам, че напоследък не бил добре.

— Радвам се да го чуя — каза Тремлет. — Защото искам да се погрижиш за продажбата, докато аз работя върху разрешителното за жилищен блок на Стамфорд Плейс.

— Някакви новини на този фронт?

— Съветник Мейсън ми каза, че поръчката ще бъде обявена следващата седмица, поради което го поканих да ни гостува на яхтата в Кан за уикенда.

— Това би трябвало да гарантира сделката — каза Морис.

— Особено като се има предвид, че горкият човек е в процес на тежък развод. За втори път.

Мистър и мисис Карпенко се върнаха от Венеция след две седмици и едно от първите неща, които направи Саша при пристигането им в Лондон, беше да се обади на графинята. Тя го покани на чай следващия следобед.

Той почука на вратата на апартамента й в сутерена на Пимлико малко преди три, без да е съвсем сигурен какво да очаква. Отвори му прислужница, която изглеждаше древна почти като господарката си, и го отведе в дневната, където старата дама седеше в голямо кресло с одеяло на скута.

Апартаментът беше безупречно чист и всяка повърхност бе заета от монохромни снимки в сребърни рамки, показващи семейство, което никога не би помислило да живее под стълбите. Графинята махна на Саша да седне на стола срещу нея и попита:

— Как беше Венеция?

— Великолепна. Но ако бях останал още малко, щях да фалирам.

— Ходила съм няколко пъти като дете — каза графинята. — И често си угаждах с шоколадово гато с лимонада на площад Сан Марко — салонът на Европа, както го е описал навремето Наполеон.

— Сега е претъпкан с туристи като мен, които Наполеон със сигурност не би одобрил — каза Саша, докато прислужницата се връщаше с поднос чай и бисквити.

— Още един човек, който е подценил руснаците и е доживял да съжалява за това.

След като прислужницата наля чая и се оттегли, графинята заговори по същество.

Саша изслуша внимателно всяка нейна дума и неволно си помисли, че ако тази страховита жена се беше родила през двайсети век, със сигурност би била лидер във всяка област, която си избере. Когато тя приключи с дръзкото си предложение, той не се съмняваше, че руската клика си е намерила майстора.

— Е, млади човече — каза тя. — Съгласен ли сте да ми помогнете в тази малка хитрост?

— Да — без колебание отвърна Саша. — Но не мислите ли, че мистър Дейнджърфийлд е много по-подходящ за целта?

— Възможно е. Но той има британската слабост да вярва в честната игра — концепция, която руснаците никога не са схващали наистина.

— Трябва да избера съвсем точно момента — каза Саша.

— Определено — съгласи се графинята. — И още по-важно е да знаете кога да спрете. Така че да обсъдим отново подробностите и не се колебайте да ме прекъснете, ако не разбирате напълно нещо или смятате, че имате по-добра идея. Преди да започна, Саша, имате ли някакви въпроси?

— Да. Къде е най-близката телефонна кабина?

Когато мистър Дейнджърфийлд и графинята заеха запазените си места на третия ред, залата беше почти пълна.

— Вашето яйце е артикул осемнайсет — каза Дейнджърфийлд, след като прелисти каталога. — Това означава, че редът му ще дойде най-рано след половин час. А тогава ще са нужни само няколко секунди преди да разберем дали експертите го смятат за фалшификат, или за истински шедьовър. — Той се обърна и погледна групичката мъже, които се бяха скупчили в задната част на помещението. — Те вече са решили отговора на този въпрос. Но пък, от друга страна, така им изнася.

— Освен това сутринта съветският посланик излезе с изявление пред пресата, че яйцето е фалшификат и че оригиналът е изложен в Ермитажа — каза графинята.

— Пропаганда, от която би се засрамил дори Гьобелс — каза мистър Дейнджърфийлд. — И ще забележите, че въпреки думите му Негово Превъзходителство седи няколко реда зад нас. Не се изненадвайте, ако се опита да вземе яйцето ви на смъкната цена и после за една нощ най-неочаквано да го признае за отдавна изгубения шедьовър.

— Революцията може и да уби баща ми — каза графинята, докато се обръщаше да изгледа кръвнишки посланика, — но потомците й няма да откраднат яйцето ми.

Посланикът с нищо не показа, че я е забелязал.

— Какво означава ПЦ? — попита графинята, загледана в каталога.

— Поискана цена — обясни Дейнджърфийлд. — Тъй като не са склонни да изказват мнение за цената, «Сотбис» ще оставят пазара да решава. Боя се, че намесата на посланика също е повлияла.

— Страхливци — каза графинята. — Да се надяваме, че ще останат без яйца. — Дейнджърфийлд щеше да се разсмее, но не беше сигурен дали шегата е нарочна. — И какво следва? — попита тя.

— Точно в седем часа аукционерът ще излезе на подиума и ще представи първия артикул. След това се боя, че следва доста дълго и нервно чакане, преди да стигне до осемнайсети артикул. След това всичко ще е в ръцете на боговете. Или може би на неверниците — добави той, поглеждайки назад към кликата.

— Кои са онези неофициално облечени мъже зад въжето до подиума?

— Представители на пресата. С наострени моливи и надежди за новина. Или ще се появите на първа страница, или ще бъдете спомената само в бележка под линия в колонката за изкуство.

— Да се надяваме на първата страница. А елегантно облечените на платформата вдясно?

— Това са хора на аукционната къща. Работата им е да помагат на аукционера да регистрира наддаващите. Същото важи и за асистентите при телефоните вдясно, които ще наддават от името на клиенти, които или се обаждат от чужбина, или желаят да останат анонимни.

Точно в седем часа висок, елегантно облечен мъж в смокинг и с черна вратовръзка излезе от една врата зад подиума, бавно изкачи стъпалата и не успя да сдържи усмивката си, докато оглеждаше пълната зала.

— Добър вечер, дами и господа. Добре дошли на руската разпродажба. Започвам с първия артикул от каталога. «Зимна вечер в Москва» от Саврасов. Начална цена десет хиляди паунда. Виждам ли дванайсет?

Макар че според графинята творбата не можеше да се сравнява с картината на Саврасов, която висеше в библиотеката на баща й, тя остана доволна, когато чукчето удари на 24 000 паунда, много над очакваната най-висока цена.

— Артикул номер две — обяви аукционерът. — Акварел от…

— Надявах се, че Саша също ще дойде — каза мистър Дейнджърфийлд. — Но той ме предупреди, че има резервирано парти в ресторанта и не е сигурен дали ще успее да се измъкне навреме.

Графинята не коментира и прелисти каталога на третия артикул, който не успя да се продаде за най-ниската очаквана цена. Мистър Дейнджърфийлд хвърли поглед назад и видя, че кликата се поздравява с първия си удар. Забеляза, че графинята барабани възбудено по каталога си, което го изненада, защото никога не я беше виждал да показва каквито и да било емоции.

— Тази картина принадлежеше на стар семеен приятел — обясни тя. — Парите му трябваха.

Когато аукционерът обяви следващата картина, мистър Дейнджърфийлд забеляза, че графинята става все по-нервна. Дори му се стори, че вижда капка пот на челото й, когато аукционерът стигна до артикул шестнайсет.

— Две руски кукли. Да започна ли наддаването с десет хиляди? — Никой не отговори. Аукционерът се загледа в безизразната маса лица и предложи дванайсет хиляди, но мистър Дейнджърфийлд знаеше, че се лови за сламки. — Четиринайсет хиляди — каза аукционерът, като се мъчеше да скрие отчаянието си. Пак никой не реагира, така че той стовари чукчето и промърмори: — Купено от къщата.

— Какво означава това? — шепнешком попита графинята.

— Че не е имало никакви участници в наддаването — отвърна мистър Дейнджърфийлд.

— Артикул седемнайсет — каза аукционерът. — Портрет от изтъкнатия руски художник Владимир Боровиковски. — Виждам ли предложение от двайсет хиляди?

Никой не отговори, докато един от кликата не извика:

— Десет хиляди!

— Виждам ли дванайсет хиляди? — попита аукционерът, но тъй като никой не прояви интерес, той стовари с неохота чукчето. — Продадено за десет хиляди паунда на джентълмена в дъното. — Макар че не беше напълно сигурен дали определението «джентълмен» е подходящо.

— Артикул номер осемнайсет.

Аукционерът направи пауза, докато носачът влезе: носеше яйцето върху кадифена възглавничка. Постави го на стойка до подиума и се оттегли. Аукционерът се усмихна доброжелателно към наострилата уши публика и понечи да обяви начална цена от петдесет хиляди, когато глас от дъното извика:

— Хиляда паунда!

Последва смях и изненадано ахване.

— Две хиляди — обади се друг глас преди аукционерът да е успял да дойде на себе си.

— Десет хиляди — каза някой два реда зад графинята. Ошашавеният аукционер се огледа с надежда и тъкмо се канеше да стовари чукчето и да каже: «Продадено на руския посланик», когато забеляза с периферното си зрение, че един от асистентите на платформата от лявата му страна вдига ръка. Обърна се и видя млада жена при телефоните.

— Двайсет хиляди — твърдо каза тя.

— Двайсет и една хиляди — каза първият глас от дъното на залата.

Аукционерът погледна към младата жена, която разговаряше с клиента си по телефона.

— Трийсет хиляди — каза тя след няколко секунди, които се сториха на графинята цяла вечност.

— Трийсет и една хиляди. — Същият глас от дъното.

— Четирийсет хиляди — каза асистентката.

— Четирийсет и една хиляди — последва незабавният отговор.

— Петдесет хиляди.

— Петдесет и една хиляди.

Последва дълга пауза и всички присъстващи се обърнаха към младата жена на телефона.

— Сто хиляди — каза тя и цялата зала зашумя.

Аукционерът подчертано игнорира настъпилото вълнение.

— Имам предложение за сто хиляди паунда. Някой предлага ли сто хиляди двайсет и пет паунда? — попита той и погледна лидера на кликата, който му отвърна с намусено мълчание.

— Някой предлага ли сто двайсет и пет хиляди? — за втори път попита аукционерът. — В такъв случай артикулът отива при клиента по телефона за сто хиляди паунда. — И тъкмо се канеше да стовари чукчето, когато някой от петия ред вдигна неохотно ръка. Очевидно руският посланик вече беше приел, че изявлението му не е успяло да постигне търсения резултат.

Последва трескаво наддаване, след като посланикът призна, че яйцето не е фалшификат, а наистина е изработено от Карл Фаберже. Когато цената стигна половин милион, мистър Дейнджърфийлд забеляза, че младата жена на телефона води напрегнат разговор с клиента си.

— Следващото предложение ще е за шестстотин хиляди — прошепна тя. — Да продължа ли да наддавам от ваше име, сър?

— Колко наддаващи са останали? — попита той.

— Руският посланик все още участва и съм сигурна, че заместник-директорът на нюйоркския «Метрополитън» проявява интерес. А един дилър от «Оспри» потропва с крак, което винаги е знак, че също ще се включи.

— Добре, тогава ще изчакам, докато не решите, че се стига до последно наддаване.

Когато цената стигна един милион, младата жена отново прошепна в телефона:

— Останаха двама: руският посланик и заместник-директорът на «Мет».

— Един милион и сто хиляди паунда — каза аукционерът и насочи вниманието си към руския посланик, който намусено сви ръце на гърдите си и наведе глава.

— Остана само един — прошепна жената по телефона.

— Каква е последната цена?

— Милион и сто.

— Тогава качете на милион и двеста.

Ръката й се вдигна във въздуха.

— Имам предложение по телефона за милион и двеста хиляди — каза аукционерът и отново погледна към заместник-директора на «Метрополитън».

— Какво става? — попита гласът по телефона, звучеше доста неспокойно.

— Мисля, че е ваше. Поздравления.

Но тя грешеше, защото ръката на представителя на «Мет» отново се вдигна, макар и малко неуверено.

— Не, чакайте. Има наддаване за милион и триста. Но съм уверена, че яйцето ще бъде ваше, ако вдигнете на един и четиристотин.

— Сигурен съм, че сте права — каза гласът от другата страна, — но се боя, че стигнах лимита си. Все пак благодаря — каза той и затвори. Излезе от телефонната кабина и пресече тичешком Бонд стрийт, избягвайки колите.

Аукционерът продължи да се взира с надежда към младата асистентка, но тя поклати глава и остави слушалката. Аукционерът стовари чукчето.

— Продадено за един милион и триста хиляди паунда на музея «Метрополитън» в Ню Йорк.

Залата избухна в спонтанни аплодисменти и дори графинята си позволи да се усмихне, когато Саша нахълта през входа. Той тръгна бързо по пътеката и седна на единственото празно място до тъст си.

— Боя се, че пропусна цялата драма — каза мистър Дейнджърфийлд.

— Да, разбрах. Съжалявам, задържаха ме.

Саша се наведе и поздрави графинята. Тя леко стисна ръката му, каза: «Благодаря, Саша», след което отново насочи вниманието си към каталога.

— Артикул номер деветнайсет — каза аукционерът, след като залата се успокои. — Чудесен мраморен бюст на цар Николай II. Имам начално предложение за десет хиляди паунда.

— Единайсет — обади се познат глас от дъното.

Графинята не си направи труда да се обърне, а просто бавно вдигна облечената си в ръкавица ръка. Когато привлече вниманието на аукционера, каза тихо, едва ли не шепнешком: «Петдесет хиляди», при което седящите около нея ахнаха. Но тя смяташе, че цената е малка за шедьовъра, който бе видяла за последен път на писалището в кабинета на баща си. Знаеше също кой роднина го е обявил за продажба и че той се нуждае от парите повече от нея.

26.

Саша

Лондон

— Изглеждаш много елегантно, мамо — каза Саша. — Това нов костюм ли е?

Елена не вдигна очи от книгата за резервации.

— И тъй като е три следобед, или ще се срещаш на чай с приятелка или приятел, или отиваш на интервю за работа.

Елена си сложи ръкавици, като продължаваше да не обръща внимание на сина си.

— Дано не е интервю, защото се страхувам, че няма да можем да въртим това място без теб — подразни я Саша.

— Ще се върна много преди да сме отворили — кратко отвърна Елена. — Първият салон изцяло ли е резервиран?

— С изключение на дванайсета и четиринайсета маса.

Елена кимна. Макар че ресторантът често се резервираше за дни напред, мистър Анели беше научил Саша винаги да държи двете най-добри маси запазени за редовни посетители и да не ги освобождава преди седем часа.

— Приятно прекарване, мамо, където и да отиваш. — Всъщност той вече се беше досетил къде отива.

Елена излезе от ресторанта, без да каже нито дума повече. Измина стотина метра по улицата, зави на ъгъла и спря такси. Не искаше Саша да вижда екстравагантната й постъпка. При нормални обстоятелства щеше да вземе автобус, но не и с новия си костюм на Армани, пък и на Лаундс Скуеър нямаше автобусни спирки.

— Лаундс Скуеър четирийсет и три — каза тя на шофьора.

Беше трогната, когато графинята й изпрати ръчно написана покана да се видят на чай, което щеше да й даде възможност да види новия й апартамент. Яйцето на Фаберже беше променило живота на всички. Майк Дейнджърфийлд бе разделил комисионата си със Саша и Чарли, което им позволи да си купят апартамент на две крачки от ресторанта. Елена беше тъжна, че те вече не живеят при нея, но разбираше, че една млада семейна двойка има нужда от собствено жилище, особено ако планират да имат деца.

Саша работеше през всички часове на деня и през няколко на нощта и се опитваше да съчетава работата в ресторанта с курсовете в училището по икономика в Лондон; освен това неотдавна се беше включил в местния клуб на лейбъристите — нещо, за което Чарли и Елена не знаеха. Посветените на шаха вечери бяха останали в миналото.

«Елена» се развиваше все по-добре и по-добре; след като ресторантът на Тремлет затвори, Елена успя да привлече неговите най-добри сервитьори и кухненски работници. Семейство Тремлет се премести на остров Майорка и отвори агенция за недвижими имоти малко след като съветник Тремлет подаде оставка по здравословни причини след като започна разследване на решението му да отпусне разрешително за планиране и строеж на нов жилищен блок на Стамфорд Плейс. На Саша не му беше необходимо да чете между редовете на статията в местния вестник, за да разбере, че те няма да се върнат.

Елена ръководеше кухнята, Джино салона, а Саша следеше изкъсо приходите и разходите — област, в която майка му изобщо не можеше да се ориентира, макар че се беше опитал да й обясни разликата между укриване на данъци и данъчна ефективност. Той реинвестираше по-голямата част от печалбата обратно в бизнеса и наскоро се бяха сдобили с два двукрилни фризера, индустриална миялна машина и шейсет нови ленени покривки за маси и салфетки. Саша възнамеряваше да направи бар в предната част на ресторанта, но едва след като могат да си го позволят.

Докато седеше на задната седалка на таксито, Елена се замисли за графинята, която не беше виждала напоследък. Работата й в ресторанта означаваше, че няма много време за личен живот, така че поканата на чай беше приятно откъсване от обичайната рутина. И тя с нетърпение очакваше да види новия апартамент.

Таксито спря пред Лаундс Скуеър 43 и Елена даде на шофьора хубав бакшиш. Не беше забравила думите на мистър Анели — не можеш да очакваш бакшиш, ако самият ти не проявяваш щедрост към онези, които ти правят услуга.

Провери четирите имена на табелките до вратата, преди да натисне копчето на най-горния етаж.

— Моля, заповядайте — чу се глас. Очевидно я очакваха.

Чу се бръмчене и Елена отвори вратата и отиде при асансьора. Когато излезе на четвъртия етаж, видя прислужница, стояща до отворена врата.

— Добър ден, мисис Карпенко. Графинята ви очаква.

Докато я водеха към салона, обзаведен с великолепни стари мебели, Елена се опита да не зяпа снимките на царя и царицата по време на някаква ваканция със семейството на графинята на Черно море. В средата на лавицата над камината беше поставен мраморен бюст на Николай II.

— Колко мило, че намерихте време в натоварения си ден да ме посетите — каза графинята и махна към голямото кресло срещу нейното. — Има толкова много неща, за които да разговаряме. Но първо чай, нали?

Елена със задоволство видя, че графинята вече живее в лукс в сравнение с неугледния претъпкан апартамент в сутерена в Пимлико.

— Как е Саша? — беше първият въпрос на графинята.

— Когато не работи в ресторанта, учи счетоводство и фирмен мениджмънт в Лондонското училище по икономика, което е само от полза за разрастващия се бизнес.

— Няма да е разрастващ се за дълго, доколкото чух. Когато се видяхме за последен път със Саша, той спомена за някакви слухове, че…

— Но само слухове, графиньо — каза Елена. — Макар че Джино твърди, че е видял двама от съдиите да обядват в ресторанта неотдавна. Но не е чул нищо конкретно.

— Ще стискам палци — каза графинята. В същото време прислужницата се появи с голям сребърен поднос с чай, бисквити и шоколадов кейк и го постави в средата на масата.

— Мляко, без захар, ако помня правилно — каза графинята, докато започна да налива.

— Благодаря.

— Саша ми каза също, че обмисля да се кандидатира в общинския съвет. Чух, че наскоро се освободило място.

— Да, в краткия списък е, но не е сигурен, че ще го изберат.

— Уверявам ви, Елена, Съветът на Фулам ще бъде просто първото стъпало по неизбежния му път до Камарата на общините.

— Наистина ли мислите така?

— О, да. Саша има всички качества и недостатъци, необходими на един отличен депутат. Умен е, находчив, коварен и не се страхува от време на време да поема рискове, ако смята, че каузата си заслужава.

— Но не забравяйте, че е имигрант — каза Елена.

— Което може да се окаже дори предимство в модерната лейбъристка партия.

— Не му казвайте, но аз винаги гласувам за консерваторите — сподели Елена.

— Аз също — призна графинята. — Но в моя случай това едва ли е голяма изненада. Но стига за Саша. Как се справя Чарли в Къртолд?

— Почти завърши дисертацията си «Кройер — непознатият майстор». Не след дълго ще стане доктор Карпенко.

— А има ли някакви изгледи за…

— За съжаление не. Явно модерното поколение смята, че първо трябва да уредиш кариерата си, преди да имаш деца. По мое време…

— Наистина смятам, Елена, че сте по-старомодна и от мен.

— Саша определено смята така.

— Скъпа, уверявам ви, че той ви боготвори повече от всички други жени — каза графинята и предложи на гостенката си парче гато «Блек Форест». Отпи глътка чай и продължи: — Трябва да ви призная, Елена, че имах и друга причина да ви поканя да се видим.

Елена остави вилицата си и заслуша внимателно.

— Имам да споделя с вас една тайна. — Графинята замълча за по-драматичен ефект. — Благодарение на усърдието и експертизата на мистър Дейнджърфийлд и находчивостта на сина ви получих за яйцето много повече, отколкото смятах за възможно.

— Нямах представа, че Саша е бил замесен — каза Елена.

— О, да, той изигра ключова роля, за което ще му бъда вечно благодарна. Продажбата не само ми позволи да купя този очарователен апартамент, но и чудесни мебели от един известен антиквар от Гилдфорд. — Елена се усмихна. — Чудя се обаче как да инвестирам останалите пари, защото остана значителна сума. Баща ми навремето казваше — винаги инвестирай в хора, на които имаш доверие, и няма да сгрешиш. Затова реших да инвестирам във вас.

— Не съм сигурна, че разбирам — рече Елена.

— През последния месец преговарям за купуването на имот на Фулам Роуд.

Ръката на Елена се разтрепери толкова, че тя разля чая си.

— Ужасно съжалявам… — сконфузи се тя.

— Няма проблем — каза графинята. — Важното е да разбера как ви се струва идеята да ръководите два ресторанта едновременно.

— Ще трябва да говоря със Саша, преди да взема решение.

— Боя се, че не можете — твърдо каза графинята. — Всъщност не бива да споменавате пред Саша за разговора ни поради причини, които ще ви обясня. Продавачът, с когото имам вземане-даване, е някой си мистър Морис Тремлет, така че не можете да кажете на Саша, защото имам силното впечатление, че той и синът ви не са в особено приятелски отношения. Той очевидно завижда на успеха на ресторанта ви.

— Нещата са много по-стари — каза Елена. — Още от времето, когато бяха в едно и също училище и Саша беше вратар на основния им отбор по футбол.

— Не се съмнявам, че Тремлет е бил преместен във втория отбор, което не ме изненадва, защото аз възнамерявам да направя същото с него след подписването на договора. По време на преговорите Тремлет ме попита два или три пъти дали не съм подставено лице на мистър Карпенко и бях в състояние съвсем правдиво да му кажа, че не съм. Затова ви моля да не казвате нищо на Саша, докато не съм направила депозита. Ако Тремлет разбере какво съм замислила, със сигурност ще развали сделката. И тъй, трябва да ви попитам отново, Елена — смятате ли, че ще можете да държите две заведения едновременно?

— Вече съм управлявала онзи ресторант, така че не би трябвало да е трудно да го поема отново, особено като се има предвид, че най-добрите му кухненски работници и сервитьори вече работят при мен.

— И сте сигурна, че ще можете да го направите, докато въртите и «Елена»?

— Просто ще имам сто и трийсет маси вместо седемдесет. Разбира се, може да ми се наложи да построя надлез или да прокопая тунел под Фулам Роуд между «Елена Едно» и «Елена Две».

— Значи се разбрахме — каза графинята.

— Мога ли да попитам какво очаквате в замяна на инвестицията?

— Да бъда равностоен партньор в новия ресторант и да мога да се храня в заведението когато пожелая, безплатно. В Лондон има неколцина руски емигранти, които са ценители на изтънчената кухня, Елена, но вече не се радват на нея толкова често, колкото навремето. Имате обаче думата ми, че ще ги водя поотделно.

— В такъв случай трябва да имате собствени маси в двата ресторанта, които никой друг да не може да резервира. Кога да кажа на Саша?

— Не преди договорът да е подписан и мастилото изсъхнало, защото трябва да ви кажа, Елена, че ако беше роден в Съветския съюз, мистър Морис Тремлет със сигурност щеше да работи за КГБ.

Елена потръпна, но не можеше да не се съгласи.

— Благодаря за чая и най-вече за вярата ви в мен — каза тя. — А сега трябва да се връщам в ресторанта, защото държа да съм в кухнята един час преди пристигането на първия клиент.

— Каква добра инвестиция ми предстои да направя — каза графинята. — Имам и още една молба преди да си тръгнете.

— Разбира се, графиньо.

— В бъдеще да минем на «ти» и да ми казваш Наташа. — Елена я погледна неуверено. — Ако не го направиш, ще го включа като клауза в договора.

27.

Саша

Лондон

— Знаем ли нещо за тях? — попита Елена. — Името Райкрофт не ми говори нищо.

— Само едно. Дамата, която се обади, някоя си мисис Одри Кампиън, каза, че ще са трима. Дошли са от Съри да обсъдят частен въпрос.

— В такъв случай сигурно искат да отпразнуват някакъв специален рожден ден или годишнина. По кое време ги очакваме?

— След десет минути — каза Саша, като си погледна часовника. — Искаш ли да присъстваш на срещата, мамо?

— Не, благодаря — каза Елена. — Теб те бива много повече в тези неща. Само гледай да провериш двата дневника.

— Вече го направих — каза Саша. — «Елена Едно» е напълно резервиран за трийсети март.

— А «Елена Две»?

— Ако е за двайсет или по-малко, може и да се справим.

— Явно си се погрижил за всичко, така че се връщам на работа. Трябва да обсъдя днешните специалитети с майстора на сосовете.

Саша се усмихна — много добре си даваше сметка, че майка му ще направи почти всичко, за да не й се налага да си има директно вземане-даване с клиенти, но се преобразява напълно в момента, в който влезе в кухнята. В това отношение тя беше съвсем различна от него. Той избягваше кухнята на всяка цена, така че разделението на труда уреждаше идеално и двамата.

Докато Саша обмисляше какво меню да предложи, на вратата се позвъни.

Джино отвори и докато главният сервитьор водеше тримата към масата, Саша както винаги се опита да прецени потенциалните клиенти.

Спокойно можеха да са баща, майка и син, но само по възраст. Той тръгна да ги посрещне и се вгледа по-внимателно в по-младия мъж — можеше да се закълне, че го е виждал някъде.

— Добро утро, аз съм Саша Карпенко.

— Алф Райкрофт — отвърна по-възрастният мъж и стисна енергично ръката му.

— А аз съм мисис Кампиън — каза жената. — Помните ме, аз ви се обадих — добави тя с тон на човек, свикнал нещата да стават по неговия начин.

— Да, помня, разбира се.

— Здрасти — каза по-младият. — Аз съм…

И тогава Саша се сети.

— Радвам се да те видя, Майкъл. Как си?

— Добре, благодаря. И съм трогнат, че ме помниш. Но пък, от друга страна, по пътя към Лондон казах на Алф и Одри как разпердушини сам целия шахматен отбор на Оксфорд, така че не би трябвало да съм изненадан, че си запомнил името ми.

— С какво се занимаваш сега? — попита Саша. — Учеше юриспруденция, нали?

Появи се сервитьор и след като поръчаха кафе, Майкъл отговори на въпроса му.

— Адвокат съм в Мерифийлд. Но не това е причината да искаме да те видим.

— Разбира се. Е, тогава да ви попитам какво парти сте намислили.

— Лейбъристко — каза Алф.

Саша го погледна озадачено.

— Нека аз да обясня — каза Одри Кампиън със същия делови тон. — Както несъмнено знаете, до неотдавна представител на Мерифийлд в парламента беше сър Макс Хънтър.

— Бащата на Фиона — каза Саша. — Как бих могъл да забравя? Научих, че починал от инфаркт по време на лов на лисици.

— Точно така. Не знаете обаче, че снощи местната Консервативна асоциация избра дъщеря му да се кандидатира за частичните избори.

Саша помълча известно време, след което промърмори:

— Значи Фиона ще е първата от връстниците ми, която ще седне на зелените пейки.

— В това няма нищо изненадващо — каза Майкъл. — Всички предполагахме, че първият, качил се по хлъзгавия стълб, ще си или ти, или тя.

— Но аз още не разбирам защо сте били целия път дотук, за да ми кажете нещо, което мога да прочета в утрешния вестник.

— Аз съм председател на Асоциацията на лейбъристите в Мерифийлд — каза Алф Райкрофт. — А Одри е партийният агент.

— Нещатен, ако мога да добавя — твърдо заяви тя.

— И моят комитет — продължи Алф — не може да намери по-подходящ кандидат срещу мис Хънтър.

— Но според мен ще е по-разумно да изберете някой с повече опит, който познава избирателите поне донякъде.

— Нямаме време да се придържаме към нормалната изборна процедура — каза Алф. — Предположихме, че консерваторите ще проявят благоприличието поне да изчакат погребението на сър Макс, преди да обявят датата за частичните избори, но те се възползваха от факта, че не разполагаме с подходящ кандидат за мястото му.

— Типично за Фиона — каза Саша. Сервитьорът донесе кафето, което му даде момент да помисли. — Поласкан съм — каза той, след като сервитьорът се оттегли, — но проблемът е, че просто нямам време…

— Частичните избори ще се проведат след три седмици, на трийсети март, четвъртък — каза Алф. — И тъй като сър Макс имаше мнозинство с 12 214 гласа, нямате абсолютно никакви шансове да спечелите.

— Тогава защо да си губя времето?

— Защото — каза мисис Кампиън, — ако намалите мнозинството в крепостта на торите, това ще се отрази добре на биографията ви, когато се кандидатирате за място, което можете да спечелите.

— Но ти си местен, Майкъл. Защо ти не се кандидатираш?

— Защото Фиона Хънтър винаги ме е плашила до смърт. Но ако открие, че ти си кандидатът на лейбъристите, тя ще е уплашената. А освен това ти я познаваш по-добре от всички нас.

— Ще ми трябва малко време да си помисля — каза Саша. — С колко разполагам?

— С десет минути — отвърна Алф.

— Предложението е Саша Константинович Карпенко да бъде избран за кандидат на лейбъристите в избирателния район на Мерифийлд. Кой е за? — каза председателят и огледа събралите се. Двайсет и три ръце се вдигнаха във въздуха. — Против? — Нито една ръка. — В такъв случай обявявам предложението за прието единодушно — обяви Алф Райкрофт, мъчейки се да надвика овациите.

Когато се качи за последния влак обратно за Лондон, Саша вече познаваше всичките двайсет и трима по имена и нито един от тях не смяташе, че той има шансове да победи.

— Друга жена ли? — попита Чарли, когато той се промъкна в спалнята малко след полунощ, като стъпваше тихо, за да не я събуди.

— Малко повече от двайсет и осем хиляди жени — каза Саша, докато отпускаше глава на възглавницата. Обясни й защо е пътувал до Мерифийлд сутринта и се е върнал като кандидат на лейбъристите за частични избори. — Така че няма да ме виждаш много често през следващите три седмици.

— Поздравления, скъпи — каза Чарли, запали нощната лампа и го прегърна. — Какво знаеш за другия кандидат?

— Всичко.

— Как така?

— Другият кандидат е Фиона Хънтър.

Дъхът на Чарли секна и тя рязко седна в леглото.

— Този път трябва да я биеш!

— Боя се, че е невъзможно. В Мерифийлд не броят гласовете на консерваторите, а ги претеглят.

— Не и този път — каза Чарли. — Защото аз ще съм във влака утре сутринта, така че ще й се наложи да бие и двама ни.

— Но ти трябва да си довършиш дисертацията.

— Предадох я миналата седмица.

— И не си ми казала?

— Исках да изчакам, докато науча резултата. — Чарли се наведе и целуна съпруга си. — Наспи се добре, скъпи — каза и отпусна глава на възглавницата. — Сигурно си изтощен.

Но Саша не можа да заспи, тъй като в ума му бушуваха безброй мисли. Беше възнамерявал да се подготви за влизане в партията, а се бе оказало, че тя вече го е приела.

На следващата сутрин Саша и Чарли хванаха влака в 6:52 от Виктория до Мерифийлд и стигнаха в местния щаб на Лейбъристката партия малко преди 8 часа.

Председателят ги чакаше в своя «Форд Алегро».

— Скачайте — каза той, след като Саша го запозна със съпругата си. — Приятно ми е да се запознаем, Чарли, но нямаме време за губене. — Превключи на първа, потегли с умерена скорост и заговори, докато се движеха по главната улица към изхода от града: — В избирателния район Мерифийлд има двайсет и шест села. Те осигуряват мнозинството на торите и Фиона Хънтър има партийни клонове във всяко от тях.

— А ние? — попита Чарли.

— Само един — каза Алф. — И приятелят, който го върти, е на седемдесет и една. Но градчето Рокстън, в което живеят шестнайсет хиляди души и в което има фабрика за хартия, гарантира запазването на позициите ни.

— Някакви добри новини? — попита Саша.

— Не много — призна Алф. — Макар че не беше изключително популярен, сър Макс си изгради репутация на човек, който има влияние в кабинета и може да работи. Имаше дарбата да разбира какво предстои да се случи и да се възползва от това. Класически пример е построяването на нова болница, която беше част от дългосрочната инфраструктурна програма на последното лейбъристко правителство, но бе завършена по време на консерваторите. Когато здравният министър откри болницата, човек можеше да остане с впечатление, че идеята от самото начало е била на сър Макс и че той лично е зидал тухлите.

— Дар, наследен от дъщеря му — каза Чарли, без да крие чувствата си. — Как се справя тя?

— Харесват я — призна Алф. — Но пък я познават от времето, когато я разхождаха с детска количка из избирателния район. Носят се слухове, че първите й думи били «Гласувайте за Хънтър!», и няма да се изненадам, ако сър Макс й е оставил района в завещанието си. Не ни помага особено и фактът, че на бюлетината ще пише същото име.

— Как тогава да реагирам, когато местните ме обвинят, че съм парашутист?

— Лейбъристите никога не са имали по-добър шанс да спечелят мястото — каза Алф.

— Но ти вече призна, че нямам абсолютно никаква надежда за победа — посочи Саша.

— Добре дошъл в света на реалната политика — каза Алф. — Или поне на версията й в Мерифийлд.

— Е, какво е първото ти впечатление? — попита Майкъл, когато Саша и Чарли се присъединиха към останалите от екипа да обядват в «Рокстън Армс».

— Консерваторите може и да държат най-добрите избирателни райони, но лейбъристите имат най-добрите хора — каза той и отхапа от сандвича с шунка, който майка му никога не би допуснала да бъде сложен в чиния.

— Така — каза мисис Кампиън, след като Саша излапа свинския пай, прокаран с половин пинта «Фарлис». — Дойде време да те тръснем на нищо неподозиращата публика. Плакатите и листовките ни още не са отпечатани, така че през първите два-три дни ще се наложи да импровизираме. И не забравяй, Саша, има само едно изречение, което трябва да повтаряш, докато не започнеш да го бълнуваш и насън — добави Одри, докато закачаше на ревера му голяма червена розета.

Саша излезе на улицата, съпровождан от председателя, Одри и двама партийни активисти. Когато срещна първия избирател, каза:

— Аз съм Саша Карпенко и съм кандидат на лейбъристите за частичните избори в четвъртък, трийсети май. Надявам се, че мога да разчитам на гласа ви?

Протегна ръка, но човекът не му обърна внимание и си продължи по пътя.

— Очарователно — промърмори Саша.

— Ш-ш-ш — изсъска мисис Кампиън. — Това не означава задължително, че няма да гласува за теб. Може да е глух или просто да бърза.

Вторият му опит беше малко по-успешен, защото жената — с пазарска торба в ръка — поне спря да се ръкува с него.

— Какво ще направите по въпроса за затварянето на местната болница? — попита тя.

Саша нямаше представа, че в Рокстън има болница.

— Ще направи всичко по силите си да убеди съвета да отмени решението си — притече му се на помощ Алф. — Така че задължително гласувайте за лейбъристите на трийсети март.

— Но вие нямате абсолютно никакви надежди за успех — каза жената. — Дори магаре със синя розета би спечелило изборите в Мерифийлд.

— Лейбъристите никога не са имали по-добри изгледи да спечелят мястото — каза Саша, като се мъчеше да говори уверено и убедително, но жената не изглеждаше особено убедена.

— Здравейте, аз съм Саша Карпенко и съм кандидат на лейбъристите…

— Съжалявам, мистър Карпенко, но ще гласувам за Хънтър. Винаги го правя.

— Но той почина миналата седмица — възрази Саша.

— Сигурен ли сте? — отвърна мъжът. — Защото жена ми ми каза да гласувам пак за Хънтър.

— Вярно ли е, че сте роден в Русия? — попита следващият мъж, към когото се обърна Саша.

— Да — каза той, — но…

— В такъв случай за първи път ще гласувам за консерваторите — каза мъжът, без изобщо да забавя крачка.

— Здравейте, аз съм Саша Карпенко…

— Гласувам за либералите — каза младата жена с детска количка — и този път дори ние ще ви бием.

— Здравейте, аз съм Саша…

— Успех, Саша. Ще гласувам за вас дори да нямате никакъв шанс.

— Благодаря — каза Саша и се обърна към Алф. — Винаги ли е толкова зле?

— Всъщност се справяш доста добре в сравнение с предишния ни кандидат.

— Какво е станало с него?

— С нея. Преживя нервен срив една седмица преди изборите и не се възстанови навреме, за да гласува. — Саша избухна в смях. — Да, точно така беше — каза Алф. — Оттогава не сме я виждали.

— И като си помисля, че аз съм единственият, когото искате! — каза Саша.

— Ще си ни благодарен, когато си намериш сигурно място и станеш министър — отвърна Одри, без да обръща внимание на сарказма му. Това беше първият път, когато Саша си помисли, че един ден наистина може да стане министър.

— Я, кого виждам от другата страна на улицата — каза Чарли и смушка Саша в ребрата.

Саша погледна и видя Фиона, заобиколена от група поддръжници, които раздаваха листовки и знаменца с надпис ГЛАСУВАЙТЕ ЗА ХЪНТЪР И ЗА МЕРИФИЙЛД.

— Дори не им се е наложило да отпечатват нови плакати — горчиво каза Алф.

— Време е да се сблъскаме челно с врага — каза Саша и незабавно пресече пътя, като избягваше колите.

— Аз съм Фиона Хънтър и съм…

— Какво ще правите с решението за превръщането на игрищата на Рокстън в супермаркет, това ме интересува.

— Вече говорих с лидера на съвета по въпроса — каза Фиона. — И той ми обеща да ме държи в течение.

— Също като баща ви, много обещания и никакви резултати.

Фиона се усмихна и продължи нататък, оставяйки местния съветник да се оправя с проблема.

— Торите ще ми вдигнат ли пенсията? — попита една възрастна жена и размаха пръст към нея. — Това искам да знам.

— Винаги са го правили — уклончиво отвърна Фиона, — така че можете да сте сигурна, че ще го направят отново, но само ако спечелим на следващите избори.

— Сладкото утре, ето това трябва да ви е девизът — каза жената.

Фиона се усмихна, когато видя Саша да върви към нея с протегната ръка.

— Колко се радвам да те видя, Саша — каза тя. — Какво правиш в Мерифийлд?

— Аз съм Саша Карпенко — отвърна той — и съм кандидат на лейбъристите за частичните избори на трийсети март. Мога ли да разчитам на вашия глас?

За първи път този ден усмивката се изтри от лицето на Фиона.

28.

Алекс

Бруклин

— Сигурен ли си, че след като върнеш картината на Лорънс и той ти възстанови парите, ще искаш да инвестираш още повече в «Елена»?

— Сигурен съм, майко — каза Алекс. — Но след като се оказах такъв глупак, реших да се върна към ученето.

— Но ти вече имаш диплома.

— По икономика — каза Алекс. — Което е добре, ако искаш да станеш банкер, но не и предприемач. Затова се записах вечерно. Ще карам магистратура в Колумбия, така че когато се натъкна на друга Ивлин, да не правя същата грешка. А междувременно ще започна работа в «Ломбарди» в Манхатън.

— Но защо да работиш за конкуренцията?

— Защото Лорънс каза, че правели най-добрата пица в Америка, и възнамерявам да разбера на какво се дължи това.

Септември се оказа натоварен месец за Алекс. Той се записа на вечерни курсове за магистратура и въпреки че през деня работеше в «Ломбарди», не пропусна нито една лекция. Винаги предаваше есетата си навреме и изчиташе всички книги от задължителния списък и много извън него. По ирония на съдбата се оказа, че Ивлин постигна онова, което майка му не беше успяла.

Ученето му продължаваше и през деня, защото управителят на «Ломбарди» Паоло му показа как ресторантът е спечелил репутацията си. Със съветите на Паоло Алекс започна да прави някои малки промени в «Елена», а после и по-големи. Искаше му се да купи от «Антонели» в Милано автоматизирана пещ, която щеше да позволи приготвянето на дузина пици на всеки четири минути, но не можеше да си я позволи, преди да върне картината и Лорънс да му прехвърли половината милион. Тя щеше да му липсва. Картината, не Ивлин.

Когато я видя за първи път, Алекс отиваше на вечерните курсове.

Стоеше на перона на 51-ва улица, облечена в елегантен син костюм и с кожено куфарче в ръка. Спретнато подстриганата й кестенява коса и дълбоките кафяви очи бяха онова, което го заплени. Той се опита да не я зяпа и когато тя погледна към него, бързо извърна очи.

Когато влакът спря на станцията, Алекс откри, че я следва и сяда на свободното място до нея, макар че тя пътуваше в обратната посока. Тя отвори куфарчето си, извади лъскаво списание и се зачете. Алекс погледна корицата и видя на нея картина от някакъв художник, Де Кунинг. Можеше да се закълне, че е виждал подобна творба в дома на Лорънс, но реши, че подмятането на «имам Уорхол» няма да е добро начало на разговор.

— Де Кунинг един и същи мотив ли рисува? — попита той, без да откъсва поглед от картината.

Тя го погледна, после погледна и корицата.

— Да. Тази е от поредицата му «Жена».

Акцентът й му напомни за Ивлин, но само той. Алекс се поколеба за момент.

— Възможно ли е да съм виждал негова картина в частна колекция?

— Напълно. Макар че много малко от творбите му са в частни ръце. Има няколко в Музея за модерно изкуство, така че може да сте видели нещо негово там.

— Разбира се — каза Алекс, макар че никога не беше стъпвал в Музея за модерно изкуство и имаше само смътна представа къде се намира той. — Права сте, там трябва да е било.

Когато влакът спря на следващата станция, той се замоли тя да не слезе. Молбата му бе чута.

— Кой е любимият ви художник? — попита той, когато вратите се затвориха.

Тя не отговори веднага.

— Не съм сигурна, че имам любимец сред абстрактните експресионисти, но мисля, че Мъдъруел е подценяван, а Ротко — надценяван.

— Винаги съм се възхищавал на «Лунна жена» на Полък — малко отчаяно каза Алекс. Беше зяпал половин час картината, докато се криеше зад колоната по време на партито на Лорънс.

— Смята се за една от най-добрите му, но съм я виждала само на снимка. Малцина са щастливците, видели с очите си колекцията Лоуъл.

Влакът спря на следващата станция и тя отново не слезе. «Лорънс Лоуъл ми е личен приятел, така че ако искаш да видиш колекцията му…» — искаше да каже той, но се боеше, че тя ще си помисли, че седи до побъркан.

— В сферата на изкуството ли работите? — поинтересува се той.

— Да, аз съм начинаещ асистент в една галерия в Уест Сайд — каза тя и затвори списанието.

— Сигурно е вълнуващо.

— Така е. — Тя прибра списанието в куфарчето и стана: влакът вече влизаше в следващата станция.

Той скочи на крака.

— Аз съм Алекс.

— Ана. Беше ми приятно да се запознаем, Алекс.

Той остана да стои като статуя, докато тя слизаше от влака. Помаха й, докато вървеше по перона, но тя не го погледна.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите — каза той, след като вратите се затвориха и тя изчезна от поглед. Трябваше да слезе на следващата спирка и да се върне до 51-ва улица. За първи път му се случваше да пропусне лекция.

* * *

— Паоло, имам нужда от съвет.

— Ако е за това как се върти пицария, нямам на какво още да те науча.

— Не, става въпрос за жена. Срещнах я само веднъж и после я изгубих.

— Избързваш, хлапе. По-добре започни от самото начало.

— Срещнах я в метрото. Е, срещнах ще бъде преувеличение, защото опитът ми да я заговоря беше жалък. И тъкмо потръгна, когато тя слезе и ме остави. Знам само малкото й име и че е асистент в художествена галерия в Уест Сайд.

— Добре, да започнем със станцията, където си я видял.

— Петдесет и първа улица.

— Скъпи магазини, много галерии. Да се опитаме да стесним периметъра. Знаеш ли в кой стил се специализира галерията?

— Абстрактен експресионизъм, ако не се лъжа. Поне тя така каза за обложката на списанието.

— Сигурно има поне десетина галерии, специализирани в този стил. Какво друго можеш да ми кажеш за нея?

— Много красива, интелигентна…

— Възраст?

— Малко над двайсет.

— Фигура?

— Стройна, елегантна, изискана.

— Какво те кара да мислиш, че би проявила интерес към теб?

— Прав си. Но ако има и най-малък шанс, аз…

— Ти си много по-добър улов, отколкото предполагаш — каза Паоло. — С буден ум, очарователен, добре образован и предполагам, че някои жени биха те намерили дори за симпатичен.

— И какво да правя? — попита Алекс, без да обръща внимание на сарказма му.

— Първо трябва да разбереш, че артобществото е много малко, особено висшето. Съветвам те да посетиш «Марлборо» на Петдесет и седма и да поговориш с някоя асистентка на горе-долу същата възраст. Има вероятност да се познават или поне да са се срещали на някое откриване на изложба.

— Откъде знаеш толкова много за изкуството?

— Италианците разбират от изобразително изкуство, храна, опера, коли и жени, защото имаме най-добрите образци и от петте — отвърна Паоло.

— Щом казваш — рече Алекс. — Започвам още утре рано сутринта.

— Не рано сутринта, защото само ще си изгубиш времето. Художествените галерии обикновено не отварят преди десет. Клиентите, които могат да си позволят да хвърлят половин милион долара за картина, не са ранобудници като теб и мен. И още нещо: ако се появиш в такъв вид, ще решат, че си дошъл да изнесеш боклука. Трябва да се облечеш и да говориш като перспективен клиент, ако искаш да те вземат на сериозно.

— Откъде си научил всичко това?

— Баща ми е портиер в «Плаза», а майка ми работи в «Блумингдейлс», така че съм учил в университета на живота. И още нещо. Ако наистина искаш да я впечатлиш, може би…

В четири и половина на следващата сутрин Алекс вече беше буден, облечен и се пазареше на зеленчуковата борса. След като закара покупките в ресторанта, се прибра и закуси с майка си.

Не й каза какво е планирал за остатъка от сутринта и я изчака да тръгне на работа, преди да вземе отново душ и да избере тъмносив еднореден костюм, бяла риза и вратовръзката, подарена от майка му за Коледа. След това внимателно свали картината на Уорхол от стената и я уви в опаковъчна хартия, преди да я прибере в чантата.

Взе такси до Манхатън — необходим разход, тъй като не можеше да рискува да носи такава ценна картина в метрото — и каза на шофьора да го откара до 57-а улица.

Когато пристигна в галерия «Марлборо», светлините тъкмо бяха запалени. Разгледа изложените на витрината картини, които бяха дело на някакъв художник на име Хокни. Когато някаква млада жена седна зад бюрото, той пое дълбоко дъх и влезе.

«Не бързай — беше го посъветвал Паоло. — Богатите никога не бързат да се простят с парите си.» Обиколи бавно галерията, като се възхищаваше на картините. Сякаш се беше върнал в дома на Лорънс.

— Мога ли да ви помогна, сър? — Алекс се обърна и видя, че асистентката е застанала до него.

— Не, благодаря. Просто разглеждам.

— Разбира се. Кажете ми, ако имате нужда от някакво съдействие.

Алекс се влюби за втори път, но не в асистентката, а в поне десет жени, които искаше да отнесе у дома и да окачи на стената на спалнята си. След като беше хипнотизиран от малко платно на Реноар, си спомни каква е причината да е тук и отиде при бюрото на асистентката.

— Неотдавна срещнах едно момиче, Ана, което работи в галерия в Уест Сайд, специализирана в абстрактния експресионизъм, и се питам дали случайно не я познавате?

Младата жена се усмихна и поклати глава.

— Започнах работа тук само преди седмица. Съжалявам.

Алекс й благодари, но не си тръгна, преди да хвърли още един поглед на Реноар. Не изгуби своето и нейното време да пита за цената. Знаеше, че не може да си я позволи.

Посети втора галерия, после трета и прекара остатъка от сутринта в безплодно влизане в още много галерии и задаване на същия въпрос на младите асистентки, но без резултат. Когато камбаните на катедралата «Сейнт Патрик» удариха един, реши да си вземе обедна почивка, преди да продължи търсенето си. Забеляза малка опашка пред заведение за сандвичи и тръгна към него, все така помъкнал своя Уорхол.

И тогава я видя през прозореца на един ресторант.

Седеше в сепарето в ъгъла и разговаряше с привлекателен мъж, който явно я познаваше добре. Сърцето на Алекс се сви, когато мъжът се пресегна през масата и хвана ръката й. Алекс се оттегли до една пейка наблизо и седна безнадеждно, забравил за глада си. Канеше се да си тръгне към дома, когато те излязоха заедно от ресторанта. Мъжът се наведе да я целуне, но Ана се извърна, без да се усмихва, и си тръгна, като го остави да стои на улицата.

Алекс скочи от пейката и я последва на известна дистанция по Лексингтън, докато тя не влезе в елегантна художествена галерия. Докато минаваше покрай «Н. Розентал и Ко», той погледна вътре и я видя да сяда зад бюро. Изчака няколко секунди и се върна. Влезе небрежно в галерията, без изобщо да погледне към нея. Някаква клиентка разговаряше с Ана и Алекс се престори, че се е загледал в една картина. Накрая бъбривата жена си тръгна и Алекс тръгна към бюрото. Ана вдигна очи и се усмихна.

— Мога ли да ви помогна, сър?

— Надявам се.

Той извади Уорхол от чантата, махна опаковъчната хартия и постави творбата на бюрото. Ана погледна внимателно картината, после Алекс. Като че ли го позна.

— Надявах се, че ще можете да оцените тази картина.

Тя я огледа отново и попита:

— Ваша ли е?

— Не, на мой приятел. Той ме помоли да науча цената й.

Тя отново се вгледа в него.

— Нямам достатъчно опит за реалистично оценяване, но ако ми позволите да покажа картината на господин Розентал, той със сигурност би могъл да ви помогне.

— Разбира се.

Ана взе картината, отиде в другия край на галерията и изчезна в някаква стая. Алекс се възхищаваше на творба на Лий Краснер, озаглавена «Окото на първия кръг».

След малко един достолепно изглеждащ сивокос господин с двуреден тъмносин костюм, розова риза и червена папийонка на точки излезе от офиса и постави картината на бюрото на Ана.

— Поискали сте помощта ми за оценка на картината? — каза той; вглеждаше се внимателно в Алекс. Тонът му караше човек веднага да се сеща за думите «бавно» и «премерено». Това не беше човек, който бърза. — Боя се, че трябва да ви кажа, сър, че това е копие. Оригиналът е собственост на господин Лорънс Лоуъл от Бостън и е част от колекцията Лоуъл.

«Много добре знам», искаше да каже Алекс.

— Какво ви кара да мислите, че е копие? — попита той.

— Не самата картина, която признавам, че ме заблуди за момент — каза Розентал. — Платното я издаде. — Той обърна картината. — Уорхол не е можел да си позволи такова скъпо платно в ранния си период, а освен това размерът му е погрешен.

— Сигурен ли сте? — попита Алекс. Изведнъж се ядоса, а после му призля.

— О, да. Платното е с два и половина сантиметра по-широко от това на оригинала в колекцията Лоуъл.

— Значи е фалшификат?

— Не, сър. Фалшификат е, когато някой се опитва да заблуди художествения свят с твърдението, че е попаднал на оригинална творба, която не фигурира в регистъра с работи на художника. Това — каза той — е копие, при това адски добро.

— Мога ли да попитам колко щеше да струва, ако беше оригинал? — колебливо попита Алекс.

— Милион, може би милион и половина — каза Розентал. — Произходът й е безспорен. Мисля, че дядото на господин Лоуъл я е купил директно от художника в началото на шейсетте, когато той не е можел да си плаща дори наема.

— Благодаря — каза Алекс, напълно забравил защо изобщо беше дошъл в галерията.

— Ако ме извините — каза Розентал, — трябва да се връщам в офиса си.

— Да, разбира се. Благодаря.

Розентал ги остави и след малко Алекс осъзна, че Ана се взира в него.

— Срещнахме се в метрото, нали? — каза тя.

— Да — призна той. — Защо не казахте нищо, когато ви показах картината?

— Защото за момент се зачудих дали не сте крадец на картини.

— Нищо толкова бляскаво — каза Алекс. — През деня работя в «Ломбарди», а повечето вечери прекарвам в бизнес училището.

— Маргаритите на «Ломбарди» бяха основната ми храна, преди да се дипломирам.

— Майка ми приготвя отлична калцоне, ако искате да я опитате — каза Алекс.

— Може — каза Ана. — Тъкмо ще ми разкажете как се сдобихте с такова чудесно копие на «Синята Джаки Кенеди».

— Беше просто повод да ви видя отново.

29.

Алекс

Бруклин

— Кажи ми — попита Ана. — Заради мен ли се качи във влака?

— Да — призна Алекс. — Макар че пътувах в друга посока.

Тя се разсмя.

— Колко романтично. И какво направи, когато слязох?

— Стигнах до следващата станция и тъй като бях закъснял за вечерните часове, се прибрах у дома.

Дойде сервитьор и им връчи менюто.

— Какво ще ми препоръчаш? — попита Ана. — В края на краищата ти си собственикът на това заведение.

— Моята любима пица е капричоза, но ти избирай, защото са толкова големи, че можем да си поделим една.

— Тогава да поръчаме една. Но не си се измъкнал, Алекс. Значи така, след жалкия ти неуспешен опит да ме свалиш си тръгнал като Антоний да ме търсиш.

— Цяла сутрин обикалях Манхатън и проверих половината галерии. После случайно те забелязах да обядваш в скъп ресторант с привлекателен по-възрастен мъж.

— Не чак толкова възрастен — закачливо възрази Ана.

— И после си ме проследил до галерията под предлог, че искаш да оценят картината, макар че със сигурност си знаел, че е копие.

Алекс премълча. Сервитьорът дойде и сложи огромна пица в средата на масата.

— Еха, изглежда страхотно.

— Явно майка ми я е приготвила лично — каза Алекс, отряза едно парче и го сложи в чинията на Ана. — Трябва да те предупредя, тя няма да се сдържи и ще дойде да се запознае с теб. Така че трябва да й кажеш, че по-добра пица от тази просто няма.

— Но това си е така — каза Ана, след като я опита. — Всъщност си мисля да доведа приятеля си тук. — Алекс не успя да скрие разочарованието си и Ана се ухили. — Бивш приятел. Видя го в ресторанта. — Алекс искаше да научи повече за него, но Ана смени темата. — Алекс, ти явно се изненада, когато господин Розентал ти каза, че картината е копие. Любопитно ми е как така се е озовала у теб.

И Алекс й разказа цялата история (е, не точно цялата), радостен, че най-сетне има с кого да сподели тайната си. Когато стигна до срещата им в галерията, Ана почти беше приключила със своята половина от пицата, докато неговата оставаше недокосната.

— И защо приятелят ти ще ти дава половин милион за картина, която не може да струва повече от няколкостотин долара?

— Защото не знае, че картината е копие. Сега трябва да му кажа истината и това прави положението още по-лошо. Не виждам как Ивлин ще ми върне и един цент от парите ми.

Ана се пресегна през масата и докосна ръката му.

— Много съжалявам, Алекс. Това означава ли, че няма да успееш да отвориш втора «Елена»?

— Много малко са предприемачите, които не са претърпявали провали по пътя си — каза Алекс. — Според Галбрейт умните си ги записват на дъската на опита и продължават напред.

— Възможно ли е приятелят ти Лорънс да участва в схемата и нарочно да те е поставил до сестра си на партито?

— Не — твърдо заяви Алекс. — Никога през живота си не съм срещал по-свестен и честен човек от него.

— Съжалявам, това беше грубо от моя страна — каза Ана. — Аз дори не познавам приятеля ти. Но трябва да призная, че с огромно удоволствие бих видяла колекцията Лоуъл.

— Това лесно може да се уреди, ако…

— Вие трябва да сте Ана — разнесе се глас.

Алекс вдигна глава и видя майка си, застанала до масата им.

— Имаш страхотен талант да уцелваш най-подходящия момент, майко. Дори братята Маркс биха се гордели с него.

— А той не престава да говори за вас — каза Елена, без да му обръща внимание.

— Майко, сега пък ме поставяш в неловко положение.

— Много се радвам, че той най-сетне ви откри. Но не е ли било глупаво от негова страна да не слезе след вас от влака?

— Майко!

Ана избухна в смях.

— Как беше пицата? — попита Елена.

— По-добра просто няма — отвърна Ана.

— Аз й казах да го каже — обади се Алекс.

— Така е — призна Ана, пресегна се през масата и хвана ръката му. — Но нямаше нужда да го прави, защото е наистина най-добрата.

— В такъв случай можем ли да се надяваме, че ще ви видим отново?

— Майко, по-лоша си и от госпожа Бенет.

— А ти защо нищо не си ял? — попита тя, сякаш беше още малко момче.

— Майко, махни се.

— Алекс сподели ли плановете си за втори ресторант?

— Да. — Алекс застана на тръни, защото не беше разказал на майка си цялата история. — Звучи много вълнуващо, госпожо Карпенко.

— Елена, моля — каза тя, а Алекс се изправи, стиснал нож в ръка. — Е, по-добре да се връщам в кухнята, иначе шефът може да ме изхвърли — добави Елена и им се ухили. — Но се надявам да се видим отново, за да ти разкажа как Алекс бе награден със «Сребърна звезда».

Алекс вдигна ножа над главата си, но тя вече се отдалечаваше.

— Извинявай, по принцип не е такава…

— Няма за какво да се извиняваш, Алекс. Тя е същата като пиците й, просто най-добрата. Но я ми разкажи как са те наградили със «Сребърна звезда» — каза сериозно тя.

— Истината е, че медалът трябваше да бъде даден на Танка, не на мен.

— На Танка ли?

Алекс й разказа какво се бе случило, когато отрядът му се беше натъкнал на виетконгския патрул на Бейкън Хил. Как Танка бе спасил живота не само на Лорънс, но и неговия.

— Много ми се иска да можех да се запозная с него — тихо каза Ана.

— Съмнявам се, че би се съгласила…

— На какво?

— Да дойдеш във Вирджиния с мен? От толкова време искам да ида на гроба му и…

— Що за момиче би отказало подобно предложение? — Алекс я погледна смутено. — Разбира се, че ще дойда с теб. — Тя отново се разсмя. — Какво ще кажеш да отидем в неделя?

— Лорънс току-що се върна от Европа, така че ще трябва да го видя в Бостън през уикенда и да му кажа преценката на господин Розентал за картината. Но следващия уикенд съм свободен.

— Значи се разбрахме.

Алекс слезе от влака в Бостън с малък сак за багаж и голяма чанта. Спря едно такси и каза на шофьора адреса на Лорънс.

Безпокойството му растеше с всеки изминат километър. Знаеше, че няма друг избор освен да каже на приятеля си истината.

Таксито мина по дългата алея и спря пред къщата. Лорънс стоеше на горното стъпало и чакаше приятеля си.

— Виждам, че си донесъл картината — каза той, след като си стиснаха ръцете. — Да идем в кабинета, да приключим с размяната и после да разпуснем до края на уикенда.

Алекс мълчаливо го последва вътре. Когато влезе в кабинета на Лорънс, съвсем остана без думи.

Почти всеки сантиметър от покритите с дъбова ламперия стени беше зает от картини и фотографии на роднини и приятели. Погледът на Алекс се спря върху Нелсън Рокфелер, което накара Лорънс да се ухили, докато сядаше зад бюрото и даваше знак на Алекс да седне срещу него.

Когато махна опаковъчната хартия от картината, на лицето на Лорънс цъфна широка усмивка.

— Добре дошла у дома, Джаки — каза той и веднага отвори едно чекмедже на бюрото си и извади чекова книжка.

— Няма да ти е нужна — каза Алекс.

— Защо? Нали се споразумяхме.

— Защото това не е Уорхол. А копие.

— Копие? — невярващо повтори Лорънс и се вгледа внимателно в картината.

— Боя се, че да. И това не е мое мнение, а преценка не на друг, а на самия Натаниел Розентал.

Лорънс запази спокойствие, но промълви едва ли не на себе си:

— Как е успяла?

— Не знам, но мога да се досетя — рече Алекс.

Лорънс погледна картината.

— Явно е знаела от самото начало. За пореден път. — Отвори чековата книжка, свали капачката на писалката си и написа сумата 500 000 долара.

— Няма начин да осребря чека ти — каза Алекс. — Така че не си прави труда да го подписваш.

— Трябва — отвърна Лорънс. — Ясно е, че скъпата ми сестра е измамила и двама ни.

— Но ти не знаеше — каза Алекс. — А това е единственото, което има значение.

— Но без парите няма да можеш да отвориш «Елена 2».

— В такъв случай ще трябва да почака. Пък и за един уикенд със сестра ти научих повече, отколкото бих научил за цяла година в бизнес училището.

— Няма да е зле да измислим някакъв алтернативен план — предложи Лорънс.

— Какво имаш предвид?

— В замяна на моите петстотин хиляди аз получавам десет процента от компанията ти. Онази, която ще стане по-голяма от компанията на кръстника ми.

— Петдесет процента ще е по-честно.

— Тогава да постигнем компромис. Ще взема половината от напъпващата ти империя, но щом ми върнеш моя половин милион, оставам с десет процента.

— Двайсет и пет — каза Алекс.

— Много щедро от твоя страна — каза Лорънс и подписа чека.

— Изключително щедро е от твоя — отвърна Алекс.

Лорънс му даде чека и двамата отново си стиснаха ръцете.

— Сега разбирам — каза Лорънс, докато прибираше чековата книжка в чекмеджето — защо Тод Халидей се измъкна веднага след вечерята на рождения ми ден. Първоначалната идея беше да преспи тук.

— Самата Екатерина Велика би се гордяла със сестра ти — рече Алекс. — Знаела е, че мога да видя Уорхол само ако преспя с нея.

— Петстотин хиляди — каза Лорънс. — Доста скъпо забавление за една нощ. Вече работя по план как да я накарам да върне всичко до последния цент. Да идем да вечеряме.

Лорънс изчака, докато Алекс провери за втори път въпросите. Той добави само «застрахователна компания?», след което му върна карирания лист. Лорънс кимна, пое дълбоко дъх, вдигна слушалката и набра международния номер.

Отново прегледа списъка, докато чакаше някой от двамата да вдигне. Беше подбрал внимателно времето. Дванайсет в Бостън, шест вечерта в Ница. Би трябвало да са се върнали от обяд в «Коломб д'Ор», но все още да не са тръгнали към казиното в Монте Карло.

— Ало? — обади се познат глас.

— Здрасти, Ив, аз съм. Реших да ти кажа как вървят нещата с Уорхол.

— Полицията намери ли го?

— Да, висяла над камината в апартамента на Карпенко в Брайтън Бийч. Трудно биха могли да я пропуснат.

— Значи вече може да се върне в спалнята Джеферсън?

— Боя се, че не. Бостънската полиция реши да оцени картината, преди да повдигне обвинения. И изненада, оказа се копие.

— Защо се изненадваш? — попита Ивлин малко по-бързо от очакваното.

— Какво искаш да кажеш? — невинно попита Лорънс.

— Очевидно е сложил копие вместо оригинала. Обзалагам се, че оригиналът е изнесен от страната. Сигурно вече е в Русия.

«По-скоро някъде в Южна Франция» — помисли си Лорънс.

— Застрахователите са на същото мнение, Ив — каза той и погледна списъка. — И се питат кога ще се върнеш в Бостън, тъй като си последната, която е виждала Карпенко преди да замине за Ню Йорк.

— Смятам да остана тук още няколко месеца — каза Ивлин. — Предполагам, че полицията е арестувала приятеля ти Карпенко.

— Да, но са го пуснали под гаранция. Той твърди, че ти е дал чек за петстотин хиляди долара, които да инвестираш чрез Тод в стартиращата му компания, и си му предложила картината като залог.

— Точно обратното — каза Ивлин. — Той ме умоляваше да инвестирам пари в пицарията му, но аз отказах и го разкарах.

— Но той е показал чека — каза Лорънс. — Така че би било добре да дойдеш и да кажеш на полицията твоята версия на историята.

— Моята версия на историята ли? — повиши глас Ивлин. — На чия страна си, Лорънс?

— На твоя, разбира се, но от полицията отказват да повдигнат обвинение, докато не разпитат теб.

— В такъв случай ще им се наложи да почакат — отвърна Ивлин и тресна телефона.

Лорънс затвори и се обърна към Алекс.

— Имам чувството, че няма да се върне в близко бъдеще. — На лицето му се появи широка усмивка.

— Но ти изгуби Уорхол — каза Алекс.

— Признавам, че Джаки ще ми липсва — каза Лорънс. — Но не и Ивлин.

* * *

— Чух само едната страна от разговора — каза Тод Халидей и подаде чаша уиски на жена си, след като тя тресна слушалката. — Прав ли съм, като си мисля, че Лорънс вече е разбрал, че Уорхол е копие и че Карпенко е показал чека?

— Да — отвърна Ивлин и пресуши чашата. — Забравих, че чековете се връщат в банката, която ги е издала.

— Но чекът бе за изплащане на парите в брой, така че няма да могат да го проследят обратно до теб.

— Така е, но ако Лорънс открие…

— Ако открие — рече Тод, — просто ще трябва да минем на план Б.

Когато се прибра в Ню Йорк, Алекс трябваше да обясни на майка си защо се връща с чек за половин милион, макар че е казал на Лорънс, че картината е копие. Остана изненадан от единствения й въпрос.

— Предложи ли на Ана да се омъжи за теб?

— Мамо, познавам я само от седмица.

— Баща ти ми предложи дванайсет дни след като се запознахме.

— Значи имам още пет дни — с усмивка отвърна Алекс.

Алекс слезе от метрото на 14-а улица малко след дванайсет и тръгна право към «Ломбарди». Седна, но не си поръча нищо. Когато мениджърът се появи, му връчи договора. Паоло седна и прочете внимателно всяка клауза. Нямаше никакви изненади. Всичко, което бе обещал Алекс, беше включено, така че той с готовност подписа.

— Добре дошъл на борда, партньоре — каза Алекс, докато си стискаха ръцете. — Ти ще управляваш «Елена 1», а аз ще поема стартирането на «Елена 2».

— С нетърпение очаквам да работя с теб — отвърна Паоло.

— Ще се видим в понеделник в осем без пет, защото е крайно време да се запознаеш с майка ми. Между другото, може би е добре, че не я срещна преди да подпишеш договора. Трябва да бягам. Имам уговорка за обяд с човек, за когото не мога да си позволя да закъснявам.

— Значи си я намерил?

— Разбира се.

Алекс пристигна в «Льо Бернардин» секунди преди Ана да се появи.

— Как мина в Бостън? — беше първият й въпрос, след като поръчаха.

— Не би могло да е по-добре — отвърна той и обясни защо все пак ще отвори «Елена 2» навреме.

— Имаш забележителен приятел в лицето на Лорънс — рече Ана. — И къде е Уорхол?

— Истинският или копието?

— Да започнем с копието.

— Обратно в спалнята Джеферсън.

— А оригиналът?

— Лорънс смята, че вероятно е в Южна Франция. Което е още една причина Ивлин да не бърза да се връща в Бостън.

— Не разчитай на това — каза Ана. — Човекът, когото описа, никога не би допуснал сестра му да влезе в затвора.

— Аз го знам, ти го знаеш, но дали Ивлин би поела риска? Както и да е, как я караше ти, докато ме нямаше?

— Обядвах в «Ломбарди».

— Предателка.

— И макар че майка ти приготвя много по-добри пици, тяхното меню е друга класа — каза тя, докато им сервираха храната.

— Изобщо не съм забелязал.

— Не забравяй, че клиентът вижда менюто много преди да види храната. И тъй като дизайнът фигурира в дипломата ми, разбира се, си помислих, че мога да измисля нещо малко по-привлекателно за «Елена». — Тя извади от чантата си няколко листа и ги сложи на масата.

Алекс разгледа внимателно различните дизайни.

— Разбирам какво имаш предвид.

— Това са само предварителни скици — каза Ана. — Ще имам по-излъскани версии, преди да заминем за Вирджиния.

— Направо изгарям от нетърпение — отвърна Алекс, докато сервитьорът вземаше празните им чинии.

— Ще се наложи да почакаш. — Ана си погледна часовника. — Трябва да изчезвам. Господин Розентал ще повдигне добре оформената си вежда, ако закъснея и с една минута.

Ана се върна в галерията, а Алекс взе метрото до Брайтън Бийч и се отби в «Елена», за да каже на майка си, че Паоло започва при тях в понеделник.

— А Ана? — попита Елена.

— Тя е добре — отвърна Алекс и побърза да се изнесе, преди да му е напомнила, че му остават само три дни, ако иска да бие рекорда на баща си.

Седна на първия ред в аудиторията малко преди професор Донован да влезе.

— Тази вечер ще разгледаме значението на плана Маршал и ролята на президента Труман за възстановяването на Европа след Втората световна война — каза Донован. — Финансовата нестабилност, заплашваща Европа през 1945 година, била такава, че…

Когато се прибра малко след десет, Алекс беше останал без сили. Завари майка си в кухнята да бъбри с Димитрий, който тъкмо се беше върнал от Ленинград.

Алекс се строполи на най-близкия стол.

— Димитрий ми каза, че вуйчо ти Коля станал председател на профсъюза на пристанищните работници — каза Елена. — Чудесна новина, нали?

Алекс не каза нищо. Вече беше заспал и тихо похъркваше.

30.

Алекс

Бостън

— Много ми се иска да науча повече за живота ти в Съветския съюз и как си се озовал в Америка — каза Ана, докато влакът потегляше от Пен Стейшън.

— По-приемливата версия ли предпочиташ, или онази с всички гадни подробности?

— Истинската.

Алекс започна със смъртта на баща си и всичко, което му се беше случило оттогава до деня, в който я бе срещнал в метрото на 51-ва улица. Пропусна само истинската причина, поради която едва не беше убил майор Поляков, и факта, че Димитрий работи за ЦРУ. Когато завърши, първият въпрос на Ана го изненада.

— Мислиш ли, че е възможно съученикът ти да е отговорен за смъртта на баща ти?

— Неведнъж съм си го мислил — призна Алекс. — Не се съмнявам, че Владимир е способен на подобно предателство, и за негово добро мога само да се надявам никога повече да не го видя.

— Колко ли различно щеше да е всичко, ако ти и майка ти се бяхте качили в другия контейнер?

— На първо място, нямаше да те срещна — каза Алекс и хвана ръката й. — Е, чу историята ми, сега е твой ред.

— Родена съм в затворнически лагер в Сибир. Нямам представа кой е баща ми, а майка ми умря още преди да…

— Добър опит — каза Алекс и я прегърна през раменете. Тя се обърна и го целуна за първи път. На Алекс му трябваха няколко секунди да дойде на себе си, преди да промърмори: — А сега ми кажи истинската история.

— Не съм избягала от Сибир, а от Южна Дакота, когато ми предложиха място в Джорджтаун. Винаги съм искала да постъпя в художествено училище, но не бях достатъчно добра и затова се примирих с история на изкуството и накрая ми предложиха работа в «Розентал».

— Явно си се представила доста добре в Джорджтаун — отбеляза Алекс. — Защото господин Розентал не ми се стори човек, който би търпял некадърници.

— Много е взискателен, но иначе е блестящ — каза Ана. — Освен изкуствовед е и много добър дилър, поради което се радва на голямо уважение в бранша. От него научавам много повече, отколкото научих в университета. А сега, след като се запознах с неуморимата ти майка, разкажи ми за баща си.

— Той беше най-забележителният човек, когото съм познавал. Ако беше останал жив, със сигурност щеше да стане първият президент на независима Русия.

— А ето че синът му ще стане президент на компания за пици в Бруклин — подразни го тя.

— Не и ако майка ми има думата. Тя иска да стана професор, юрист или доктор. Всичко, само не бизнесмен. Но аз още нямам идея с какво да се захвана, след като завърша бизнес училището. Трябва обаче да призная, че ти и Лорънс променихте живота ми.

— В какъв смисъл?

— Докато те търсех, минах през няколко други галерии. Все едно откривах нов свят, в който непрекъснато срещах толкова много прекрасни жени. Надявам се, че когато се върнем в Ню Йорк, ще ме запознаеш с още повече.

— В такъв случай трябва да започнем с Музея за модерно изкуство, да продължим с «Фрик» и ако любовната афера продължи, ще те запозная с няколко излегнали се жени в «Метрополитън». А пък аз си помислих, че си хлътнал по мен.

— Ана, хлътнах по теб в мига, в който те видях. Ако само се беше обърнала след като слезе от влака и ми се беше усмихнала, щях да разбия вратите и да се втурна след теб.

— Майка ми ме е учила никога да не поглеждам назад.

— Оставам с впечатлението, че майка ти е досущ като моята. Може ли да прави калцоне?

— Забрави. Тя е учителка.

— А баща ти?

— Той е директор на същото училище, но всички са напълно наясно кой всъщност командва.

— С нетърпение очаквам да се запозная с тях — каза Алекс, а Ана положи глава на рамото му.

Алекс никога не си беше представял, че едно пътуване може да мине толкова бързо. Разказваха си истории от детството и тя му говори за Фра Анджелико, Белини и Караваджо, а той за Пушкин, Толстой и Лермонтов.

Когато малко след единайсет и половина влакът влезе в гара Арлингтън, Ана беше стигнала само до седемнайсети век. Алекс мълча, докато таксито ги караше към Националното гробище. Когато тръгнаха по грижливо поддържаните поляни с редици неукрасени бели надгробни камъни, Алекс си спомни за разговора си с лейтенант Лоуъл в онази землянка и думата «безполезност» отекна в ума му. Не минаваше нито ден, без да си помисли за Танка. Не минаваше нито ден, без да благодари на бог, ако изобщо го имаше, че е изкарал късмета да оцелее.

Спряха, когато стигнаха надгробния камък на редник първи клас Самюъл Т. Бъроус. Ана стоеше мълчаливо, докато Алекс плачеше, без да се крие. Мина известно време, преди да извади кърпа от джоба си. Разгъна я, коленичи и сложи «Сребърната звезда» на гроба на приятеля си.

Алекс не знаеше колко време са останали там.

— Сбогом, стари приятелю — каза той, когато най-сетне се обърна. — Ще се върна.

Ана му се усмихна толкова нежно, че той се разплака отново.

— Благодаря ти, Ана — каза той, докато тя го прегръщаше. — Танка щеше много да те хареса и съм сигурен, че би го одобрила за мой кум.

— Ако това е предложение — каза Ана и не успя да скрие усмивката си, — майка ми би посочила, че се познаваме само от две седмици.

— На баща ми са му били достатъчни дванайсет дни — каза Алекс, падна на колене и извади от джоба си малка кадифена кутийка. Отвори я и показа на Ана годежния пръстен на баба си.

Докато го поставяше на безименния пръст на лявата й ръка, Ана каза нещо, което той нямаше да забрави до края на живота си.

— Сигурно съм единственото момиче, на което са му предлагали брак в гробище.

— Какво мислиш за тези менюта? — попита Алекс.

— Първокласни като майка ти — отвърна Лорънс. — Тя ли ги е измислила?

— Не, Ана ги направи през свободното си време.

— С нетърпение очаквам да се запозная с това момиче. Може би трябва да я поканя в Бостън за уикенда, за да види колекцията ми.

Алекс се разсмя.

— И бъди сигурен, че ще приеме, защото и тя очаква с нетърпение да се запознае с теб и да види колекцията. Е, Лорънс, тъй като подозирам, че не си долетял до Ню Йорк само за да ме ласкаеш, мога само да се надявам, че не си искаш парите обратно, защото вече ги похарчих.

— Но си готов да инвестирам още, нали?

— Защо да го правиш?

— Защото ако «Елена» иска да се разширява, единственото, за което Тод е прав, е това, че се нуждаеш от финансова инжекция.

— И ти си склонен да я осигуриш?

— И още как. В мой интерес е да го направя, тъй като притежавам петдесет процента от бизнеса.

— Само докато ти се изплатя.

— Което може да ти отнеме доста време, ако се съгласиш с предложението ми.

Алекс се разсмя.

— Кръстникът ти не би одобрил.

— Не виждам защо. Една от първите му инвестиции е била в «Макдоналдс», въпреки че никога през живота си не е вкусвал хамбургер. Имаме обаче един проблем.

— Какъв? — попита Алекс, когато Паоло се върна със специалитета на деня.

— Мисля, че намерих идеалното място за «Елена 3» в Бостън, но как ще направим дубликат на майка ти?

— В менюто ще бъдат нейните рецепти — каза Алекс. — И бог да е на помощ на всеки готвач, който не успее да покрие стандартите й.

— Как мислиш, ако отворим «Елена» в някой град, дали би се съгласила да прекарва първия месец след откриването там?

— Ако я убедим, че идеята е твоя, като нищо би се съгласила — отвърна Алекс.

— Харесва ли ви днешният специалитет? — попита познат глас.

Лорънс стана да поздрави Елена.

— Великолепен е — каза той и докосна с два пръста устните си. Алекс разпозна специалната усмивка, която майка му държеше запазена за любимите си клиенти. — И се питах, Елена, дали можем да поговорим на четири очи по-късно, за предпочитане когато Алекс не е наоколо?

Когато «Елена 3» отвори врати за бостънската публика, Алекс се изненада от големия интерес от страна на местната и националната преса. Но пък, от друга страна, той не беше политик.

Тед Кенеди, който водеше церемонията по откриването, каза пред събралите се, че досега е откривал болници, училища, футболни стадиони, дори едно летище, но никога пицария.

— Но да бъдем откровени — продължи той, — това е изборна година. — Изчака смехът да утихне и добави: — Във всеки случай «Елена» не е обикновена пицария. Моят добър приятел Лорънс Лоуъл, вашият кандидат от демократите за Конгреса, застана зад това предприятие от самото му начало. Той вярва в Елена Карпенко и сина й Алекс, които са избягали от тиранията на комунизма с вярата, че могат да започнат нов живот в Съединените щати. Те са олицетворение на американската мечта.

Алекс се огледа и видя, че майка му се е скрила зад един хладилник, а Ана стои до нея. Запита се дали тя й е казала.

— Дами и господа — каза Кенеди, — за мен е огромно удоволствие официално да обявя «Елена 3» за открит.

След като аплодисментите затихнаха, Лорънс излезе да благодари на сенатора и добави:

— След като се подкрепя с днешния специалитет, който е конгресменска пица — с вмирисано сирене, много шунка и щипка сол — ще бъда готов да поема по пътеката на кампанията. — Изчака одобрителните викове да утихнат и продължи: — Освен това искам да направя важно съобщение. Поканих Алекс Карпенко да се включи в предизборния ми екип.

— Но той никога досега не се е занимавал с кампании — извика един журналист.

— И не бях опитвал пица, преди да дойда в Америка — тутакси му отговори Алекс и думите му бяха посрещнати с още повече одобрителни викове.

След като Лорънс завърши речта си, Алекс се огледа за сенатор Кенеди, за да му благодари. Той обаче беше потеглил за следващия си ангажимент, с което даде ясна представа на Алекс какво предстои през следващите три месеца.

— Мислиш ли, че брат ти е съобщил в полицията за кражбата на картината? — попита Тод, след като икономът излезе от стаята.

— Какво те кара да смяташ, че не го е направил? — отвърна Ивлин и отпи глътка вино.

— Ако се съди по първата страница на «Глоуб», не го е направил — каза Тод и подаде вестника на жена си.

Погледът й се спря върху снимката на усмихващия се Тед Кенеди, застанал между Лорънс Лоуъл и Алекс Карпенко.

— Кучи син — каза тя, след като прочете материала за речта на сенатора при откриването на «Елена 3».

— Може би е време да се върнем в Бостън и да обявиш на всички, че този път ще гласуваш за републиканците — каза Тод.

— Ще бъде късмет, ако това изобщо се появи на шестнайсета страница на «Хералд», а и няма да е изненада за повечето хора. Не — каза Ивлин. — Това, което съм намислила, ще изкара брат ми на първа страница на «Ню Йорк Таймс».

Алекс с изненада откри, че изборният процес е грабнал въображението му и че се наслаждава на всеки аспект на кампанията. За първи път разбра защо баща му е искал да бъде лидер на профсъюз.

Харесваше непосредствения контакт с гласоподавателите на място — на улицата, в заводите, на нечий праг. Ликуваше на публичните срещи и винаги с радост представяше Лорънс, когато кандидатът не смогваше да бъде на две места едновременно.

Най-много от всичко се радваше на ежеседмичните пътувания до столицата за инструктаж от партийните лидери как върви националната кампания и какво трябва да бъде следващото политическо изявление. Вашингтон практически се превърна в негов втори дом. Дори започна да се пита (макар да не го спомена на Ана) дали някой ден да не се присъедини към Лорънс във Вашингтон като представител на Осми конгресен окръг на Ню Йорк.

Единственото, което не му харесваше, бяха дългите раздели с годеницата му и той с нетърпение броеше дните до всеки уикенд, когато тя идваше в Бостън. И макар че кампанията сякаш щеше да продължи вечно, тя не се оплака нито веднъж.

Вече бяха определили дата за сватбата — три дни след гласуването — макар че Алекс още не беше казал на майка си, че Ана е бременна. Димитрий щеше да е кум, Лорънс главен шафер и нямаше награди за позналите кой ще поеме кетъринга.

— Имате ли фотографско доказателство? — попита Ивлин.

— Повече от десет снимки — отвърна гласът от другия край на линията.

— А акт за раждане?

— Разполагахме с него още преди да го запишем.

— Какво следва?

— Просто се отпуснете и чакайте брат ви да се оттегли от надпреварата.

— Единственият ми проблем да си член на екипа ми е в това, че мнозина гласоподаватели са на мнение, че би бил много по-добър кандидат от мен — каза Лорънс. — На твоите събирания идват повече хора, отколкото на моите.

— Но фамилията Лоуъл има представител във Вашингтон вече повече от сто години — каза Алекс. — А аз съм първо поколение имигрант, току-що слязъл от кораба.

— Както и мнозина от поддръжниците ми, което е и причината да си идеалният кандидат. Ако някога решиш да се кандидатираш за каквото и да било, от кучкар до сенатор, с радост ще застана зад теб.

* * *

Ивлин и Тод взеха следобедния самолет обратно до Ница, тъй като не искаха да са в Бостън, когато на следващия ден излязат сутрешните издания на вестниците.

— Пусна ли пратката на Хоксли? — попита Тод, докато закопчаваше колана.

— Доставена по куриер в щаба му — каза Ивлин. — Не можех да рискувам с пощата след онова, което ми поискаха за снимките. — И се усмихна на стюардесата, която й предложи чаша шампанско.

— Ами ако Лорънс разбере истината?

— Вече ще е твърде късно.

— Но ти сигурно получаваш по сто обаждания от побъркани на ден. Защо да приемаш сериозно това? — попита Блейк Хоксли и посочи пръснатите на бюрото му снимки.

— Не получавам много пратки, доставени от елегантно облечени жени с акцент на интелектуалки — отвърна ръководителят на кампанията му.

— И какво ме съветваш да правя с това? — попита кандидатът на републиканците.

— Нека споделя информацията с мой добър познат от «Бостън Глоуб» и да видим какво може да направи той.

— Но от «Бостън Глоуб» винаги поддържат демократите.

— Може и да не го направят, когато видят това — каза Стайнър, събра снимките и ги пъхна в плика. — Не забравяй, че основният им интерес е да си продадат вестника, а това може да удвои тиража им.

— Когато видят снимките, ще се обадят първо на мен за мнение. Какво да им кажа?

— Без коментар.

Алекс прочете за втори път водещата статия на «Глоуб», преди да подаде вестника на Ана.

— Знаеше ли, че Лорънс е гей? — попита той, след като тя свърши с четенето.

— Разбира се — каза Ана. — Всички знаят. Е, явно всички с изключение на теб.

— Мислиш ли, че ще му се наложи да оттегли кандидатурата си? — попита Алекс и погледна снимките на централните страници.

— Защо да го прави? Да си гей не е престъпление. Може дори да увеличи гласовете му.

— Но да правиш секс с непълнолетен е престъпление.

— Това очевидно е номер — каза Ана. — Трийсетгодишен уличен мошеник наклеветява Лорънс за нещо отпреди петнайсет години, за което несъмнено му е било платено много добре. Не бих се изненадала, ако зад цялата тази работа седят републиканците.

— Видя ли какво е казал Хоксли, когато са му се обадили от «Глоуб»? — попита Алекс.

— Без коментар. И ти би трябвало да посъветваш Лорънс да отговаря със същото.

— Не мисля, че гласоподавателите ще го оставят да му се размине. По-добре да мина през Бийкън Хил още сега, преди да е казал пред пресата нещо, за което после ще съжалява. — Докато ставаше от масата, той се усмихна тъжно. — И изобщо не помага, че днес по обед ще трябва да говори пред Дъщерите на американската революция.

— Предай му много поздрави от мен и му кажи да стисне зъби и да го изтърпи — каза Ана. — Може да се изненада от това колко съчувствени могат да бъдат хората. Не всички живеем в рамките на околовръстното на Вашингтон.

Алекс я прегърна и я целуна.

— Изкарах голям късмет, че се качих в погрешния влак.

Подтикван от Алекс, таксиметровият шофьор наруши ограниченията на скоростта на няколко пъти в опит да стигне до дома на Лорънс преди пресата да го е изпреварила. Усилията му обаче излязоха напразни, защото когато стигнаха Бийкън Хил, орда журналисти и фотографи вече бяха заели позиции на тротоара пред къщата на Лорънс и очевидно нямаха намерение да помръднат, докато кандидатът не излезе от замъка си и не направи изявление.

През последния месец Алекс се опитваше да накара поне един от тях да дойде на митинг на Лорънс и да го отрази, но винаги му отговаряха, че: «Защо да си правим труда, след като резултатите вече са ясни?». Сега вече не вярваха в това и се тълпяха като лешояди, забелязали ранено животно, което се мъчи да се скрие в храсталака.

— Господин Лоуъл ще се оттегли ли от надпреварата? — извика един репортер, когато Алекс слезе от таксито.

— Вие ли ще заемете мястото му? — попита друг.

— Знаехте ли, че е правил секс с малолетен?

Без нито дума Алекс си проби път през лаещата глутница, почти ослепен от светкавиците на фотоапаратите. Изпита облекчение, когато Какстън отвори вратата, преди да е почукал.

— Къде е той? — попита Алекс, докато икономът затваряше след него.

— Господин Лоуъл е още в стаята си, сър. Не се е появявал от повече от час, след като занесе горе закуската си заедно със сутрешните вестници.

Алекс пъргаво се качи по стъпалата и забърза към голямата спалня. Спря за момент, за да си поеме дъх, след което леко почука на вратата. Не получи отговор. Почука отново, този път по-силно, но пак никой не отговори. Колебливо натисна дръжката, отвори вратата и влезе.

Лорънс висеше от една таванска греда. Обесен на харвардска вратовръзка.

31.

Саша

Мерифийлд

— Тази е от месарницата — каза Чарли. — Месечната сметка.

— Плати я незабавно — каза Елена. — Саша настоява на всички доставчици да им се плаща с обратната поща. Така си гарантираме най-доброто месо, най-свежите зеленчуци и току-що изпечен хляб. Една седмица закъснение и получаваш вчерашни остатъци. Две седмици закъснение и ти пробутват онова, което не са успели да продадат на редовните си клиенти. Един месец закъснение и престават да те снабдяват.

— Веднага ще напиша чека — каза Чарли. — Саша ще го подпише, когато се върне от избирателния район, и ще го оставим в месарницата утре сутринта на път към гарата.

— Много мило от твоя страна, че си взе почивен ден да ми помогнеш с всичко това — каза Елена и погледна отчаяно купчината поща на масата.

— Саша съжалява, че няма как да поеме нещата сам, но в момента не може да се измъкне и за два часа.

— Това означава ли, че ще спечели? — попита Елена.

— Не — твърдо отвърна Чарли. — Мерифийлд е твърдо място на торите. И майка Тереза не би имала шансове да спечели там, дори да се състезава срещу самия дявол.

— Но Саша наистина се състезава срещу дявола — каза Елена.

— Фиона не е чак толкова лоша.

— Но щом не може да победи — каза Елена, докато Чарли отваряше следващия плик, — защо изобщо си прави труда да се съревновава, когато и тук има предостатъчно работа?

— Защото смята, че трябва да си спечели шпорите и да се докаже на бойното поле, ако иска по-нататък да му предложат сигурно място.

— Нима хората от Мерифийлд не могат да се досетят, че от Саша ще стане по-добър депутат, отколкото Фиона?

— Не се съмнявам, че Саша би победил, ако мястото е оспорвано, но това не е, така че просто ще трябва да приемем, че ще изгуби — отвърна Чарли.

— Не съм сигурна, че някога ще разбера английската политика. В Русия се знае точно кой ще победи и изобщо не си правят труда да броят гласовете.

— Бъди благодарна, че готвенето е международен език, който не се нуждае от превеждане — каза Чарли и зачете следващото писмо. — А това е напомняне, че съдомиялната в «Елена 2» е вече на три години и компанията наскоро е пуснала нов модел с двойно по-голям капацитет и може да мие всичко два пъти по-бързо.

— И кога ще бъдат частичните избори? — попита Елена.

— След единайсет дни, след което ще можем да се върнем към нормалния ритъм на работа.

— Не и ти. Защото Саша ще стане депутат и животът ти ще се превърне в още по-голяма лудница.

— Елена, колко пъти трябва да ти казвам, че не може да спечели — въздъхна Чарли, като се мъчеше да не покаже раздразнението си.

— Никога не подценявай Саша — каза под нос Елена, но макар да я чу, Чарли не отговори, защото трябваше да прочете следващото писмо за втори път.

— Какво има? — попита Елена, когато видя изражението й.

Чарли прегърна свекърва си и й подаде писмото.

— Поздравления! По-добре го прочети сама, а аз ще ида да отворя бутилка шампанско.

* * *

СТРАХЛИВКА! — крещеше заглавието на първата страница на «Мерифийлд Газет».

— Но аз никога не съм казвал подобно нещо — запротестира Саша.

— Знам, че не си — отвърна Алф. — Но журналистът е решил, че си имал предвид точно това, когато си му казал, че си разочарован, че Фиона се е отказала от публичен дебат с теб.

— Да се оплача ли на редактора?

— В никакъв случай — каза Алф. — Това е най-добрата безплатна реклама, която сме получавали от години. И освен това тя ще бъде принудена да отговори, което ни гарантира първата страница и в утрешния брой.

— Така е — каза Чарли. — Нека този път тя се потревожи малко.

— Виждам, че и майка ти влиза в новините — каза Алф, след като обърна на следващата страница.

— Определено — каза Саша. — И напълно го заслужава, макар че дори аз останах изненадан, че и двата ресторанта са наградени със звезда «Мишлен».

— След като всичко приключи, смятам да заведа целия екип в Лондон и да опитаме гозбите на майка ти — каза Алф.

— Добра идея — съгласи се Чарли. — Но имай предвид, Алф, че тя веднага ще поиска да знае защо синът й не е депутат.

— Е, какво имаме за днес? — попита Саша, който изгаряше от нетърпение да се захване за работа.

— Има още няколко села в района, които не си посетил. Достатъчно е само да се разходиш по главната улица и да се ръкуваш с поне един местен жител, така че никой да не каже, че изобщо не си си направил труда да ги посетиш.

— Това не е ли малко цинично?

— И задължително обядвай в местната кръчма — каза Алф, без да обръща внимание на коментара му. — И подхвърли на съдържателя, че си мислиш дали да не си купиш къща в района.

— Но аз не си мисля подобни неща.

— После те искам обратно в Рокстън, за да обикаляш около градския съвет между пет и половина и седем и половина, когато повечето хора се връщат от работа. Можеш да си вземеш почивка между седем и половина и осем.

— Защо тогава?

— Защото само ще изгубиш гласове, ако прекъснеш някой, който се е загледал в «Коронейшън стрийт».

Саша и Чарли избухнаха в смях.

— Не се шегувам — каза Алф.

— А след това да продължавам ли да обикалям?

— Не, никога не чукай на нечия врата след осем. Уредих да говориш на друго публично събрание, този път на Младежката християнска асоциация в Рокстън.

— Но на миналата среща дойдоха само дванайсет души. Като броя теб, Чарли и кучето на мисис Кампиън.

— Знам — каза Алф. — Но това е все пак с петима повече, отколкото успя да събере предишният кандидат. И поне когато си седна, кучето размахваше опашка.

Саша остана изненадан от топлото посрещане на праговете и по улиците през последната седмица на кампанията. Няколко души коментираха факта, че Фиона е отказала предизвикателството му за публичен дебат с основанието, че не може да уговори дати с всички кандидати, което бе довело до още едно заглавие в негова полза: ГОТОВ СЪМ ПО ВСЯКО ВРЕМЕ, КАЗВА КАНДИДАТЪТ НА ЛЕЙБЪРИСТИТЕ.

— Когато сменят «кандидатът на лейбъристите» с името ти, можеш да си сигурен, че си успял — каза Алф.

— Особено ако успеят да го напишат правилно — добави мисис Кампиън.

Алф кимна към Чарли, която бъбреше с някакъв младеж пред местното Бюро по труда.

— И още нещо — каза той. — Ако жена ти беше кандидат, а майка ти се съгласеше да отвори ресторант в Мерифийлд, щяхме да имаме по-добри шансове.

През следващите няколко дни преди изборите Саша дори не се прибираше у дома, а спеше в свободната стая на Алф, за да може да се среща с хората, които отиваха сутрин на работа.

Изборният ден мина като в мъгла — Саша тичаше из избирателния район и чукаше на вратите, отбелязани при вътрешните проучвания на партията, за да напомни на поддръжниците да гласуват. Дори лично закара някои възрастни, сакати и мързеливи гласоподаватели до най-близката избирателна секция, макар че не беше сигурен, че всички те ще гласуват за него.

— Не би могъл да направиш повече — каза му Алф, когато гласуването приключи в десет вечерта в четвъртък. — Всъщност бих казал, че ти си най-добрият кандидат, който сме имали.

— Благодаря — отвърна Саша и прошепна на Чарли: — Това си беше състезание с един участник.

След половин пинта бира и поделено пакетче чипс в «Рокстън Армс» Алф предложи да идат в общината, където вече брояха бюлетините.

Когато влязоха в основната зала, се озоваха пред редици дълги маси, на които доброволци разделяха бюлетините на отделни купчини, а други ги брояха — първо по десет, после по сто и накрая по хиляда.

Прекараха следващите няколко часа в обикаляне из помещението и дискретно проверяване на купчините. Алф на няколко пъти каза на Саша, че не може да повярва на очите си. Когато малко след три сутринта главният общински секретар обяви резултата, консерваторите ахнаха, а поддръжниците на лейбъристите започнаха да ръкопляскат и да тупат Саша по гърба.

Алф си записа резултата на пакет цигари и го зяпна невярващо.

Роджър Гилкрист (Либ.) 2709

Фиона Хънтър (Кон.) 14146

Крещящия лорд Съч (Нез.) 728

Саша Карпенко (Лейб.) 11365

Джанет Брейли (Нез.) 37

— Обявявам Фиона Хънтър за законен представител в Парламента от избирателен окръг Мерифийлд — каза секретарят.

Фиона застана зад микрофона, за да произнесе речта си. Започна с благодарност към екипа си и каза с какво нетърпение е очаквала да представлява гражданите на Мерифийлд в Камарата на общините, но нито веднъж не спомена имената на противниците си. Когато се дръпна, за да направи място на Саша, речта й не беше посрещната с особено ентусиазирани аплодисменти.

Саша си призна поражението, поздрави противничката си за добре проведената кампания и й пожела успех в Парламента. След като всички петима кандидати произнесоха речите си, Саша слезе от сцената и се върна при хората от екипа си, които празнуваха, сякаш са спечелили съкрушителна победа.

— Скъси мнозинството им от дванайсет хиляди и двеста гласа на по-малко от три хиляди — каза Алф. — Това ще се отрази много добре на биографията ти и бог да е на помощ на онзи, който те смени като наш кандидат на общите избори.

— Няма ли да искаш да се кандидатирам отново? — попита Саша.

— Не, не очакваме да го направиш — отвърна Алф. — Най-малкото защото имам чувството, че вече ще са ти предложили няколко обещаващи места, ако не и някое сигурно.

— Хареса ми всеки момент от последните три седмици — каза Саша.

— Е, не е нужно да си луд, за да се кандидатираш като лейбърист в окръг като Мерифийлд, но със сигурност помага — каза Алф. — Последната ми отговорност като председател на местния клон на партията е да се погрижа да хванеш последния влак до Виктория.

— По-скоро първия — рече Чарли.

Докато излизаха за последен път на перона, Алф целуна Чарли по бузите и стисна топло ръката на Саша.

— Беше чудесен кандидат, Саша. Надявам се да доживея да те видя как заемаш мястото си на масата на кабинета.

Четиримата се срещаха веднъж на тримесечие. Не беше достатъчно официално, за да се описва като заседание на борда, нито достатъчно неофициално, че да се смята за семейна сбирка. Срещата винаги се провеждаше на маса в нишата на «Елена 1» в четири следобед в понеделник. Достатъчно късно, за да са си тръгнали клиентите от обяда, и достатъчно рано, за да приключат преди пристигането на вечерните клиенти.

Саша винаги водеше срещата, а Чарли играеше ролята на секретар, съставяше дневния ред и водеше протокола. Елена като главен готвач и графинята като държаща петдесет процента от компанията завършваха квартета.

Тъй като се виждаха редовно, рядко се случваше нещо от дневния ред да ги изненада. Един барман прекалил с краденето на уиски и трябвало най-сетне да бъде уволнен. Елена с неохота трябваше да смени пекаря, защото много клиенти не харесвали съдържанието на кошничките хляб. Веднъж беше казала пред «Кетъринг Мънтли», че можеш да приготвиш ястие сензация, което да бъде съсипано от старо хлебче или чаша блудкаво кафе.

Останалият бизнес — последната точка от дневния ред — обикновено се състоеше в уговарянето на датата на следващата среща. Но не и днес.

— Вчера научих нещо и реших, че няма да е зле да го споделя с вас — каза Саша. Всички го погледнаха внимателно. — «Луини» ще обявят, че затварят след четирийсет и седем години в бизнеса. Явно младият Тони Луини не се е метнал на баща си и след неговата смърт те постоянно губят клиенти. Така че фамилията обявява ресторанта за продан. Тони се обърна към мен и ме попита дали бихме проявили интерес.

— Какво точно продава? — попита Елена. — Защото едва ли има много клиентела.

— Четиринайсетгодишен договор за наем с опция за подновяване.

— Какви са наемът и тарифата? — попита Чарли.

— Наем от трийсет и две хиляди паунда годишно, платими на «Гроувнър Естейт», а тарифата е около двайсет хиляди.

— Колко отдалечен е ресторантът от нашите? — попита графинята, която винаги подхождаше практично към нещата.

— На около два километра — каза Саша. — Десетина минути с такси.

— Ако не вали — отбеляза Чарли.

— Баща ми казваше, че човек никога не бива да разхвърля прекалено много активите си — каза графинята. — И тъй като имаме само един незаменим актив, според мен е най-важно мнението на Елена. Особено ако идеята е ресторантът да бъде наречен «Елена 3».

— Съгласна — каза Чарли. — Трябва да вземем предвид и още нещо. Ако Саша влезе в Парламента на следващите избори, ще му е трудно да държи под око два ресторанта, та какво остава за три.

— Особено ако бъда избран за кандидат от някой северен район — каза Саша. — Тогава ще прекарвам половината си време във влак или кола. Поканиха ме на интервю за кандидат в Уондсуърт[19], но мястото е толкова сигурно лейбъристко, че ще съм късметлия, ако ме включат в списъка.

— Мога ли да предложа — каза графинята — да отидем на обяд в «Луини» през седмицата и Елена да ни каже дали идеята си заслужава. Защото без нейната магия само ще си губим времето.

— Съгласен — каза Саша. — И с това обявявам срещата за приключена.

Двамата слизаха по стъпалата на общината, хванати за ръце.

— Просто се усмихвай — каза Саша. — Не казвай нищо, докато не се качим в колата.

Отвори вратата и изчака Чарли да се качи.

— Отдавна не си го правил — подразни го Чарли, след като той седна зад волана.

Саша махна на местния партиен председател Бил Самюъл и превключи на първа. Не каза нищо, докато не се включи във вечерния трафик.

— Е, как мина според теб? — попита той, докато пътуваха към реката.

— Не би могъл да се справиш по-добре — каза Чарли. — Сигурна съм, че другата седмица по това време ти ще си кандидатът.

— Една седмица е много време в политиката, както ни напомня Харолд Уилсън — отвърна Саша. — Така че няма да приема нищо за гарантирано.

— Че те на практика вече те избраха — каза Чарли.

— Откъде си сигурна?

— Съпругата на председателя Джаки ми каза, че имаш сто четирийсет и девет гласа, а другите двама основни кандидати имат общо сто петдесет и един. Ако успееш да си осигуриш само още два гласа, според нея са щели да те изберат тази вечер. Така че другата седмица ще си избран!

— Едно от най-сигурните места в страната — каза Саша. — На по-малко от двайсет минути път от Камарата на общините и само на петнайсет минути от дома ни във Фулам. Какво повече му трябва на човек?

— Бременна съм — каза Чарли.

Саша наби спирачките. Зад него се надигна какофония от гневни клаксони, но той не им обърна внимание, а прегърна Чарли.

— Това е чудесна новина, скъпа. Но трябва да се погрижим комитетът да научи преди заседанието другата седмица. Може би няма да е зле да се обадиш на новата си приятелка Джаки Самюъл.

— Трябва да призная, че това не е точно реакцията, която очаквах — каза Чарли.

* * *

— Поздравления — каза Елена, когато научи новината.

— Благодаря — отвърна Саша. — Но все пак още не са ме избрали.

— Не на теб, идиот такъв. Поздравих Чарли. Какво искаш да е, момиче или момче?

— Все ми е тая — каза Чарли. — Стига да не реши да става политик.

— Но ако е момиче, може да стане първата жена премиер на лейбъристите — посочи Саша.

— Неестествено е жена да бъде премиер — заяви Елена.

— Внимавай Фиона Хънтър да не те чуе — засмя се Саша. — Освен ако не искаш да те затворят в Тауър.

— Ако онази жена някога стане премиер, сериозно ще се замисля дали да не се върна в Русия — каза Елена.

— Междувременно, някои от нас трябва да се връщаме на работа, особено щом ще си имаме депутат в семейството. Чух, че не били особено добре платени.

— И бакшиши не получават — добави Чарли.

— Но пък всички им обясняват как да управляват страната — каза Саша, докато преглеждаше списъка на резервациите. Изведнъж пръстът му спря на едно познато име. — Не знаех, че Алф Райкрофт е резервирал маса за тази вечер.

— Да — каза Елена. — Обади се сутринта и каза, че се надява да вечеряте заедно, защото имал да обсъди с вас нещо важно.

— Сигурно се надява, че ще се съгласиш да се състезаваш в Мерифийлд и за общите избори — каза Чарли.

— Но, разбира се, той не знае, че ще те изберат за кандидат за сигурно място.

— Много ще се зарадва, когато научи новината — каза Елена. — И ще се гордее, че протежето му скоро ще влезе в Парламента. Как се справя онази Хънтър?

— Всъщност доста добре — каза Саша. — Седяла е само две години на зелените пейки, а вече стана личен секретар на министъра по селските въпроси в кабинета в сянка.

— Това важно ли е? — попита Чарли.

— Това е първото стъпало по стълбата за всеки депутат, който смята, че го очаква обещаваща кариера.

— Ще ми е интересно да видя кой от двама ви ще влезе пръв в кабинета — каза Елена.

— Хайде да не слагаме тигана на огъня, докато рибата е в морето — предложи Чарли.

— Правилно — каза Саша. — Тепърва трябва да се погрижа да ме одобрят за кандидат от Уондсуърт и тъй като трябва да измисля напълно нова реч за последния рунд, няма да ме виждате много често до следващия четвъртък. Между другото, майко, помисли ли си за отварянето на трети ресторант?

— Да — отвърна Елена и изчезна в кухнята.

Саша отвори бутилка шампанско и наля на Чарли и себе си.

— Ще трябва да избера подходящия момент. За предпочитане преди Алф изобщо да е повдигнал темата за Мерифийлд.

— И как смяташ да го направиш?

— Като никога ще се държа като англичанин. Ще говоря за всичко, дори за времето, ако се наложи, преди да стигна до темата, която трябва да се обсъди.

— Той току-що влезе — прошепна Чарли.

Саша скочи от стола си и бързо прекоси ресторанта, за да посрещне председателя от бившия си избирателен район.

— Заповядай при нас, Алф. Отворих бутилка шампанско в твоя чест.

— Нещо конкретно ли празнуваме?

— Предстои ми да стана баща.

— А аз май ще съм майката — каза Чарли и се ухили.

— Моите поздравления — каза Алф и я целуна по бузите.

— Благодаря — каза Чарли, докато сервитьорът им връчваше менютата.

— Какво препоръчвате — попита Алф, без дори да отвори менюто си.

— Мусаката на Елена е специалитетът на заведението — каза Саша. — Клиенти пътуват километри, за да я опитат, както пише в «Спектатър».

— Не е от списанията, които чета редовно — призна Алф, — но ще му повярвам. Така или иначе съм голям почитател на майка ти. Наистина забележителна жена.

— Заобиколен съм от забележителни жени — каза Саша. — И с нетърпение очаквам дете, което да ме боготвори.

— Подозирам, че ще се получи обратното — отбеляза Алф.

След като поръчаха и Саша наля още шампанско, обсъдиха отразяването на работата на Парламента по телевизията, проблемите в Северна Ирландия и накрая времето, преди Саша да предложи да се заемат с вечерята.

— С нетърпение очаквам да науча всичко, с което се е захванала Фиона.

— Всяко нещо с времето си — отвърна Алф. — Първо искам да питам Чарли как се справя в Къртолд.

— Седнал си до доктор Карпенко — каза Саша.

— Поздравления. Сигурно много се гордееш.

— Не толкова, колкото се гордея със Саша, който спокойно може да влезе в Парламента на следващите избори — каза Чарли, засягайки право основната тема.

Алф не успя да скрие разочарованието си. Мина известно време, преди да успее да попита:

— Значи са те избрали за друго място?

— Не съвсем — отвърна Чарли, докато Джино им поднасяше първите ястия. — Но е в списъка на кандидати за Уондсуърт и тъй като излезе с голяма преднина на първия тур, нещата изглеждат почти сигурни.

— Отново поздравления — каза Алф. — Не мога да се преструвам, че съм изненадан, защото говорех сериозно, когато казах, че се надявам да доживея да те видя как сядаш на масата на кабинета. Признавам обаче, че се надявах да се кандидатираш в Мерифийлд.

— Но ти самият ми каза, че не очакваш да се кандидатирам отново в Мерифийлд. Пък и след като Фиона е започнала да се утвърждава, можем да приемем, че районът ще остане в ръцете на торите и на общите избори.

— По принцип щях да се съглася с теб, ако не бяха препоръките на граничната комисия, които бяха публикувани току-що.

— Пропускам ли нещо? — попита Чарли. — Чувствам се като Алиса на чаеното парти на Лудия шапкар.

— Не се изненадвам, защото малцина извън Уестминстър са чували за граничната комисия[20]. Това е независим орган, който се събира при нужда за преразглеждане на парламентарния ландшафт и да изглажда евентуални аномалии, появили се през годините. В своята мъдрост комисията е решила, че границите на Мерифийлд трябва да се преначертаят и да включват Бландфорд на няколко километра нагоре по пътя, и да се създаде нов избирателен район, който ще запази името Мерифийлд.

— Това означава ли, че Мерифийлд ще стане сигурен лейбъристки район? — попита Саша.

— Не мога да го твърдя, но направихме сметките и се оказа, че мястото ще е оспорвано. Всъщност «Гардиан» посочи района сред онези, които ще решат кой ще спечели следващите избори.

Сервитьорите вдигнаха чиниите, макар че супата на Саша беше изстинала, без изобщо да я е докоснал.

— И как реагира Фиона на тази бомба? — попита той.

— Обжалва, разбира се. Бори се със зъби и нокти срещу решението на комисията и ще трябва да решава дали да избере по-сигурно място, или да се състезава отново в Мерифийлд. Чух, че председателят на консервативната партия ясно й казал какво се очаква от нея и тя току-що обяви, че ще се бори за мястото.

Сервираха основното ястие, но ножът и вилицата на Саша си останаха по местата си.

— Предвид променилите се обстоятелства снощи свиках събрание на комисията и всички единодушно решихме, че ако се съгласиш да се състезаваш като наш кандидат, няма да търсим други.

— Колко време има Саша да си помисли? — попита Чарли.

— Обещах да докладвам на комисията до края на седмицата.

— Преди Уондсуърт да са избрали техния кандидат? — каза Саша.

— Саша, много добре знаеш, че който и да се кандидатира в Уондсуърт, ще разгроми противника си, докато аз съм убеден, че ти си най-добрата ни надежда да извоюваме Мерифийлд и така да дадем шанс на лейбъристката партия да се задържи на власт.

— Това ми прилича на не особено изтънчено извиване на ръце — отбеляза Чарли.

— Известно понякога като политика зад кулисите — каза Алф.

В същия момент Елена се появи от кухнята.

Алф моментално се изправи.

— Мусаката беше да си оближеш пръстите, скъпа — каза той. — Също като прочутия ти банофи пай, който ще следва.

— Да, но не преди да сме пили по чаша шампанско — отвърна Елена. — Предполагам, че Саша ти е казал добрата новина?

— Само това обсъждаме — каза Алф.

— И предполагам ще откриеш, че вече е решил.

Алф погледна разочаровано, Чарли изненадано, а Саша озадачено.

— О, да — каза Елена. — Константин, ако е момче, Наташа, ако е момиче.

Саша, Чарли и Алф избухнаха в смях.

— Нещо смешно ли казах? — попита Елена.

Уважаеми г-н Председател,

С голямо съжаление и след сериозни терзания реших да не се съглася името ми да бъде издигнато като кандидат на Лейбъристката партия за Парламента от избирателен район…

Саша остави химикалката на бюрото, облегна се назад и отново се замисли за решението, което най-сетне бяха взели с Чарли.

Дори в този момент си помисли дали да не размисли. В края на краищата това решение можеше да промени целия му живот. И после си помисли за Фиона. Взе отново химикалката и дописа «Уондсуърт».

32.

Алекс

Бостън

Катедралата «Свети кръст» беше претъпкана за погребението на Лорънс Лоуъл. Този благороден, скромен и порядъчен човек щеше да остане трогнат, ако можеше да разбере колко много хора са му се възхищавали.

За Алекс беше огромна чест, че майката на Лорънс г-жа Роуз Лоуъл го покани да изнесе едната от трите надгробни речи, особено след като другите двама оратори бяха сенатор Тед Кенеди и епископ Ломак. Г-жа Ивлин Лоуъл-Халидей седеше на първия ред, но не го погледна нито веднъж.

След като епископът благослови всички и опечалените се разотидоха, към Алекс се обърнаха двама души. Той познаваше добре единия, но другия виждаше за първи път.

Председателят на Демократическата партия в Бостън Боб Брукс каза, че искал да поговори с него по личен въпрос. Алекс смяташе да се върне в Ню Йорк същия следобед, но се съгласи да отложи заминаването си с двайсет и четири часа и се уговориха да се срещнат в хотела му в десет сутринта на следващия ден. Вторият мъж се оказа адвокат на семейство Лоуъл и имаше подобна молба. Г-н Харботъл обаче не беше склонен да обсъжда такъв деликатен въпрос извън кантората си и двамата се уговориха да се видят след срещата с Брукс.

Алекс се върна в хотел «Мейфлауър» и се обади на Ана в галерията да й каже, че ще закъснее един ден. Тя като че ли се разочарова, но призна, че с нетърпение очаква да разбере защо двамата са поискали да се срещнат с него.

— Между другото — добави тя, — каза ли вече на майка ти?

— Решението беше единодушно — каза Брукс.

— Поласкан съм, но се боя, че отговорът си остава не — отвърна Алекс. — «Елена» наскоро отвори две нови пицарии в Денвър и Сиатъл и персоналът им още не се е срещал с шефа си, така че ще трябва да потърсите някой друг.

— Ти беше единственият кандидат, когото обсъждахме — каза Брукс.

— Но аз съм от Ню Йорк. Единствената ми връзка с Бостън беше Лорънс.

— Алекс, гледах те как работеше с Лорънс през последните почти два месеца и след цял живот в политиката мога да ти кажа, че си роден за това.

— Защо ти самият не се кандидатираш, Боб? Ти си роден и израснал в Бостън и всички те познават и те уважават.

— Мога да те запозная с много хора, които могат да бъдат председатели на местния партиен комитет — каза Брукс, — но само единици от тях са родени да бъдат кандидати за избори.

— Трябва да призная, че съм си мислил за политическа кариера, но ми се вижда много по-разумно да започна в Брайтън Бийч, където учих и започнах бизнеса си — и може би ако съм късметлия, един ден да стана техен представител в Конгреса. Не, Боб, трябва да намериш местен кандидат, който да се бори с Блейк Хоксли.

— Но Хоксли не е от твоята класа и мнозинството на демократите е достатъчно, за да го отвееш. Вкараме ли те веднъж в Конгреса, никой няма да може да те измести от мястото ти, поне докато не решиш да ставаш сенатор.

Алекс се поколеба.

— Иска ми се да беше толкова лесно, но не е. Така че благодари на комитета от мое име и им кажи, че може би след четири или пет години…

— Мястото няма да е налично след четири или пет години, Алекс. В политиката всичко се свежда до подходящо време и възможност, а тези две звезди рядко се подреждат една до друга.

— Знам, че си прав, Боб, но отговорът ми си остава не. Трябва да тръгвам. Имам среща с адвоката на Лорънс. Помоли ме да се отбия в кантората му на път за летището.

— Ако случайно размислиш…

— Приятно ми е — Ед Харботъл, старши партньор в «Харботъл, Харботъл и Макдауъл». Тази кантора има привилегията да представлява фамилията Лоуъл вече повече от сто години. Дядо ми — каза Харботъл, като погледна към масления портрет на възрастен джентълмен с тъмносин двуреден костюм на райета със златен джобен часовник, — е управлявал имението на господин Ърнест Лоуъл, изтъкнат банкер и прочут колекционер на произведения на изкуството. Баща ми беше юридически съветник на сенатор Джеймс Лоуъл, а през последните единайсет години аз бях личен адвокат и, бих искал да мисля, приятел на господин Лорънс Лоуъл.

Алекс погледна седящия от другата страна на бюрото мъж, който също беше облечен в тъмносин двуреден костюм на райета със златен джобен часовник, несъмнено онзи на картината. Не беше сигурен обаче за костюма.

— Срещаме се при тъжни обстоятелства, господин Карпенко.

— Трагични и ненужни обстоятелства — прочувствено каза Алекс. Харботъл повдигна вежда. — Надявам се да доживея деня, когато сексуалните предпочитания на хората ще престанат да имат значение. Включително на онези, които искат да заемат публични постове.

— Не това е причината за самоубийството на господин Лоуъл — каза Харботъл. — Но ще се върна на това по-късно — добави той и нагласи очилата си за четене. — Господин Лоуъл посочи тази кантора като единствен изпълнител на завещанието му и в този капацитет мое задължение е да ви съобщя какво ви е оставил той.

Алекс запази мълчание, като се мъчеше да не предугажда…

— Ще говоря само за една точка от завещанието, която се отнася за вас, тъй като нямам право да разкривам други неща. Имате ли някакви въпроси, господин Карпенко?

— Никакви — каза Алекс, който имаше десетки въпроси, но подозираше, че всички те ще намерят отговор, когато им дойде времето. Когато дойде времето по преценка на г-н Харботъл.

Възрастният адвокат отново нагласи очилата си и прелисти няколко страници на дебелия документ пред себе си.

— Ще прочета точка четирийсет и трета от завещанието — обяви най-сетне той. — «Завещавам на Александър Константинович Карпенко всичките си петдесет процента участие в компанията «Елена Пица», в която сме партньори.»

За момент Алекс бе зашеметен от щедростта на стария си приятел.

— Не вярвам, че сестра му ще допусне това.

— Не мисля, че госпожа Ивлин Лоуъл-Халидей ще създава проблеми на вас или на когото и да било. Тъкмо обратното.

Алекс го погледна.

— Какво не ми казвате, господин Харботъл?

След кратко колебание адвокатът свали очилата си и ги остави на бюрото.

— Причините за самоубийството му са по-сложни от оповестените пред публика, господин Карпенко. Лорънс не се самоуби заради разкритията в пресата.

— Тогава защо?

— Лорънс имаше много достойни качества, сред които щедро сърце и джоб, както и искрено желание да служи, което го правеше идеален кандидат за обществен пост. Не се съмнявам, че от него щеше да излезе чудесен конгресмен.

— Но?

— Но — повтори Харботъл — за управлението на модерна финансова институция е нужен различен набор умения. И макар че Лорънс беше председател на «Лоуъл Банк енд Тръст Къмпани», той заемаше този пост само на хартия и позволяваше на другите да ръководят делата на банката. Други, които не са замесени от неговото морално тесто.

— Колко е зле? — попита Алекс и се наведе напред.

— Не съм запознат с подробностите за сегашното състояние на банката, но мога да ви кажа, че главният изпълнителен директор Дъглас Акройд днес следобед ще подаде оставка. Благодарен съм, че кантората няма да представлява въпросния господин в евентуалните съдебни действия, които могат да последват.

— Мога ли да помогна по някакъв начин? — попита Алекс.

— Не съм в положението да ви съветвам по този въпрос, господин Карпенко. Лорънс обаче ме помоли да ви предам това писмо. — Отвори чекмеджето на бюрото си, извади тънък бял плик и го подаде на Алекс.

Алекс го отвори и извади един-единствен лист, изписан с характерния четлив почерк на Лорънс.

Скъпи Алекс,

Вече със сигурност знаеш, че се направих на пълен глупак и по-важното, че съсипах доброто име на семейството ми, градено повече от сто години и пропиляно само за едно поколение.

Извинявай, че те товаря с проблемите си, но няколко дни след смъртта ми «Лоуъл Банк енд Тръст Къмпани» ще стане обект на разследване от страна на Федералната данъчна служба. Някой ще бъде натоварен с неизбежната задача да разпродаде активите на банката, като в същото време се погрижи лоялните й акционери и клиенти да понесат минимални загуби.

За целта оставих всички семейни активи, включително недвижимите ми имоти в Бостън, Саутхамптън и Южна Франция, както и художествената колекция Лоуъл, изцяло в ръцете на новия председател на компанията.

Това обаче повдига въпроса кой да бъде този нов председател. Не мога да се сетя за никой, на когото мога да се доверя, че ще поеме това тежко бреме, освен теб и ако смяташ, че си способен да се справиш, ще ти оставя и моите петдесет процента в банката. Напълно ще те разбера, ако решиш, че не можеш да се нагърбиш с подобна задача, особено като се има предвид, че това няма да е първият път, когато ми се притичваш на помощ.

Искрено ти благодаря за всичко, което направи за мен в миналото.

Както винаги,

Лорънс

Алекс погледна през бюрото към адвоката.

— Някой друг виждал ли е това писмо, господин Харботъл?

— Аз самият не съм го чел, сър.

След като излезе от офиса на Харботъл, Алекс се върна право в хотела и каза на рецепцията, че ще освободи стаята на сутринта. Първо обаче трябваше да проведе няколко телефонни разговора, преди да си помисли за посещение в банката. Най-напред се обади на Ана, за да й каже, че му се налага да остане за известно време в Бостън. После й разказа подробностите около завещанието на Лорънс.

— Мислиш ли, че ти и господин Розентал бихте могли да дойдете в Бостън колкото се може по-скоро, за да оцените колекцията Лоуъл?

— Ще проверя дали е свободен и ще ти се обадя. В «Мейфлауър» ли се установяваш за следващите няколко дни?

— Не. Харботъл ме посъветва да се преместя колкото се може по-бързо в Бийкън Хил, за да е сигурно, че Ивлин няма да се нанесе там и да обяви имота за свой като най-близък роднина на покойния.

— Колко щедро от страна на Лорънс да ти остави половината от «Елена», особено като се има предвид, че не е знаел дали ще се съгласиш да станеш председател на борда.

— И направи задачата ми да се опитам да спася банката малко по-лесна, като ми остави и петдесетте си процента от акциите в нея, ако се съглася да стана председател. Това означава, че никой не може да отхвърли решенията ми, освен Ивлин, която притежава другите петдесет процента.

— Ивлин ли? Това няма ли да направи работата ти още по-трудна?

— Ако бях съветник на бащата на Лорънс, със сигурност щях да му кажа, че съдилищата са пълни с враждуващи братя и сестри, които притежават по петдесет процента от имуществото на бащите си. Харботъл обаче е уверен, че докато акциите не струват и пукната пара, тя едва ли ще ми създава неприятности. Липсваш ми — внезапно смени темата той. — Кога според теб ще можеш да дойдеш?

— Ако случайно си забравил, ти си онзи, който трябваше да се върне в Ню Йорк. Мога да долетя в петък сутринта и да прекараме уикенда заедно. Ще трябва да каталогизирам колекцията преди да дойде господин Розентал.

— Знаеш как да накараш един мъж да се чувства желан — със смях каза Алекс.

Следващото му обаждане беше до местен агент на недвижими имоти, когото натовари със задачата да оцени имотите на Лорънс в Бостън, Саутхамптън и Южна Франция.

Третото беше до Паоло да го предупреди, че ще му се наложи да ръководи компанията малко по-дълго, отколкото беше очаквал в началото.

— Две яйца на очи, бекон и пържени картофи — каза Алекс, докато сервитьорката му сипваше вдигащо пара горещо кафе. Радваше се, че майка му е на няколкостотин километра оттук в Бруклин и не може да го види.

Отпи от кафето и отвори на финансовата притурка на «Глоуб». На първата страница имаше снимка на Дъглас Акройд над изявлението, което беше направил предишния ден.

Чувствам, че е дошло време да се оттегля от поста главен изпълнителен директор на «Лоуъл Банк енд Тръст Къмпани», където служих през последните двайсет години. След трагичната смърт на нашия изтъкнат председател на борда Лорънс Лоуъл смятам, че банката следва да потърси нов ръководител по пътя ни към двайсет и първи век. С радост ще остана в борда и ще служа на новия председател по всякакъв начин, който той намери за добре.

«Не се и съмнявам, че ще го направиш», помисли си Алекс. Но защо му беше на Акройд изобщо да желае да остава в борда? Може би защото искаше да се увери, че вината ще бъде хвърлена върху Лорънс, когато банката се срине, и да успее да излезе от блатото с неопетнена репутация. Алекс започваше да изпитва чувството, че познава този човек, макар че никога не го беше виждал.

Веднага щом намереше време да проучи документацията, Алекс възнамеряваше да излезе със собствено изявление пред пресата, така че всички да са наясно кой е виновникът. Той сгъна вестника и се загледа с възхищение към великолепната сграда от епохата на крал Джордж, която доминираше на отсрещната страна на Стейт стрийт, като се питаше дали банката все още може да се продаде като работещ концерн. В края на краищата тя беше в бизнеса от повече от сто години и през цялото това време бе запазила безупречна репутация. На подобни въпроси обаче не можеше да се отговори, докато не проучеше документацията, а това можеше да отнеме дни.

Когато сервитьорката се върна с поръчката му, Алекс си погледна часовника — 8:24. Възнамеряваше да влезе за първи път в сградата в 8:55. Огледа закусвалнята и се запита колко ли от клиентите работят в банката и дали си дават сметка, че новият председател седи в едно от сепаретата.

Един от вариантите, които вече беше обмислил, бе да покани някоя от по-големите бостънски банки да участва в сливане с обяснението, че тъй като Лорънс не е оставил наследник, няма кой да го наследи на мястото му. Но ако финансовото състояние на банката правеше подобно нещо невъзможно, Алекс нямаше да има друг избор освен да разчита на план Б — бърза продажба. В този случай към края на месеца щеше да се е прибрал в Ню Йорк и да сервира пици.

В 8:30 погледна към улицата и видя елегантно облечен мъж с дълго зелено палто и фуражка да излиза от банката и да заема мястото си до вратата. Служителите започваха да влизат в сградата — млади жени със строги бели блузи и тъмни поли, които се спускаха до под коленете, млади мъже със сиви костюми, бели ризи и строги вратовръзки, последвани малко по-късно от по-възрастни мъже с добре ушити двуредни костюми и клубни вратовръзки, около които витаеше атмосфера на увереност и чувство за принадлежност към това място. Колко ли дълго щеше да се запази тази увереност, когато истината излезеше наяве? Дали щеше да научи отговора на този въпрос, когато банката затвореше врати привечер? И дали въпросните врати щяха да се отворят за работа утре сутринта?

В 8:50 Алекс плати сметката си, излезе от топлината на закусвалнята и бавно пресече площада. Докато приближаваше главния вход, портиерът докосна козирката си и каза:

— Добро утро, сър. Банката ще отвори само след няколко минути.

— Аз съм новият председател на борда — каза Алекс и протегна ръка.

Портиерът се поколеба, преди да я стисне.

— Аз съм Ерол, сър.

— От колко време работите в банката, Ерол?

— От шест години, сър. Господин Лорънс ме уреди на тази работа.

— Така ли? — каза Алекс. Остави портиера с разтревожена физиономия, влезе вътре и отиде на рецепцията.

— С какво мога да ви помогна, сър? — попита елегантно облечена млада жена.

— Аз съм новият председател на банката — каза Алекс. — Бихте ли ми казали къде е кабинетът ми?

— Да, господин Карпенко, вие сте на най-горния етаж. Желаете ли да ви заведа?

— Не, благодаря. Сам ще намеря пътя.

Отиде при асансьорите и се присъедини към група служители, които бъбреха за какво ли не, от третата поредна загуба на Бостън Ред Сокс до назначаването на новия председател. И отборът, и председателят бяха губещи според тях.

— Чух, че Карпенко никога не е ръководил нещо повече от пицария — каза един от тях. — И че няма абсолютно никакъв опит в банковото дело.

— Помни ми думата, Акройд ще се върне като председател до края на седмицата — заяви друг.

— Ще организирам залагания колко време ще се задържи — каза трети.

Асансьорът спря на няколко пъти да разтовари пътниците си на различните етажи. Когато вратите му се отвориха на двайсет и четвъртия етаж, Алекс беше сам в кабината. Излезе в пустия коридор, отвори първата изпречила му се врата и се озова в килер. Втората беше тоалетната, а третата — кабинет на секретарка, но без секретарка. В края на коридора откри врата с надпис «Председател», изписан с избелели златни букви. Влезе и му трябваше само един поглед, за да познае, че помещението някога е било заемано от Лорънс. Но не особено често. Кабинетът беше добре обзаведен и комфортен, с чудесни картини по стените, сред които портрети на бащата и дядото на Лорънс, но създаваше чувството, че не е бил обитаван. Алекс затвори вратата, отиде при прозореца и се наслади на великолепната гледка към залива.

Отпусна се в удобното червено кожено кресло зад тиковото бюро, на което имаше преспапие, телефон и снимка в рамка на млад мъж, когото не разпозна, но като че ли беше видял на погребението. Вдигна телефона и натисна копче с надпис «Рецепция».

— Моля, кажете на Ерол да дойде при мен в кабинета на председателя.

— На портиера ли, сър?

— Да, на портиера.

Докато чакаше Ерол, Алекс си записа няколко въпроса на един лист. Още не беше приключил, когато на вратата се почука.

— Влез — каза той.

Вратата бавно се отвори и силуетът на Ерол се очерта на прага, но човекът не се опита да пристъпи напред.

— Влез — повтори Алекс. — Свали си шапката и палтото и сядай — добави той, като посочи стола от другата страна на бюрото.

Ерол свали фуражката, но не и палтото, и седна.

— Е, Ерол, преди малко ми каза, че работиш в банката от шест години. Това означава, че притежаваш нещо, от което се нуждая отчаяно.

Ерол го погледна озадачено.

— Информация — обясни Алекс. — Ще ти задам няколко въпроса, които могат да те притеснят, но ще ми помогнат да си върша работата, затова се надявам, че ще можеш да ми помогнеш.

Ерол се облегна в стола. Не изглеждаше да изгаря от желание да помага на новия председател. Алекс смени тактиката.

— Освен това ми каза, че господин Лоуъл те е уредил на тази работа.

— Точно така. Лейтенант Лоуъл говореше на една среща на Асоциацията на ветераните и когато чу, че съм служил в Нам…

— В коя дивизия?

— Двайсет и пета, сър.

— Аз бях в сто и шестнайсета.

— Дивизията на господин Лорънс.

— Да, там се запознахме. И подобно на теб, господин Лоуъл ми уреди тази работа.

Ерол се усмихна за първи път.

— Щом сте служили заедно с лейтенант Лоуъл, ще направя всичко, за да ви помогна.

— Радвам се да го чуя, защото също като мен, ти си се разбирал добре с господин Лоуъл. А с господин Акройд?

Ерол наведе глава.

— Толкова ли зле?

— Шест години му отварям вратата на колата, но още не съм сигурен, че знае името ми.

— А секретарката му? — попита Алекс, поглеждайки списъка си с въпроси.

— Госпожица Бауърс. Тя напусна с него. Но не се безпокойте, сър, няма да липсва на никого. — Алекс повдигна вежда. — Тя му беше малко повече от секретарка, ако разбирате накъде бия. — Алекс запази мълчание. — И честно казано, никой не обвини госпожа Акройд, когато тя най-сетне се разведе с него.

— Познаваш ли госпожа Акройд?

— Не бих казал, сър. Не посещаваше много често банката, но когато го правеше, винаги се обръщаше към мен по име.

— И един последен въпрос, Ерол. Господин Лоуъл имаше ли секретарка?

— Да, сър, госпожица Робинс. Истинско бижу. Но господин Акройд я изхвърли миналата седмица, след двайсет години работа тук.

— Влез.

— Търсили сте ме, председателю?

— Да, господин Джардин. Искам да видя одитните отчети на банката за последните пет години.

— Коя по-точно версия, председателю? — попита Джардин, без да успее да скрие подигравателната си усмивка.

— В какъв смисъл коя по-точно версия?

— Просто господин Лоуъл предпочиташе да му даваме съкратена версия, с която го запознавах веднъж годишно.

— Не се и съмнявам, че сте го правили. Но аз не съм господин Лоуъл и искам малко повече подробности.

— Обобщението на годишния отчет заема три страници и мисля, че ще го намерите за доста изчерпателно.

— А ако не го намеря?

— В такъв случай предполагам, че бихте могли да изучите подробните отчети, които подготвяме всяка година за данъчните, но те заемат стотици страници и ще ми трябват два, може би три дни да ги събера.

— Казах, че искам да видя отчетите за последните пет години, господин Джардин, а не тези за догодина. Така че се погрижете пълните версии за данъчните да бъдат след час на бюрото ми — каза Алекс, като наблегна на «пълните».

— Може да отнеме повече време, сър.

— В такъв случай може да се наложи да намеря някой, който разбира колко минути има в един час, господин Джардин.

Алекс никога не беше виждал някой да се изнася с такава бързина от кабинет. Канеше се да се обади на г-н Харботъл, когато телефонът на бюрото му иззвъня.

— Открих госпожица Робинс, господин председател — каза телефонистката. — В момента е на линия. Да ви свържа ли?

— Ако обичате. Добро утро, госпожице Робинс. Аз съм Алекс Карпенко и съм новият председател на «Лоуъл».

— Да, зная, господин Карпенко. Прочетох за назначаването ви в сутрешния «Глоуб» и, разбира се, чух затрогващата ви реч на погребението на господин Лоуъл. С какво мога да ви помогна?

— Доколкото разбрах, господин Акройд ви е уволнил миналия петък.

— Да, и ми нареди да разчистя бюрото си до края на работното време.

— Е, не е имал това право, тъй като сте били лична помощничка на Лорънс, а не на него. Затова се питам дали бихте се съгласили да се върнете и да вършите същата работа за мен?

— Много щедро от ваша страна, господин Карпенко, но сигурен ли сте, че не бихте предпочели някоя по-млада, която да оповести новата ера за банката?

— Това е последното, от което се нуждая. Потъвам в море от бумаги и имам чувството, че можете да се окажете единственият човек, който знае къде е спасителната лодка.

Г-ца Робинс сподави смеха си.

— Кога желаете да започна, господин председател?

— В девет, госпожице Робинс.

— Утре сутринта.

— Не, тази сутрин.

— Но вече е единайсет и трийсет и пет, господин председател.

— Така ли?

— Здрасти, Алекс, аз съм Рей Фаулър, секретар на компанията. Какво мога да направя за теб? — каза мъжът и протегна ръка.

— Добро утро, господин Фаулър — каза Алекс, без да се опитва да стане от мястото си или да стисне протегнатата ръка. — Искам копие от протоколите на всяко заседание на борда през последните пет години.

— Няма проблем, сър, ще ги изпратя незабавно.

— Не, сам ги донесете, господин Фаулър. А също и всички бележки, които сте си водили.

— Но те може да са се изгубили или да са били унищожени след толкова много време.

— Сигурен съм, че не е нужно да ви напомням, господин Фаулър, че е против корпоративните закони да се унищожават материали, за които би могло да се окаже, че са важни за криминално разследване.

— Ще направя всичко по силите си да ги намеря, господин председател.

— Май си спомням, че президентът Никсън каза нещо подобно, когато му беше наредено да предаде записите по Уотъргейт.

— Не мисля, че сравнението е добро, господин председател.

— Ще ви уведомя какво е мнението ми по въпроса, господин Фаулър, но не преди да прочета протоколите.

— Какво е направил? — изуми се Акройд.

— Поиска да види одитните отчети за последните пет години и протоколите от заседанията на борда заедно с всички ръкописни бележки — каза Рей Фаулър.

— Сериозно? Тогава ще трябва да се отървем от него преди да се е отракал и да е започнал да създава истински проблеми.

— Може да не се окаже толкова лесно — каза Фаулър. — Вече не си имаме работа с Лорънс Лоуъл. Този тип е умен, корав и безмилостен. И не забравяй, че контролира петдесет процента от акциите на банката.

— А Ивлин държи другите петдесет процента — каза Акройд. — Така че той не може да направи нищо без нашата подкрепа, особено докато все още имаме мнозинство в борда.

— Но ако разбере…

— Напомням ти, Рей, че ако данъчните открият какво сме правили през последните десет години, мога да ти кажа кой ще го отнесе.

На вратата се почука.

Алекс си погледна часовника — петдесет и осем минути и двайсет секунди. Усмихна се.

— Влезте, господин Джардин.

Вратата се отвори и финансовият директор на банката въведе в кабинета на председателя шестима свои служители, натоварени с кашони.

— Има още няколко, господин председател — каза Джардин, без да се опитва да скрие сарказма си.

— Оставете ги там. — Алекс посочи дългата маса до отсрещната стена.

Шестимата помощници незабавно изпълниха заповедта му, докато Джардин стоеше и гледаше.

— Това ли е всичко, господин председател? — самоуверено попита той.

— Не, господин Джардин. Казахте, че има още няколко. Кога да ги очаквам?

— Боя се, че това беше нескопосан опит за малко хумор от моя страна, господин председател.

— Попаднал е в глухи уши, господин Джардин. Погрижете се никой от отдела ви да не напуска сградата довечера преди мен. В това число и вие самият. Имам чувството — каза Алекс, като хвърли поглед към купчините папки, — че ще имам още въпроси, преди да си тръгна.

* * *

— Ивлин, имаме проблем.

— Дъглас, очаквам да се грижиш за всички проблеми в банката, особено след като сега ти си председателят.

— Не съм председател — каза Акройд. — Точно преди да умре Лорънс посочил някакъв тип, който да заеме мястото му. Казва се Карпенко.

— Само не той!

— Познаваш ли го?

— Пътищата ни са се пресичали — отвърна Ивлин. — И мога да ти кажа, че той не взема пленници. Но тъй като сега притежавам сто процента от акциите на банката, мога да го разкарам както…

— Освен това Лорънс е оставил своите петдесет процента на Карпенко. Той вече започна да рови и ако открие…

— Още ли имаме мнозинство в борда? — попита Ивлин.

— Стига да се явиш за гласуване, да.

— В такъв случай ще ми се наложи да долетя за следващото събрание. И, Дъглас, първата точка в дневния ред ще бъде да разкараме Карпенко от поста му и да го сменим с теб. Очаквам да организираш заседанието, без той да разбере какво му кроим.

— Може и да не е толкова лесно — каза Акройд. — Той вече сложи ръка на къщата на брат ти и подозирам, че вилата в Южна Франция е следваща в списъка му.

— Само през трупа ми!

— Освен това нареди прехвърлянето на цялата колекция Лоуъл на банката като гаранция, в случай че данъчните поискат да я оценят.

— Това може да се окаже проблем — призна Ивлин.

— Казвам ти, този Карпенко е корав кучи син — каза Акройд. — Очевидно не го познаваш.

Алекс прекара остатъка от седмицата в изучаване на баланси, изплатени дивиденти, платени данъци и дори на заплатите на младшия състав. Едва в сряда следобед попадна на един запис, който трябваше да провери три пъти, преди да се убеди, че нито един отговорен борд не би го позволил.

Загледа се отново в записа, като си мислеше, че несъмнено е само един от незнайно колко. Беше наместен удобно между други две подобни числа, така че да не привлича внимание. Отново провери сумата и си я записа в бележника. Запита се колко ли други подобни записи ще се появят, преди да стигне до днешната дата.

На следващата сутрин откри друго подобно голямо теглене в баланса, към което нямаше обяснения. Отново си записа числото. Вече се беше стъмнило, когато попадна на третия запис, този път за много по-голяма сума. Добави числото към растящия списък и се зачуди как е успяла да го направи и да й се размине.

В петък беше стигнал до заключението, че според всички стандарти «Лоуъл» вече е в несъстоятелност, но реши да не съобщава на банковия комисар, преди г-н Розентал да е оценил художествената колекция и да е наясно със стойността на другите евентуални активи на банката.

Когато уличните лампи светнаха, Алекс реши, че е време да се прибира. С нетърпение очакваше да види отново Ана. Погледна намаляващата купчина баланси, които трябваше да бъдат проучени, и се запита дали изобщо ще успее да се справи с тях.

Не помагаше и фактът, че Лорънс е служил от две години във Виетнам, когато Дъглас Акройд е дал нов смисъл на израза «докато котарака го няма». Не само беше увеличил годишната си заплата на половин милион долара, но бе прибрал още 300 000 като разходи, докато двете му приятелчета Джардин и Фаулър пътували само в първа класа всеки път, когато се качвали на влака му. Кондукторът обаче очевидно беше Ивлин, която със своите петдесет процента от акциите беше дала на Акройд пълна свобода на действие и сега той беше открил какво очаква тя в замяна.

Алекс очакваше с нетърпение да прекара уикенда с Ана, която пътуваше от Ню Йорк този следобед, но това не му попречи да вземе няколко папки, преди да излезе от кабинета. Докато минаваше покрай стаята на г-ца Робинс, видя, че вътре все още свети. Отвори вратата и каза:

— Благодаря и приятен уикенд.

— Ще се видим в шест сутринта в понеделник, господин председател — отвърна тя, без да вдига очи от купчината кореспонденция.

Алекс бързо беше открил защо Дъг Акройд я беше изхвърлил. Тя беше единственият човек, който знаеше всички скрити тайни.

Когато излезе от сградата, Алекс изпита натрапчивото чувство, че го следят — нещо, което го накара да си спомни за Ленинград. Сети се за Владимир и се зачуди колко ли високо по стълбицата на КГБ е стигнал. «Трябва да му се обадя и да го попитам дали иска да влезе в борда на банката» — помисли си. Сигурен беше, че Владимир ще намери начин да накара Акройд, Фаулър и Джардин да издадат кои записи трябва да провери по-внимателно.

Каза адреса на шофьора, настани се на задната седалка на таксито и отвори поредната папка. Ако не беше чел внимателно всичко, сигурно щеше да пропусне поредното теглене, което можеше да бъде одобрено само от един човек. Провери три пъти сумата, но още не можеше да повярва. Последният чек бе осребрен два дни след смъртта на Лорънс и в деня преди Акройд да подаде оставка, а сумата беше най-голямата досега.

Добави числото към дългия списък и събра всички направени от Ивлин тегления, откакто баща й беше починал и Лорънс бе заел мястото му в банката. Крайният резултат възлизаше на малко повече от двайсет и един милиона долара, без никакви намеци за издължаване. Ако се добавеха и скандалните заплати, които Акройд беше определил на себе си и на четиримата си подлизурковци, както и безкрайните им разходи, нищо чудно, че «Лоуъл» беше изправена пред банкрут. Алекс започна да се пита дали няма да му се наложи да продаде колекцията Лоуъл, за да гарантира, че банката е достатъчно платежоспособна, за да намали дълговете си и да продължи работа.

Обмисляше последиците, когато таксито спря пред дома на Лорънс. Винаги щеше да мисли за къщата като за дома на Лорънс.

Слезе от колата и на лицето му цъфна огромна усмивка, когато видя стоящата на прага Ана. Тя обаче се изпари веднага щом видя изражението й.

— Какво има, скъпа? — попита той, докато я прегръщаше.

— По-добре удари една голяма водка, преди да ти кажа. — Тя хвана ръката му и без нито дума повече го поведе вътре. Наля и на двамата и го изчака да седне, преди да каже: — Уорхол не е единственото копие.

Алекс изпи питието си на една глътка.

— Колко са?

— Не мога да съм сигурна, преди господин Розентал да е казал мнението си, но подозирам, че поне половината колекция са копия.

Алекс не каза нищо, докато тя пълнеше отново чашата му. След още една голяма глътка той призна:

— Стойността на колекцията е единственото, което може да спаси банката от потъване. Не мисля, че ще успея да мигна, преди господин Розентал да е пристигнал.

— Обадих му се преди два часа и той вече пътува насам.

— А майка ми? — попита Алекс. — Как е тя?

— Майка ти все ме пита защо все променяме датата на сватбата — отвърна Ана.

— И ти какво й каза?

— Че все още се опитваме да я наместим между спасяването на банката, отварянето на поредната «Елена» и улучването на момент, когато и двамата сме на едно и също място едновременно.

— Дотогава може да ни се родят и внуци — каза Алекс.

33.

Саша

Мерифийлд

Саша открай време беше свикнал да кара с шест часа сън на денонощие, но след като премиерът беше посетил Бъкингамския дворец и бе поискал разпускане на Парламента, му се наложи да се учи да изкарва с четири.

Отново възприе дневна рутина, която би впечатлила и балетмайстор на Болшой театър, макар и само за три седмици. Ставаше всяка сутрин в пет и стоеше пред гарата в Рокстън с малка група доброволци много преди пристигането на първите пътници, заминаващи на работа. Поздравяваше ги със: «Здравейте, аз съм Саша Карпенко и съм…».

В 8 сутринта правеше кратка почивка за закуска, всеки път в различно кафене, и двайсет минути по-късно отиваше в партийната централа на главната улица (три стаи, наети за един месец) и преглеждаше сутрешните вестници. От «Мерифийлд Газет» бяха измислили няколко различни начина да кажат, че състезанието е крайно оспорвано и изходът може да е всякакъв, но днешното заглавие го изненада: ХЪНТЪР ПРЕДИЗВИКВА КАРПЕНКО НА ДЕБАТ.

— Хитър ход — каза Алф. — Този път не изчака ти да поемеш инициативата. Трябва да се съгласиш веднага и после ще се разберем за датата, часа и мястото.

— Готов съм по всяко време и навсякъде — каза Саша.

— Не, не! — отвърна Алф. — За никъде не бързаме. Искаме дебатът да се проведе в Рокстън, колкото се може по-близо до изборния ден.

— Защо в Рокстън?

— Защото тук е по-вероятно да дойдат повече наши поддръжници, отколкото където и да било другаде.

— А защо да чакаме до последния момент?

— Така ще имаме повече време за подготовка. Не забравяй, че вече не се изправяш срещу студентка, а срещу парламентарист, живял открай време в този избирателен район. Но засега по-добре се връщай на улицата и остави ние да се тревожим за подробностите.

След като се обади на редактора на «Газет», за да каже, че с удоволствие приема предизвикателството на мис Хънтър и с нетърпение очаква дебата, Алекс излезе от централата, за да се срещне със сутрешните пазаруващи, предимно жени с малки деца и няколко пенсионери. През следващите три часа се ръкуваше с колкото се може повече гласоподаватели и повтаряше едно и също просто послание. Името си, партията, датата на изборите и напомняне, че Мерифийлд вече е ключово спорно място.

Следваше четирийсетминутно прекъсване за обяд в един часа, когато Алф сядаше при него в някоя местна кръчма и го запознаваше с действията на Фиона. Саша винаги бъбреше със съдържателя за лицензите и таксите върху алкохола, като си поръчваше само едно ястие и половин пинта от местната бира.

— Винаги гледай да си плащаш храната и напитките — каза Алф. — И не черпи никой, който ще гласува в района.

— Защо? — попита натежалата от напредналата бременност Чарли и отпи от портокаловия си сок.

— Защото можете да се обзаложите, че торите ще заявят, че се е опитвал да подкупва гласоподаватели и следователно нарушава избирателния закон.

След като се ръкуваха с всички в кръчмата, отиваха да посетят някоя фабрика, където Саша обикновено получаваше повече поздрави, отколкото пръждосвания. После идваше ред на училищна обиколка от три и половина до четири и половина — начално, основно и накрая местната гимназия. Тогава Чарли влизаше в стихията си и много майки споделяха с нея, че за разлика от мъжете си, ще гласуват за Саша.

— Тя е нашето тайно оръжие — често казваше Алф на кандидата. — Особено като се има предвид, че Фиона твърди, че е сгодена, но годеникът й още не се е появил никъде. Не че бих споменал това, разбира се — добави той с усмивка.

Връщаха се в щаба за обсъждане на деня, след което отиваха да говорят на две, понякога на три вечерни събрания.

— Толкова малко хора си правят труда да дойдат — каза Саша.

— Не се безпокой — отвърна Алф. — Така ще имаш възможност да репетираш няколко ключови точки и фрази, които ще извадиш от ръкава си по време на дебата.

Прибираше се към полунощ и с малко късмет заспиваше един час по-късно. Последното не беше възможно винаги, защото също като в театъра, завесата не падаше точно навреме, за да спаси обхванатия от сценична треска актьор. Четири часа сън преди будилникът да зазвъни — целият процес започваше отново с единствената утеха, че са с един ден по-близо до изборите.

На сутринта на дебата едно местно социологическо проучване даде на Фиона преднина с две точки, докато друго показваше, че кандидатите са изравнени. Нервите на Саша се опънаха допълнително, когато местната телевизия обяви, че интересът към дебата бил толкова голям, че щели да го излъчват на живо в най-гледаното време.

Чарли избра костюма (сив, еднореден), ризата (бяла) и вратовръзката (зелена), с която съпругът й щеше да се яви на сблъсъка довечера. Не го прекъсваше, докато той репетираше опорни точки и добре овладени фрази всеки път, когато бяха сами. Но ако той я питаше за мнението й, не се поколебаваше да отвръща откровено, дори това невинаги да означаваше, че е желаният отговор.

— Време е да тръгваме — каза Чарли.

Саша я последва извън партийната централа и двамата седнаха на задната седалка на чакащата кола.

— Изглеждаш чудесно — каза тя, когато потеглиха. Саша не отговори. — Не забравяй, че тя просто не е от твоята класа. — Отново никакъв отговор. — Другата седмица по това време не тя, а ти ще седиш в Камарата на общините. — Пак нищо. — И между другото — добави тя, — може би моментът не е най-подходящ, но ще ти кажа, че си мисля да гласувам за консерваторите.

— В такъв случай трябва да съм благодарен, че не можеш да гласуваш в този избирателен район — отвърна Саша, докато колата спираше пред сградата на Градския съвет на Рокстън.

— Ако спечелиш на жребия — каза Алф, който ги очакваше на горното стъпало, — искай да говориш втори. Така ще можеш да отвърнеш на всичко казано от Фиона във встъпителното й слово.

— Не — каза Саша. — Ако спечеля жребия, ще говоря пръв и после тя ще трябва да отговаря на онова, което имам да кажа.

— Но това означава веднага да й осигуриш предимство.

— Не и ако вече съм наясно с речта й. Мисля, че разбрах в каква посока ще бъде атаката й. Не забравяй, че я познавам по-добре от всеки друг.

— Рискът е огромен — каза Алф.

— Това е един от рисковете, които трябва да се поемат, когато проучванията показват равни изгледи.

Алф сви рамене.

— Надявам се, че знаеш какво правиш.

Отидоха зад кулисите при водещия.

— Време е за жребия — каза Честър Мънроу, ветеранът водещ от «Саутърн Нюз».

Саша и Фиона си стиснаха ръце за фотографите, макар че тя така и не го погледна в очите.

— Кажете страна, мис Хънтър.

— Ези — каза Фиона, докато Мънроу хвърляше сребърната монета високо във въздуха. Тя отскочи няколко пъти от пода, преди да спре и да разкрие образа на най-добре известната жена на света.

— Избирайте, мис Хънтър — каза Мънроу. — Вие ли ще започнете битката, или мистър Карпенко ще говори пръв?

Саша затаи дъх.

— Ще оставя опонентът ми да говори пръв — каза Фиона, очевидно доволна, че е спечелила жребия.

Появи се млада жена и напудри челото и върха на носа на Мънроу, преди той да излезе на сцената под топлите аплодисменти на публиката.

— Добър вечер, дами и господа — каза Мънроу и погледна претъпканата зала. — Добре дошли на дебата между двамата основни претенденти за парламентарното място на Мерифийлд. Мис Хънтър, която в момента е депутат, представлява Консервативната партия, а нейният опонент мистър Карпенко е кандидат на Лейбъристката партия. Всеки кандидат ще започне с триминутна встъпителна реч, след което ще отговаря на въпроси от публиката, а после ще приключим с двеминутно заключително изявление. А сега каня двамата кандидати на сцената.

Саша и Фиона излязоха от противоположните крила на сцената и бяха посрещнати с бурни аплодисменти от поддръжниците си. На Саша му се прииска да е обратно на Фулам Роуд и да се наслаждава на мусаката на майка си с чаша червено вино, но после видя Чарли и Елена да му се усмихват от първия ред. Усмихна им се в отговор.

— А сега призовавам мистър Карпенко да започне встъпителната си реч — каза Мънроу.

Саша бавно пристъпи напред, остави бележките си на катедрата и изчака в залата да настъпи тишина. Погледна първото изречение, макар че знаеше наизуст цялата реч. Вдигна очи, като си даваше сметка, че разполага само с три минути, за да остави трайно впечатление у публиката. Не, Алф му беше казал да мисли за времето като за 180 секунди — по този начин се стараеш да не губиш нито една от тях. За първи път се запита дали Алф не е бил прав с мнението си, че говорещият пръв е в неизгодна позиция.

— Дами и господа — започна той, като фиксира поглед в десетия ред на залата. — Виждате пред себе си един политически авантюрист.

През залата премина ясно доловимо ахване. Единствено Чарли не изглеждаше изненадана. Но пък тя беше чувала речта няколко пъти.

— И ако това не е достатъчно лошо — продължи Саша, — аз съм и имигрант първо поколение. И ако още търсите повод да не гласувате за мен, роден съм в Ленинград, а не в Мерифийлд.

Алф надникна тревожно от крилото и видя, че публиката е замряла като зашеметена.

— Но позволете да ви кажа нещо за въпросния политически авантюрист. Както казах, аз съм роден в Ленинград. Покойният ми баща беше смел човек, награден с медал за отбраната на родината си срещу нацистите по време на обсадата на града през Втората световна война. След войната се издигнал от прост пристанищен работник до главен бригадир начело на осемстотин души. И остана на този пост, докато не извърши престъпление, заради което беше убит.

Публиката вече жадно попиваше всяка негова дума.

— Разбира се, ще искате да знаете за какво престъпление става въпрос. Може би убийство? Въоръжен грабеж? Измама, или може би по-лошо — бил е предател, изменил на страната си? Не, престъплението на баща ми беше, че искаше да създаде профсъюз на пристанищните работници, така че другарите му да се радват на облагите, които всеки в тази страна приема за даденост. Но от КГБ не искаха подобно нещо и затова го ликвидираха.

Направи трисекундна пауза.

— Храбрата ми майка, която тази вечер седи сред вас, рискува живота си, за да можем да избягаме от тиранията на комунизма и да започнем нов живот в тази велика страна. Продължих образованието си в Лондон и също като мис Хънтър спечелих стипендия в Кеймбридж, където — отново като мис Хънтър — станах президент на Студентския съюз и завърших с отличие.

Последваха първите аплодисменти, които дадоха на Саша момент да се отпусне и да погледне следващото изречение в речта си.

— След като завърших Кеймбридж, започнах работа в ресторанта на майка ми, като в същото време посещавах вечерно училище, за да уча счетоводство и бизнес мениджмънт. Майка ми може да е спечелила две звезди «Мишлен» като един от най-добрите готвачи в страната, но е кръгла нула, когато се стигне до водене на сметки.

Думите му бяха посрещнати със смях и топли аплодисменти.

— Влюбих се и се ожених за английско момиче, което сега работи като изследовател в галерията «Къртолд». Очакваме първото ни дете да се роди в деня на изборите. — Саша погледна нагоре към небето. — Би ли го отложила с един ден, ако е възможно?

Този път аплодисментите бяха наистина спонтанни и той се усмихна на жена си. Прозвуча сигнал, че му остават само трийсет секунди. Саша не беше очаквал толкова продължителни аплодисменти и се налагаше да ускори темпото.

— Когато дойдох за първи път в Мерифийлд да се състезавам за частичните избори преди три години, се влюбих за втори път. Но вие отхвърлихте този ухажор и предпочетохте противника ми, макар че разликата беше достатъчно малка, за да се надявам, че може би ми намеквате да опитам отново. Сега ви моля да размислите. — Той сниши гласа си почти до шепот. — Искам да споделя с вас една тайна, която се надявам, че ще докаже колко ме е грижа за Мерифийлд. Преди обявяването на изборите имах възможността да се състезавам в Лондон в район, в който лейбъристите имат мнозинство от повече от десет хиляди гласа. Отказах предложението, защото с мис Хънтър имаме още общи неща помежду си. Подобно на нея, аз искам да бъда представител на Мерифийлд в Парламента. Може и да съм политически авантюрист, но искам да съм _вашият_ авантюрист.

Половината присъстващи се изправиха да поздравят с овации избраника си, докато другата половина си остана по местата, но дори някои от тях с неохота се присъединиха към аплодисментите.

Мънроу изчака Саша да се върне на мястото си и шумът да утихне.

— А сега призовавам мис Хънтър да отговори.

Саша погледна към Фиона и видя, че тя трескаво зачерква цели абзаци от подготвената си реч. Накрая тя стана и бавно тръгна към катедрата. Усмихна се нервно на публиката.

— Аз съм Фиона Хънтър и имах привилегията да ви представлявам в Парламента през последните три години. Надявам се, че смятате, че съм оправдала подкрепата ви.

Вдигна поглед и получи откъслечни ръкопляскания от най-отявлените си поддръжници.

— Родих се и израснах в Мерифийлд. Англия е единствената ми родина, винаги е била и винаги ще бъде. — Ред, който моментално осъзна, че е трябвало да зачеркне. Обърна бързо на следващата страница, после на третата. Саша можеше само да се чуди колко ли често в речта й са се срещали думите политически авантюрист, парашутист, външен човек и дори имигрант.

Фиона продължи неуверено с приказки за баща си, Кеймбридж и Съюза, като много добре си даваше сметка, че като е позволила на опонента си да говори пръв, му е дала възможността да отмъкне най-доброто от речта й. Когато звънецът я предупреди, че й остават трийсет секунди, Фиона бързо обърна на последната страница.

— Мога само да се надявам, че ще дадете на това местно момиче втори шанс да ви служи.

Тя бързо се върна на мястото си, но аплодисментите бяха замрели много преди да си седне.

Никой не се съмняваше кой е спечелил първия рунд, но гонгът скоро щеше да обяви началото на втория и Саша знаеше, че не може да си позволи да се разконцентрира дори за миг.

— А сега кандидатите ще отговарят на въпросите ви — каза Мънроу. — Моля ви да бъдете кратки и да говорите по същество.

Във въздуха моментално се вдигнаха десетина ръце. Мънроу посочи някаква жена от петия ред.

— Какво мислят кандидатите за решението на общината да продаде игрищата на Рокстън, за да се изгради на тяхно място супермаркет?

Фиона скочи на крака преди Мънроу да успее да посочи кой ще отговаря пръв.

— Научих се да играя хокей и тенис на онези игрища — започна тя, — поради което повдигнах въпроса пред Камарата по време на парламентарен контрол. Заклеймих предложението тогава и ще продължавам да го заклеймявам и в бъдеще, ако бъда избрана отново. Да се надяваме, че това е още нещо общо между мен и мистър Карпенко, макар да ми се струва малко вероятно, тъй като именно лейбъристкият съвет разреши планирането на супермаркета.

Този път думите й бяха възнаградени с продължителни аплодисменти.

Саша изчака отново да се възцари пълна тишина, преди да отговори.

— Вярно е, че мис Хънтър се обяви против предложението на общината за строеж на супермаркет на мястото на игрищата на Рокстън и повдигна темата в Камарата на общините. Тя обаче пропусна да спомене, че е първи личен съветник на министъра по селските въпроси в кабинета в сянка, който нито веднъж не я подкрепи. Защо? Може би защото министърът в сянка би посочил на мис Хънтър, че на пет километра надолу по пътя в Бландфорд се строи още по-голям спортен център с игрища за футбол, ръгби, крикет, хокей, тенис и плувен басейн, все благодарение на лейбъристкото правителство. Ако бъда избран за ваш представител, ще подкрепя съвета по този въпрос, тъй като е проявил здрав разум да не позволява на произволните политически граници да влияят на преценката му. Уверявам ви, че винаги ще подкрепям онова, което смятам, че е най-добро за гражданите на Мерифийлд. Може би е по-добре мис Хънтър да бъде избрана не в Парламента, а за президент на обществото «Не в задния ми двор». Простете, ако се опитвам да взема предвид по-голямата картина.

Когато Саша си седна, публиката още ръкопляскаше.

Мънроу избра висок елегантен мъж, облечен в костюм от туид и с раирана вратовръзка.

— Какво мислят консерваторите за съкращаването на разходите за отбрана, предложени от мистър Хийли при посещението му в района преди две седмици?

Фиона се усмихна, но пък майор Бенет беше добре обработен, преди да зададе въпроса си.

— Може би вие ще отговорите пръв, мистър Карпенко — предложи Мънроу.

— Съкращаването на разходите за отбрана е спорен проблем за всяко правителство — каза Саша. — Ако обаче искаме да строим повече училища, университети, болници и дори спортни комплекси, или трябва да има съкращения, или повишаване на данъците, което никога не е лесен избор. Това обаче е въпрос, който не може да се заобиколи. Мога само да ви обещая, че като ваш представител винаги ще преценявам аргументите за всички съкращения в бюджета за отбрана, преди да стигна до някакво решение.

И си седна сред откъслечни аплодисменти.

— Ако можем да спечелим битка просто с духане на горещ въздух срещу противника, няма съмнение, че мистър Карпенко би бил главнокомандващ въоръжените сили — каза Фиона. Наложи й се да изчака смехът и аплодисментите да затихнат, преди да продължи. — Нима двете световни войни не ни научиха, че никога не можем да си позволим да притъпим бдителността си? Не, отбраната на страната винаги трябва да бъде основен приоритет за всеки член на Парламента и винаги ще бъде за мен, ако ме пратите обратно в Уестминстър.

Фиона се наслади на продължителните аплодисменти, преди да се върне на мястото си, оставяйки Саша без никакво съмнение кой е спечелил този рунд.

Следващият въпрос беше зададен от жена, седяща в дъното на залата.

— Колко време трябва да чакаме, докато се даде разрешение за строежа на околовръстен път на Рокстън?

Саша разбра, че това е поредният предварително уговорен въпрос — на лицето на Фиона се появи усмивка и тя дори не погледна бележките си.

— Разрешителното щеше да бъде дадено още утре — каза тя, — ако планирането не беше забавено от сегашното лейбъристко правителство, за което едва ли е нужно да ви напомням, че се намира под контрола на социалистите. Чудно ми е защо ли. Може би мистър Карпенко ще ни просветли по въпроса. Но мога да ви уверя, че ако консерваторите спечелят изборите, строежът на околовръстно ще бъде сред приоритетите ни.

Фиона се усмихна триумфиращо на Саша, докато си сядаше под шума на още по-топли аплодисменти. Но пък тя знаеше, че ако строителството на шосето започне, местните общински жилища трябва да бъдат съборени, за да се освободи място за него, а това щеше отново да превърне Мерифийлд в сигурно място за консерваторите. Знаеше също, че Саша не може да признае, че това е реалната причина да подкрепя общината по този въпрос.

— Няма съмнение — започна той, — че Рокстън се нуждае от околовръстно шосе. Единственият въпрос е откъде трябва да минава то.

— Не и през задния ти двор! — извика Фиона за огромна радост на привържениците си.

— Мога да ви обещая — каза Саша, — че като ваш представител бих направил всичко по силите си да ускоря процеса.

Аплодисментите — или липсата им — ясно показаха на всички в залата, че Фиона е спечелила още един рунд.

Накрая Мънроу се предаде и посочи една възрастна жена, която подскачаше и вдигаше ръка при всяка възможност.

— Какви са плановете на кандидатите за повишаването на пенсиите за старост?

— Всяка консервативна администрация е вдигала пенсиите за старост съобразно инфлацията — каза Фиона. — Лейбъристките правителства винаги се провалят в това, може би защото при техните управления инфлацията се покачва средно с четиринайсет процента годишно. Затова се обръщам към всички на пенсионна възраст — ако се надявате да запазите или подобрите жизнения си стандарт, гласувайте за консерваторите. Всъщност бих казала същото и на всеки под пенсионна възраст, защото всички рано или късно се пенсионираме. — Думите й бяха посрещнати с шумни възгласи от поддръжниците на торите, които очевидно смятаха, че кандидатът им се е окопитил след неувереното начало и сега води по точки.

— Понякога ми се иска — каза Саша, когато стана да отговори, — мис Хънтър поне веднъж да погледне дългосрочно на нещата, отвъд изборите следващата седмица. Днес средната продължителност на живота в тази страна е седемдесет и три години. Към двехилядната година ще бъде осемдесет и една, а според прогнозите към две хиляди и двайсета, когато ще съм на шейсет и осем и навършил възраст за пенсия, продължителността на живот ще е осемдесет и седем години. Никое правителство от която и да било партия няма да има ресурсите да вдига всяка година пенсиите за старост. Не е ли дошло времето депутатите да кажат истината за такива трудни и важни въпроси като този, вместо да говорят баналности с надеждата, че ще бъдат преизбрани на следващите избори? По професия съм икономист, а не юрист като мис Хънтър. Винаги ще ви казвам фактите, докато тя винаги ще ви казва онова, което смята, че искате да чуете.

Когато си седна, аплодисментите подсказваха, че в този рунд няма ясен победител.

— Мислите ли, че «Мерифийлд Юнайтед» някога ще спечели купата на Футболната асоциация?

Цялата зала избухна в смях.

— Аз викам за «Веселяците» от дете — каза Фиона. — И баща ми ми остави абонаментната си карта за мачовете им в завещанието си. Но тъй като не искам опонентът ми да ме обвини, че се опитвам да привлека гласове с евтини похвати, ще призная, че смятам за малко вероятно да спечелим купата. Това обаче не ми пречи да се надявам.

Саша зае мястото й.

— За Мерифийлд беше великолепно постижение достигането до третия кръг за купата миналата година — каза той. — Голът на Джоуи Бътлър срещу «Арсенал» беше истинска красота и едва ли някой се е изненадал, когато «артилеристите» му предложиха договор. Също толкова съм доволен, че бордът реши да използва парите от продажбата му за построяване на нова закрита трибуна. Но ако изкарам достатъчно късмет да вляза в Парламента, не се изненадвайте, ако ме видите да стоя в откритите сектори и да викам за нашия отбор.

Задалият въпроса младеж не скри за кого ще гласува и Саша остана с чувството, че и този сблъсък е довел до равен резултат. Сега всичко зависеше от последните им изказвания.

— Тъй като мистър Карпенко говори пръв в началото на дебата — каза Мънроу, — сега призовавам мис Хънтър да произнесе заключителните си думи.

Фиона остави бележките си и погледна направо към публиката.

— Изглежда, че не ми е позволено да спомена факта, че съм местно момиче и че опонентът ми не идва от тези места. Освен това не бива да ви напомням, че победих мистър Карпенко на изборите за президент на Студентския съюз в Кеймбридж и отново на частичните избори след смъртта на баща ми. И когато спечелването на този избирателен район стана по-трудно за партията ми, не избягах. Мога обаче да ви кажа, че ако мистър Карпенко изгуби тези избори, никога повече няма да го видите. Той ще тръгне да си търси някое сигурно място, но бъдете сигурни, че аз ще бъда тук до края на живота си. Изборът е ваш.

Половината присъстващи се изправиха да я поздравят, а другата половина останаха на местата си и чакаха да видят дали техният избраник все още има стрели в колчана.

Саша разполагаше само със секунди да измисли как да отвърне на такова блестящо и просто послание, макар да не се съмняваше, че ако Фиона изгуби, тя също ще си потърси сигурно място другаде. Не можеше обаче да каже това, защото нямаше как да го докаже. Препълнената зала замря в очакване: едната половина искаше да успее, а другата — да започне да мънка.

— Подобно на баща ми — започна той, — аз винаги съм вярвал в демокрацията, въпреки че израснах в тоталитарна държава. Затова с радост ще оставя на гласоподавателите от Мерифийлд да решат кой от нас е най-подходящ да ги представлява в Камарата на общините. Умолявам ви само да направите този избор според мнението ви кой ще свърши по-добра работа, а не според това кой е живял тук по-дълго. Естествено, вярвам, че по-подходящият съм аз. Но ако живеенето в Мерифийлд е доказателство за ангажираност към каузата, то знайте, че миналата седмица си купих къща на Фарндейл авеню и че подобно на мис Хънтър очаквам с нетърпение да прекарам остатъка от живота си в този избирателен район.

Честър Мънроу изчака аплодисментите да затихнат и благодари на двамата кандидати.

— Искам да благодаря и на вас, публиката — каза той, но беше прекъснат от млада жена, която излезе на сцената и му подаде някаква бележка. Той я разгъна и я прочете, след което обяви: — Зная, че за всички ви ще е много интересно да научите, че според телевизионното проучване, направено веднага след дебата, подкрепата за мис Хънтър и за мистър Карпенко е равна — по четирийсет и два процента за всеки от тях. Останалите шестнайсет процента или още се колебаят, или ще гласуват за други партии.

Двамата кандидати станаха от местата си, бавно излязоха в средата на сцената и си стиснаха ръцете. И двамата приемаха, че дебатът е свършил наравно и че им остава само седмица, за да разберат кой ще победи.

През следващите седем дни Саша изобщо не го свърташе на едно място, а Алф непрекъснато му напомняше, че окончателният резултат ще се реши само от шепа гласоподаватели. Саша не се съмняваше, че някой шепне същите думи и в ухото на Фиона.

В деня на изборите Саша стана в два след полунощ, тъй като изобщо не можеше да мигне. Беше прочел всички вестници, когато слезе да закуси. В шест вече беше пред гарата и умоляваше отиващите на работа: ГЛАСУВАЙТЕ ЗА КАРПЕНКО — ДНЕС!

След като изборните секции отвориха в седем, той тичаше от секция на секция в галантен опит да благодари на многобройните доброволци, които работеха за него и отказваха да си вземат и една минута почивка, преди да е пусната и последната бюлетина.

— Да идем да пийнем с останалите от екипа — каза той на Чарли в десет вечерта, след като Би Би Си обяви, че секциите са затворени и в цялата страна започва броенето на бюлетините.

Тръгнаха бавно по главната улица, сподиряни от викове «успех», «сбогом» и дори «не съм ли ви виждал някъде?». Когато влязоха в «Рокстън Армс», Алф и екипът вече стояха на бара и поръчваха.

— Този път питиетата са от теб, защото сме неподкупни — каза Алф.

Останалите от екипа извикаха радостно.

— И двамата се представихте повече от отлично — каза Одри Кампиън, докато подаваше доматен сок на Чарли и пинта бира на Саша — първата му за три седмици.

— Така е — съгласи се Алф. — Съветвам ви обаче да хапнем нещо, преди да идем в общината да следим преброяването, тъй като е малко вероятно да има някакви резултати преди два след полунощ.

— Какъв според теб ще е резултатът? — попита Саша.

— Предвижданията са за комарджиите и глупаците — отвърна Алф. — Избирателите взеха решението си. Ние можем само да чакаме и да видим дали то е правилното. Така че каквото и да кажеш сега, нищо няма да промениш.

— Аз бих затворил местната болница, бих започнал строежа на околовръстното и бих орязал разходите за отбрана най-малко с десет процента — каза Саша.

Всички се разсмяха с изключение на Чарли, която залитна напред и се вкопчи в бара.

— Какво има? — попита Саша и я прегърна.

— Какво според теб, идиот такъв? — отвърна Одри.

— И можеш да виниш единствено себе си, защото ти умоляваше Всемогъщия да изчака до края на изборите — каза Алф.

— Стига си дрънкал, Алф, а звънни в болницата — сряза го Одри. — Кажи им, че пристига жена, която всеки момент ще роди. Майкъл, иди да хванеш такси.

Алф забърза към телефона в другия край на бара, а Саша и Одри подхванаха Чарли и бавно излязоха от заведението. Майкъл вече беше спрял едно минаващо такси и беше дал пълни инструкции на шофьора много преди Чарли да се стовари на задната седалка.

— Дръж се, скъпа — каза Саша, докато таксито потегляше. — Наблизо е — добави той, внезапно изпълнен с облекчение, че местната болница не е закрита.

Таксито се промушваше през късния нощен трафик с включени дълги светлини. Алф явно си беше свършил работата, защото когато спряха пред входа на болницата, там вече ги чакаха двама санитари и един лекар. Докторът помогна на Чарли да слезе от колата, а Саша извади портфейла си да плати.

— Возенето е от мен, шефе — каза шофьорът. — Така се реванширам, задето забравих да гласувам.

Саша му благодари, но и го наруга наум, докато Чарли сядаше в количка. Ако изгубеше само с един глас… Държеше ръката на жена си, докато докторът спокойно й зададе поредица въпроси. Един от санитарите я подкара по празен коридор към родилното, където чакаха акушерките. Саша пусна ръката на Чарли едва когато количката мина през вратата.

Закрачи напред-назад по коридора, като се ругаеше, че е измъчил толкова Чарли през последните няколко дни на кампанията. Алф беше прав: животът на едно дете е много по-важен от някакви си проклети избори.

Не беше сигурен колко време е минало, когато една сестра най-сетне излезе от родилното и му се усмихна топло.

— Поздравления, мистър Карпенко, имате момиче.

— А жена ми?

— Добре е. Уморена е и се нуждае от почивка, но след няколко минути ще можете да ги видите.

Саша я последва в стаята, където Чарли нежно държеше новороденото си дете. Сбръчканото мъничко създание се взираше в него със сините си очи. Саша прегърна Чарли, благодари на боговете за чудото и загледа дъщеря си, сякаш беше първото дете, раждано някога на този свят.

— Жалко, че не се случи седмица по-рано — рече Чарли.

— Защо, скъпа?

— Представи си колко повече гласове щеше да спечелиш, ако можеше да кажеш на публиката по време на дебата, че дъщеря ти се е родила в този избирателен район.

Саша се разсмя. Сестрата сложи ръка на рамото му.

— По-добре оставете съпругата ви да почива.

— Разбира се — каза Саша, докато друга сестра внимателно взе детето от ръцете на Чарли и го сложи в детско креватче.

Саша с неохота излезе от стаята, макар че Чарли вече се унасяше в сън. След като се озова в коридора, той спря да погледа дъщеря си през прозореца на вратата. Махна й — глупаво, естествено, защото знаеше, че тя не може да го види. Обърна се и тръгна към стълбите и за първи път от часове мислите му се върнаха към случващото се в сградата на общината. Изтича по коридора и надолу по стъпалата, като се чудеше дали ще успее да намери такси по това време на нощта. Пресече лобито и тъкмо се канеше да отвори вратата, когато глас зад него каза:

— Мистър Карпенко?

Обърна се и видя една сестра зад рецепцията.

— Честито — каза тя.

— Благодаря. Много съм щастлив, че е момиче.

— Не ви честитя за това, мистър Карпенко. — Саша я погледна объркано. — Просто исках да кажа колко съм доволна, че вие ще сте следващият ни представител в Парламента.

— Нима знаете резултата?

— Обявиха го по радиото преди няколко минути. След три преброявания вие печелите с двайсет и седем гласа.

34.

Алекс

Бостън

— Със съжаление трябва да кажа, че Ана е абсолютно права — каза Розентал. — Над петдесет от картините са копия и предвид собствения ви опит с Уорхол не е трудно да се досетим у кого са оригиналите.

— И тя вече сигурно ги е продала — каза Алекс. — Което означава, че банката няма надежда да си върне загубите.

— На ваше място не бих бил толкова сигурен — каза Розентал. — Художественият свят е малка, тясно свързана общност, така че ако на пазара се появи картина от колекцията Лоуъл, тя ще бъде разпозната незабавно. А в случая не става дума за една картина, а за повече от петдесет. Но след като господин Лоуъл е мъртъв, сестра му може да се почувства достатъчно уверена да се отърве от тях, особено ако смята, че единственият й друг източник на доходи е пресъхнал.

— Което е точно така — горчиво каза Алекс.

— В такъв случай първата ни работа е да разберем къде се намират картините.

— Според мен са скрити на сигурно място във вилата на Ивлин в Южна Франция — каза Алекс.

— Съгласна — каза Ана. — Защото ако бяха в апартамента й в Ню Йорк, Лорънс е нямало как да не ги забележи.

Следващият въпрос на Розентал изненада и двамата.

— Доколко познавате иконома на господин Лоуъл?

— Не много добре — призна Алекс. — Защо питате?

— Имате ли представа на кого е верен?

— Когато става въпрос за фамилията Лоуъл — каза Алекс, — трябва да подкрепяш или едната фракция, или другата, както открих за своя сметка още в началото. Но нямам причина да смятам, че не е член на нашия отбор.

— В такъв случай бих искал да му задам няколко въпроса с ваше позволение — каза Розентал.

— Не виждам защо да не го направите — отвърна Алекс и позвъни.

Какстън се появи само след секунди.

— Повикахте ме, сър?

— Всъщност аз исках да поговоря с вас, Какстън — каза Розентал. — Интересно ми е дали сестрата на господин Лоуъл е отсядала в къщата, докато той е служил във Виетнам.

— Редовно — отвърна Какстън. — Смяташе я за втори дом.

— И вие винаги ли сте били наоколо по време на визитите й?

— Невинаги, сър. Веднъж месечно с жена ми гостуваме на дъщеря ни и внука ни в Чикаго за уикенда. Понякога, когато се връщахме в неделя вечер, беше ясно, че господин и госпожа Лоуъл-Халидей са посещавали дома в наше отсъствие.

— Откъде знаете? — попита Алекс.

— Неоправени легла, маси за разчистване, чаши за миене и много пепелници за изхвърляне.

— Значи са можели да остават сами тук за поне четирийсет и осем часа?

— На няколко пъти.

— Много ми помогнахте, Какстън — каза Розентал. — Благодаря.

— Освен това е много важно този разговор да си остане поверителен, Какстън — добави Алекс. — Разбрахме ли се?

— За дванайсетте години служба при господин Лоуъл той никога не се е усъмнявал в дискретността ми — отвърна Какстън.

— Извинявайте — рече Алекс. — Беше нетактично от моя страна.

Никой не каза нито дума, докато икономът не излезе от стаята.

— Е, това определено те постави на мястото ти, скъпи — отбеляза Ана.

— Всъщност беше доста окуражително — каза Розентал. — И през ум не би му минало да отправи такъв укор, ако е имал някакво намерение да се свърже с госпожа Лоуъл-Халидей.

— Така е — съгласи се Ана. — Но ако Ивлин наистина е отнесла няколко или повече картини в Южна Франция, как можем да го докажем?

— Едва ли ще е особено трудно — каза Розентал. — Една от откраднатите от нея картини е творба на Ротко с размери около метър и осемдесет на метър и двайсет. Трудно можеш да качиш подобно нещо в самолет като ръчен багаж.

Розентал стана от стола си и бавно закрачи напред-назад. Ана, която беше свикнала с този негов навик, погледна Алекс и сложи пръст на устните си.

— Според мен — каза най-сетне Розентал — не можеш да преместиш картина с подобни размери без помощта на специализиран куриер, особено ако я пращаш в чужбина, тъй като трябва да се попълват куп документи за износ и разрешителни. По Източното крайбрежие има шепа такива специалисти и само един от тях е базиран в Бостън.

— Познавате ли го? — с надежда попита Алекс.

— Разбира се, но нямам намерение да се свързвам с него, защото веднага след обаждането ми той ще съобщи на клиента си, че съм проявявал любопитство.

— Но той може да е единствената ни следа — каза Алекс.

— Не непременно, защото друга компания би трябвало да приеме пратките при пристигането им в Ница и да ги достави във вилата на госпожа Лоуъл-Халидей в Сен Пол дьо Ванс. Нищо чудно въпросната компания да няма никаква представа за съдържанието на пратките, тъй като то е тайна, която госпожа Лоуъл-Халидей едва ли ще поиска да споделя с когото и да било, особено с данъчните.

— Но как можем да разберем кой е вземал картините, без половината художествен свят да разбере?

— Като се погрижим да останем на една ръка разстояние от него — каза Розентал. — И мисля, че познавам подходящия дилър в Париж, който да ни помогне. Мога ли да използвам телефона в кабинета?

— Да, разбира се — каза Алекс.

Розентал си наля голямо уиски и излезе от стаята, без да каже нито дума повече.

— Какво е намислил? — попита Алекс.

— Не съм сигурна — отвърна Ана. — Но имам чувството, че ще извива ръце и не иска да го чуваме.

Розентал не се появи цели четирийсет минути, а когато най-сетне го направи и отиде да напълни отново чашата си, Ана си помисли, че долавя някакъв намек за усмивка на лицето му.

— Пиер Жеран ще се обади веднага щом открие куриера в Ница. Казва, че най-вероятно е един от трима, като всички те биха искали да запазят бизнеса си с него. Междувременно Монти Кеслер ще тръгне от Ню Йорк утре сутринта и очаква да се присъедини към нас по обед.

Алекс кимна. Искаше му се да попита кой е Монти Кеслер, но вече беше научил кога да задава въпроси на г-н Розентал и кога да премълчава.

Когато на следващата сутрин слезе за закуска, Алекс завари Розентал по средата на стълбите да поставя червени или жълти стикери при всяка картина на стената.

— Ще се зарадвате да чуете, Алекс, че в колекцията все още има седемдесет и един оригинала, сред които някои от най-добрите творби на абстрактния експресионизъм, които съм виждал. Не се съмнявам обаче, че има и петдесет и три копия.

Телефонът иззвъня.

— Обаждане от Париж за господин Розентал — каза Какстън.

Розентал бързо слезе по стълбите и взе слушалката.

— Добър ден, Пиер. — През следващите няколко минути не каза почти нищо, но през цялото време записваше нещо в бележника до телефона. — Имам името на френския куриер — обяви той. — Някой си мосю Доминик Дювал, който през последните пет години доставил голям брой пратки с различни размери до дома на госпожа Лоуъл-Халидей в Сен Пол дьо Ванс.

— Но щом Пиер се е обадил на въпросния мосю Дювал, той няма ли незабавно да се свърже с Ивлин? — попита Алекс.

— Не и ако иска да продължи да работи за Пиер. Както и да е, Пиер вече му е казал, че има за него още по-голяма поръчка, стига да си държи езика зад зъбите.

— По алеята приближава голям бял микробус без означения — каза Ана, която гледаше през прозореца.

— Това трябва да е Монти — каза Розентал. — Какстън, ще бъдете ли така добър да отворите на господин Кеслър? И бъдете готови за инвазия на професионални крадци на картини.

— Разбира се, сър.

Малко след това във фоайето влезе дребен дебел оплешивяващ мъж, следван от шестимата си спътници, всичките облечени в черни анцузи без емблеми, които биха изглеждали съвсем на мястото си на боксов ринг. Всеки носеше сак с инструменти, необходими на всеки самоуважаващ се взломаджия.

— Добро утро, Монти — каза Розентал. — Благодаря, че се отзовахте веднага.

— Няма проблем, господин Розентал. Но трябва да ви напомня, че тъй като е събота, тарифата ни е двойна. Откъде да започна? — попита той, застанал с ръце на кръста насред фоайето; гледаше картините по стените с онова обожание, с което баща гледа детето си.

— Искам да вземете само онези с жълтите стикери по рамките. И след това ще ви кажа къде трябва да бъдат доставени.

Алекс гледаше с възхищение как седмината се пръснаха и се заеха със задачата си с ефективност и майсторство. Един сваляше картина от стената, друг я покриваше с найлон с мехурчета, а трети я поставяше в сандък, готов да бъде натоварен в микробуса. Предишната вечер г-н Розентал беше пратил по факса точните размери на всяка картина и друг екип беше работил през нощта, за да изработи навреме сандъците. На всички се плащаше по двойна тарифа.

— Като че ли са го правили и преди — отбеляза Алекс.

— Да, Монти е специалист по разводи и смърт. Съпруги, които трябва да изнесат ценности, след като съпрузите им са отишли на работа и преди да се върнат вечерта.

Алекс се разсмя.

— А смъртта?

— Деца, които искат да изнесат картини и мебели, за които са се разбрали с родителите си, че няма да бъдат споменавани в завещанието. Бизнесът е процъфтяващ и Монти почти винаги работи на двойна тарифа.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Искам да идете в банката и да се погрижите всичко да е готово, когато Монти и хората му пристигнат, което ще е около четири следобед. Някой трябва да ги чака на задния вход и да отведе Монти до хранилище, което е достатъчно голямо, за да побере седемдесет и една картини. След това ще ви помоля да се върнете право тук.

— Микробусът също ли ще се върне на Бийкън Хил?

— Да. В края на краищата ще сме свършили само половината работа.

— Тогава по-добре да тръгвам. — Имаше няколко въпроса, които Алекс искаше да зададе на г-н Розентал, но вече беше приел, че фамилното му мото е «казвай само онова, което трябва». Докато излизаше от къщата, първата картина вече беше натоварена в микробуса.

— А аз какво да правя, господин Розентал? — попита Ана.

— Провери отново инвентара и се увери, че са взели само картините с жълтите стикери. Реалната ни работа ще започне едва след като се върнат от банката, когато останалите петдесет и три картини ще бъдат натоварени и откарани в Ню Йорк.

— Но те са само копия — каза Ана.

— Така е — потвърди Розентал. — Но все пак трябва да бъдат върнати на законния им собственик.

— Уорхол е натоварен в багажния отсек — каза Ана, докато самолетът се издигаше. — Останалата част от колекцията пристигнала ли е в Ница?

— Да — каза Розентал. — Обадих се на Пиер Жеран веднага щом се върнах в Ню Йорк в неделя вечерта. Той е един от водещите дилъри на абстрактно изкуство в Париж и стар приятел, който е запознат с колекцията Лоуъл, тъй като дядо му е продал три картини на бащата на господин Лоуъл по време на обиколката му из Европа през 1947 година. Казах му, че към Ница пътува голяма пратка картини, и го помолих да уреди мосю Дювал да ги вземе и да ги пази, докато пристигнем. Той ми се обади отново вчера да ми каже, че Ивлин и господин Халидей са били видени сутринта да се качват на полет на «Ер Франс» за Бостън. Точно тогава ти се обадих да ти напомня да не забравиш Уорхол. Така че когато кацнем в Ница, всичко би трябвало да е на мястото си. Пиер и мосю Дювал ще ни чакат на летището.

— Значи остава само да върнем обратно останалата част от колекцията — каза Ана.

— Което ще бъде сериозно начинание. Поне сме в ръцете на професионалисти. Но ако се провалим…

— Алекс ми каза, че банката ще се срине и ще фалираме.

— Така че да внимаваме — каза Розентал. — Между другото, винаги бих могъл да предложа на Алекс работа като куриер в галерията. Доста го бива за това.

— Или може да вземе моята работа, защото ще ви потрябва заместник, когато се роди бебето.

— Не, за това не го бива чак толкова — каза Розентал, докато самолетът достигаше височина 12 000 метра и завиваше на изток.

— Колко известия трябва да пратиш? — попита Акройд.

— Според правилника на банката заседанието трябва да се обяви четиринайсет дни предварително, така че мисля да пратя писмата до всички директори днес сутринта — отвърна Фаулър.

— Но щом отвори пощата, госпожица Робинс тутакси ще каже на Карпенко за извънредното заседание и ако той е наполовина толкова умен, колкото твърдиш, няма да му отнеме много време да се досети какво сме намислили.

— Взех предвид това и смятам да пратя писмото до Карпенко на адреса му в Бруклин. И тъй като той сега се е настанил в Бостън, писмото ще го чака, докато се прибере.

— И предложението да бъде сменен като председател ще бъде направено преди да има шанса да предприеме каквото и да било. Защо тогава се туткаш с пращането на писмата, Рей?

Ана слезе от самолета малко след като кацнаха в Ница и беше посрещната от топъл вечерен бриз. Искаше й се Алекс да беше с нея, за да сподели първото й идване във Франция, но знаеше, че той не може да рискува да отсъства от работа дори за няколко часа.

След като минаха през митницата и влязоха в залата за пристигащи, един мъж с риза на цветя без вратовръзка и вече моден светлосин костюм се втурна към Розентал и го разцелува по бузите.

— Добре дошъл, mon ami. Да ти представя Доминик Дювал, когото избрах за мозък на операцията.

Когато ситроенът им се вля във вечерния трафик към града, Дювал започна да запознава съзаклятниците си с положението.

— Веднага щом господин и госпожа Лоуъл-Халидей напуснаха вилата, се обадих на Пиер в Париж да му кажа, че пътуват за Бостън.

— Откъде сте толкова сигурен, че са заминали за летището? — попита Ана.

— От куфарите — отвърна Дювал.

— Това означава също, че Ивлин възнамерява да остане за известно време в Бостън — каза Розентал.

— После се обадих на Натаниел в Ню Йорк — каза Пиер (Ана за първи път чуваше някой да нарича г-н Розентал с малкото му име), — за да му кажа, че са тръгнали и че трябва незабавно да потеглите за Ница, за да бъдем готови за размяната утре.

— Защо толкова бързо? — попита Розентал.

— Трябва да се възползваме от факта, че четвъртък е почивният ден на иконома. Иначе ще се наложи да чакаме още една седмица. А дотогава госпожа Лоуъл-Халидей може да се върне.

— Екипът на място ли е?

— В готовност и чакат сигнал — каза Дювал. — Първата ми работа утре сутринта ще бъде да се обадя във вилата и да кажа на прислужницата, че имаме важна пратка за доставяне.

— Знаем ли нещо за прислужницата? — попита Розентал.

— Казва се Мария — каза Дювал. — Работи там от няколко години и е единствената, която е във вилата през почивния ден на иконома. Не е от най-умните, но има златно сърце.

— И тъй като имаме подробен списък на картините, които трябва да се разменят, би трябвало да успеем да изпълним цялото упражнение за не повече от час — каза Пиер.

— Не можем да приберем петдесет и три ценни картини за по-малко от час — каза Розентал. — Това не са консерви. Ще са ни нужни най-малко три или четири часа.

— Не можем да си позволим и цял час — отвърна Дювал. — Ще ги изнесем колкото се може по-бързо от вилата, ще ги откараме в склада, който е само на седем километра от мястото, и там ще ги пакетираме за полета. Не забравяй, че вече имаме сандъците с копията.

— Впечатляващо — отвърна Розентал. — Но въпреки това се тревожа, че прислужницата може да се окаже проблем.

— Аз имам една идея — каза Ана.

— Тъй като изглежда, че не мога да остана дори в собствения си дом — каза Ивлин, — се наложи да отседнем в апартамент във «Феърмонт», който никак не е евтин. Затова се надявам, Дъглас, че си подготвил всичко за заседанието следващия понеделник.

— Всичко е на мястото си — отвърна Акройд. — Бордът е разделен, но с твоя глас все пак ще имаме мнозинство, така че другата седмица по това време Карпенко ще пътува за Ню Йорк и ще се тревожи за пиците си, а аз ще съм председател на банката.

— А аз ще мога да се върна на Бийкън Хил и да изнеса останалите картини преди данъчните да са открили, че «Лоуъл» не е дори прасенце-касичка.

Дювал се обади във вилата в осем и десет сутринта.

— Здравей, Мария, Доминик Дювал се обажда. Имам пратка за госпожа Лоуъл, която трябва да се достави във вилата.

— Но госпожа Лоуъл я няма, а икономът има почивен ден.

— Инструкциите ми са съвсем ясни — каза Дювал. — Мадам настоя пратката да бъде доставена преди да се върне от Америка. Но ако имаш някакви съмнения, обади й се в Бостън. Трябва да те предупредя обаче, че в момента там е два след полунощ. — Първият му риск.

— Не, не — каза прислужницата. — Кога да ви очаквам?

— След около час.

Дювал затвори и отиде при останалите, които го чакаха в микробуса.

— Как е жена ми? — каза той, докато сядаше до Ана.

Тя му се усмихна бегло.

Дювал изкара микробуса от склада на шосето. Караше по вътрешното платно и нито веднъж не надвиши позволената скорост. По пътя напомни за последно каква е ролята на всеки член на екипа, особено на Ана, Пиер и Розентал.

— И не забравяйте — каза той, — когато пристигнем, от микробуса ще слезем само Ана и аз.

След четирийсет минути минаха през портала, продължиха по алеята и спряха пред великолепна вила. Ана с удоволствие би се разходила из пъстроцветните добре поддържани градини, но не и днес.

Двамата с Дювал тръгнаха към главния вход, хванати за ръце. Дювал натисна звънеца и след секунди прислужницата отвори. Усмихна се, когато позна микробуса.

— Пратка за госпожа Лоуъл — каза Дювал. — Ще те помоля да подпишеш тук, Мария, за да донеса сандъка от колата.

Мария се усмихна, но на лицето й се изписа тревога, когато Ана се свлече на земята пред нея, хванала се за корема.

— Ах, ma pauvre femme — възкликна Дювал. — Съпругата ми е бременна, Мария. Има ли къде да я сложим да полежи за няколко минути?

— Разбира се, мосю. Елате с мен.

Дювал помогна на Ана да се изправи и двамата последваха прислужницата в къщата и нагоре по широкото стълбище до спалнята за гости на първия етаж. По пътя той изучаваше картините по стените.

— Съжалявам, че ви създавам неприятности — каза Ана, докато Дювал й помагаше да легне на леглото.

— Няма проблем, скъпа — отвърна Мария. — Да извикам ли доктор?

— Не, всичко ще бъде наред. Просто трябва да полежа няколко минути. Но, скъпи — каза тя на Дювал, — би ли ми донесъл чантата от колата? Трябва да си изпия хапчетата.

— Разбира се, скъпа, веднага се връщам — каза той, като се вглеждаше внимателно в картината над леглото.

— Много сте мила — каза Ана и се вкопчи в ръката на Мария.

— Не, не, мадам. Аз самата имам четири деца. И знам, че мъжете са напълно безполезни в подобни ситуации — добави тя, след като Дювал се изниза от стаята.

Той изтича надолу по стълбите. Екипът му вече работеше с пълна сила; Розентал играеше ролята на началник, а Пиер даваше нарежданията. Един по един шедьоврите биваха сваляни от стените, за да бъдат сменени секунди по-късно с копия.

— Над камината в салона ще откриете един Матис — каза Розентал на един от куриерите. — Пикасо е в голямата спалня — обърна се към друг, — а Раушенберг отива ето там — и посочи голямото празно място на стената пред себе си.

— Търся един Дали — каза Дювал. — Мястото му е в спалнята за гости — добави той, докато един Де Кунинг изчезна през главния вход.

— Има три картини на Дали — каза Пиер, след като направи справка със списъка. — Коя по-точно?

— Жълт часовник, разтапящ се върху маса.

— Масло или акварел? — попита Пиер.

— Масло — каза Дювал и тръгна обратно нагоре по стълбите.

— Ясно. И не забравяйте чантата на жена си — каза Розентал.

— Merde! — изруга Дювал и се втурна навън, като едва не се блъсна в двама куриери, които влизаха в къщата.

Той отвори вратата, грабна чантата на Ана и изтича обратно в къщата и нагоре по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж. Пиер беше на една крачка зад него, понесъл картината на Дали. Дювал спря да си поеме дъх, отвори вратата и влезе със загрижена физиономия, а Пиер остана в коридора.

— А проблемът на Беатрис е — казваше прислужницата, — че е на четиринайсет, но минава за двайсет и три годишна.

Ана се разсмя, докато Дювал й подаваше чантата.

— Благодаря, скъпи — каза тя, бръкна вътре и извади шишенце аспирин. — Съжалявам, че ти досаждам, Мария, но може ли чаша вода?

— Разбира се — отвърна тя и тръгна към банята.

Ана скочи на крака, изправи се в леглото и бързо свали картината от куката. Подаде я на Дювал, който изтича в коридора и я размени с Пиер за копието, което даде на Ана секунди по-късно. Това беше вторият им риск. Ана тъкмо я окачи и легна пак, когато Мария се появи с чаша вода. Завари двамата да се държат за ръце.

Ана глътна две хапчета.

— Толкова съжалявам, че те задържам…

Нейният отракан съпруг се включи по подадения знак.

— Мария, къде да оставя пратката за госпожа Лоуъл?

— Във фоайето, нека икономът да се занимава с нея, когато се върне утре.

— Разбира се — рече Дювал. — Скъпа, надявам се, че ще си се пооправила като се върна, за да те заведа у дома.

— И аз се надявам — отвърна Ана.

— Не се безпокойте — каза Мария. — Ще остана с нея, докато се върнете.

— Колко си мила — възкликна Дювал и излезе от стаята. Тичаше надолу по стълбите, когато видя Пиер да предава картината на Дали на един куриер. — Колко още остава? — попита той, когато спря при Розентал във фоайето.

— Пет минути, най-много десет — отвърна Розентал, докато един куриер му показваше картина на Полък.

— В другия край на салона — каза той без никакво колебание.

Погледът на Дювал не се откъсваше от вратата на спалнята.

— Някакви проблеми? — попита той.

— Не мога да намеря «Синята Джаки» на Уорхол. Прекалено е важна, за да не е в някоя от основните стаи. Но ти по-добре се качвай горе преди прислужницата да е заподозряла нещо.

Дювал се подчини и се върна в спалнята, където прислужницата продължаваше да разправя на Ана за децата си. Той вдигна пет пръста и докато тя кимаше, забеляза, че картината на Дали е леко килната.

— Скъпи, Мария тъкмо ми разказваше какви проблеми си има с дъщеря си Беатрис.

— Не може да е по-лоша от Марсел — каза Дювал и седна на ръба на леглото.

— Но нали казахте, че това ще бъде първото ви дете? — малко объркано попита Мария.

— Доминик има син от първата си жена — побърза да обясни Ана. — Тя починала трагично от рак и си мисля, че това е една от причините за проблемите на Марсел.

— О, толкова съжалявам — рече Мария.

— Мисля, че вече ми е малко по-добре — каза Ана, бавно се надигна и спусна крака на килима. — Толкова бяхте мила, че не знам как да ви се отблагодаря. — Тя се надигна несигурно и с подкрепата на Мария бавно тръгна към вратата, а Дювал коленичи на леглото и оправи картината. Третият му риск. Настигна ги навреме, за да им отвори вратата.

— Ще изтичам да отворя вратата на микробуса — каза той (не според заучения сценарий) и беше по средата на стълбите, когато видя, че Розентал и Пиер са все още във фоайето.

— Къде е Уорхол? — настоятелно питаше Пиер.

— Майната му на Уорхол — каза Дювал. — Махаме се.

Като ругаеше под нос, Пиер бързо излезе, следван от Розентал.

Когато след няколко секунди Ана и Мария стигнаха във фоайето, завариха Дювал при вратата, сложил ръка върху един сандък.

— Благодаря, че беше така мила с жена ми — каза той. — Това е пратката, която трябваше да доставя, както и писмо за госпожа Лоуъл.

— Ще се погрижа мадам да получи и двете веднага щом си дойде — обеща Мария.

Дювал нежно хвана Ана под ръка и я изведе навън. Откри, че предната врата на микробуса вече е отворена — една от онези малки подробности, в които Розентал наистина го биваше.

Докато микробусът потегляше бавно по алеята, Дювал се запита дали Мария няма да намери за странно, че са използвали такава голяма кола за доставката само на една картина.

— Някакви проблеми, Ана? — попита Розентал от задната седалка.

— Като изключим това, че съм бременна, имам двама съпрузи, за които не съм омъжена, и доведен син, когото не съм виждала — никакви.

— Не забравяйте да карате бавно, Доминик — каза Розентал. — Превозваме ценен товар.

— Колко мило от ваша страна — отвърна Ана и докосна корема си.

Розентал благоволи да се усмихне, а Ана се подаде през прозореца и махна за сбогом на Мария. Тя й махна в отговор с малко озадачена физиономия.

35.

Алекс

Бостън

На следващата сутрин Алекс пристигна в банката толкова рано, че Ерол все още не беше заел поста си и се наложи да бъде пуснат от пазач от нощната охрана — още един, който трябваше да бъде убеждаван, че той е новият председател.

Качи се сам в асансьора и когато излезе в коридора на двайсет и четвъртия етаж се развесели, като видя, че г-ца Робинс е оставила лампата си запалена. Реши да я подразни, че прахосва електричество. Отвори вратата с намерението да изгаси лампата и беше посрещнат с: «Добро утро, господин председател».

— Добро утро — отвърна Алекс, сякаш беше очаквал поздрава. — Да не би да сте прекарали тук цялата нощ?

— Не, сър, но исках да прегледам пощата преди да пристигнете.

— Нещо интересно?

— Едно писмо и пратка, които реших, че ще поискате да видите незабавно. Те са най-отгоре на купчината на бюрото ви.

— Благодаря — каза Алекс, изпълнен с любопитство какво г-ца Робинс намира за интересно. Влезе в кабинета си и видя на бюрото си поредната планина поща.

Взе писмото от купчината и го прочете бавно. После отвори пратката и впери невярващо поглед в истинското нещо. Ръцете му трепереха, докато го прибираше обратно. Трябваше да се съгласи с г-ца Робинс, че писмото определено е интересно; и беше казала мнението си за пратката, без да знае какво съдържа тя.

Второто писмо беше от Боб Ъндъруд, директор от борда на банката, който смяташе, че е дошло време да се оттегли, не на последно място, поради факта че е на седемдесет. Той споменаваше, че извънредното заседание на борда в понеделник ще е идеално време да съобщи намерението си. Алекс изруга, защото Ъндъруд беше един от малкото хора, за които се беше надявал, че ще останат в борда. Той изглеждаше напълно доволен от десетте хиляди долара годишно, които получаваше като директор, рядко правеше разходи за сметка на банката и не беше нужно човек да чете между редовете, за да разбере, че е един от малкото членове на борда, склонен да се опълчи срещу Акройд и компанията му. Алекс трябваше да се опита да го накара да размисли.

И тогава погледът му се върна на думите _извънредното заседание на борда в понеделник_. Защо г-ца Робинс не го беше уведомила за това по-рано?

На вратата се почука и г-ца Робинс влезе с чаша кафе (черно, без захар) и диджестивни бисквити. Как беше разбрала кои са любимите му бисквити?

— Благодаря — каза Алекс, когато тя остави пред него сребърния поднос, който сигурно беше част от семейното имущество на Лорънс. — Мога ли да ви задам един деликатен въпрос, госпожице Робинс? Имате ли малко име?

— Памела.

— А аз съм Алекс.

— Известно ми е, господин председател.

— Памела, съгласен съм, че писмото на госпожа Акройд е интересно. Но тъй като не познавам дамата, как бихте ме посъветвали да отговоря на предложението й?

— Бих се доверила и приела, господин председател. В края на краищата е всеизвестно, че неотдавнашният им развод беше доста скандален… — Г-ца Робинс се поколеба.

— Не мисля, че имаме време да спазваме благоприличие, Памела, така че изплюйте камъчето.

— Просто се изненадвам колко малко жени биват наричани прелюбодейки.

— Това определено беше изплюване на камъчето — каза Алекс. — Продължавайте.

— Последната му секретарка, госпожица Бауърс, може би има някакви скрити атрибути, за които нямам представа, но определено не можеше да пише грамотно.

— Значи смятате, че трябва да повярвам на госпожа Акройд?

— Определено. И особено ми хареса последният абзац от писмото й.

Алекс го прочете отново и абзацът наистина предизвика усмивка на лицето му.

— Има ли нещо друго, господин председател?

— Да — каза Алекс. — Прочетох също писмото на господин Ъндъруд и той е с впечатлението, че за следващия понеделник е насрочено извънредно заседание на борда. Ако наистина е така, това е новина за мен.

— Както беше и за мен — отвърна г-ца Робинс. — Затова поразпитах дискретно и се оказа, че господин Фаулър е изпратил известия за заседанието преди няколко дни.

— Но не и на мен.

— Напротив, направил го е. Само че е изпратил дневния ред на адреса ви в Ню Йорк, който е регистриран в компанията като ваш домашен адрес.

— Но Фаулър отлично знае, че ще остана в дома на господин Лоуъл в обозримото бъдеще. Какво е намислил?

— Нямам представа, господин председател, но мога да се опитам да разбера.

— Направете го, моля. И се опитайте да се доберете до дневния ред, без Фаулър да се усети.

— Разбира се, господин председател.

— Междувременно аз ще се заровя в тези папки, докато господин Харботъл пристигне за срещата ни в единайсет. — Когато тя се обърна да си тръгне, Алекс не се стърпя и попита: — Какво мислите за господин Харботъл, Памела?

— Мухлясал ексцентричен стар мошеник, излязъл направо от роман на Дикенс, но поне да сме благодарни, че играе за нашия отбор, защото противникът изпитва ужас от него и, което е може би още по-важно, той е като жената на Цезар.

— Жената на Цезар ли?

— Ще ви обясня, когато имате повече време, господин председател.

— Преди да си тръгнете, Памела, ако трябваше да ви поискам съвет как да предпазя този кораб от потъване, какъв щеше да е той?

— Не какъв, а кой. Бих провела среща на четири очи — само на четири — с Джейк Колман, който допреди шест месеца беше главен финансист на банката.

— Защо това име ми говори нещо? — каза Алекс. — В протоколите ли съм го срещал?

— Той подаде оставка след люто пререкание с господин Акройд, след което му беше казано също като на мен да разчисти бюрото си до края на работния ден.

— За какво е било това пререкание?

— Нямам представа. Господин Колман беше прекалено голям професионалист, за да обсъжда темата с други служители.

— Къде работи той сега?

— Не е успял да си намери работа, защото всеки път, когато бъде одобрен за някое добро място, те се обаждат на господин Акройд и той не само му забива нож, но и го развърта.

— Уредете ми среща с него колкото се може по-бързо.

— Ще му се обадя незабавно, господин председател — каза г-ца Робинс и излезе.

Докато четеше протоколите от заседанията на борда от предишната година, на Алекс му ставаше все по-ясно, че макар всички да са се отнасяли почтително към Лорънс, всеки от троицата — Акройд, Джардин и Фаулър — просто го е баламосвал. Беше стигнал до септември, когато на вратата се почука. Нима вече беше станало единайсет?

Вратата се отвори и на прага се появи характерната фигура на г-н Харботъл.

— Добро утро — поздрави възрастният адвокат.

— Добро утро, сър — отвърна Алекс, стана и изчака Харботъл да се настани в стола си. Замълча за момент с надеждата да чуе предложение да се обръщат един към друг на малко име, но такова не беше направено.

— Позволете първо да ви благодаря за отличния ви съвет от вчера — каза Алекс. — Той ми позволи да остана на метър пред Акройд и Джардин, но само метър, защото току-що научих, че Фаулър е свикал извънредно заседание на борда за следващия понеделник.

— Нима? — каза Харботъл и нагласи очилата си. — В такъв случай подозирам, че възнамеряват да се опитат да ви свалят от поста ви. И не биха свикали заседание, ако не са сигурни, че имат мнозинство в борда.

— Ако имат, мога ли да направя нещо?

— Няма как да знам отговора на този въпрос, докато не проуча още веднъж правилника на банката.

— Още веднъж?

— Да, защото може вече да съм попаднал на нещо, което би ви помогнало.

Алекс се отпусна в креслото си — знаеше, че Харботъл няма да бърза с обясненията си.

— Докато вие се запознавахте с протоколите от заседанията на борда и годишните отчети, аз се потопих в правилника на компанията — невероятно вечерно четиво, между другото — и мисля, че попаднах на нещо, което може да представлява интерес за вас. — Той извади папка от чантата си.

— Параграф 336, предполагам.

Харботъл си позволи да се усмихне едва-едва.

— Всъщност не — каза и отвори папката. — Член девети, точка втора. Позволете да ви осветля, председателю. — И зачете откъса, който беше подчертал. — «Никой служител или директор на компанията не може да получава възнаграждение по-голямо от това на председателя.»

Мислите на Алекс запрепускаха, но бързо стана ясно, че Харботъл е работил и през малките часове на нощта.

— Акройд си е определил скандална заплата от половин милион долара годишно като главен изпълнителен директор и освен това е раздул заплатите на приближените си, като по този начин си е гарантирал мнозинство в борда.

— Значи ако си определя по-реалистична заплата, да кажем…

— Шейсет хиляди долара годишно — предложи Харботъл, — като в същото време наредите всички бъдещи разходи да бъдат одобрявани от вас, подозирам, че и тримата ще подадат доста бързо оставките си.

— Но само при условие че оцелея на поста си.

— Да — каза Харботъл. — И трябва да ви кажа, че след това може и да не сте толкова сигурен, че искате да останете на поста. — Алекс отново се облегна назад. — Поискахте да посетя председателя на Банковата комисия, което и направих вчера следобед. Не бих казал, че беше в особено настроение да дава[21]. Всъщност, след като се запозна с последния баланс, той съвсем ясно даде да се разбере, че цялата колекция Лоуъл трябва да бъде оценена от утвърден дилър и прибрана в хранилището на банката, за да се смята като неин актив. Каза, че ще ви даде двайсет и осем дни да изпълните това и трябва да му съобщя лично, ако не успеете.

Алекс въздъхна дълбоко.

— Нещо друго?

— Боя се, че да. Той каза също, че господин Лоуъл е нямал право да ви оставя своите петдесет процента от акциите на банката, както и петдесетте процента от «Елена Пица», и настоя тези дялове също да бъдат вписани като активи на банката. Освен това намекна, че няма да е зле да включите и вашите петдесет процента от «Елена», за да докажете, че наистина вземате делата на банката присърце. Добави обаче, че не сте длъжен да го правите.

— Колко щедро от негова страна — рече Алекс. — Има ли нещо в раздела за похвалите?

— Да. Записах си точните му думи. — Харботъл прелисти страница на жълтия си бележник. — «Убеден съм, че всеки, който е успял да избяга от КГБ в контейнер само с шест бутилки водка за из път и след това е бил награден със «Сребърна звезда», ще успее да се справи със сегашните проблеми на банката.»

— Откъде знае за това? — попита Алекс.

— Очевидно не сте имали време да прочетете днешния «Бостън Глоуб». Поместили са бляскав материал за вас в бизнес раздела, в който ви изкарват като комбинация между Ейбрахам Линкълн и Джеймс Бонд.

Алекс се разсмя за първи път за деня.

— Но трябва да ви предупредя. Акройд е безскрупулен и находчив също като Блофелд и изобщо не бих се изненадал, ако храни котката си с живи златни рибки.

— Не мога да повярвам, че вие…

— А, признавам, че съм почитател на господин Флеминг. Прочел съм всичките му романи, макар че не съм гледал нито един от филмите.

Той свали очилата си, прибра папката в чантата и скръсти ръце на гърдите си — знак, че се кани да каже нещо извън протокола.

— Мога ли да попитам как е минало пътуването на господин Розентал до Ница?

— Повече от добре — отвърна Алекс. — Цялата колекция Лоуъл с изключение на една картина скоро ще бъде прибрана в хранилище, достъп до което имаме само аз и началникът на охраната на банката и което не може да бъде отворено, ако не присъстваме и двамата с ключовете си.

— Това е наистина добра новина — каза Харботъл. — Но казахте, че имало едно изключение?

— Което вече е у мен — отвърна Алекс и му подаде писмото от г-жа Акройд. След като адвокатът го прочете, Алекс му връчи малка картина.

— «Синята Джаки» на Уорхол — каза Харботъл. — Трябва да призная, че това връща вярата ми в човека.

— И дори в жената — ухили се Алекс.

— Но как госпожа Акройд се е добрала до картината? — попита Харботъл.

— Твърди, че я е получила от Акройд при развода.

— А той как се е сдобил с нея?

— От Ивлин Лоуъл-Халидей, предполагам — каза Алекс. — Несъмнено като награда за извършените услуги.

— Това ми дава една идея. — Харботъл замълча за момент. — Но ако искам да я осъществя, ще се наложи да заема Джаки за няколко дни.

— Разбира се — каза Алекс, като много добре си даваше сметка, че няма смисъл да го пита защо.

Харботъл уви картината и внимателно я прибра в чантата си.

— Изгубих ви достатъчно време — каза той и се изправи. — Така че ще ви оставя.

Алекс не можеше да сдържи усмивката си, докато изпращаше г-н Харботъл до вратата. Но изненадите на възрастния джентълмен не бяха свършили.

— Мисля, че след като вече се познаваме по-добре, можете да ме наричате Харботъл.

На Алекс изобщо не му беше трудно да разбере защо Джейк Колман и Дъг Акройд никога не биха могли да работят заедно. Колман беше очевидно честен, почтен и откровен човек, който вярваше, че екипът е много по-важен от всеки отделен индивид. Докато Акройд…

Двамата се срещнаха на обяд в «Елена 3», тъй като Алекс беше сигурен, че това е единственото място в Бостън, което Акройд и приятелчетата му никога не биха посетили.

— Защо напуснахте «Лоуъл»? — попита Алекс, след като и двамата си поръчаха специалитет «Конгресмен».

— Не съм напускал — отвърна Джейк. — Уволниха ме.

— Мога ли да попитам защо?

— Реших, че някой трябва да каже на председателя, че пристрастеността на сестра му към комара е излязла от контрол и че ако й се позволи да продължава да заема безогледно пари, банката със сигурност ще фалира.

— И как реагира Акройд? — попита Алекс, докато сервитьорът поставяше цвъртящи пици пред двамата.

— Посъветва ме да си гледам работата, ако знам какво е добро за мен.

— Но вие явно не сте го послушали.

— Не. Предупредих Акройд, че ако той не съобщи на председателя какво става зад гърба му, ще го направя аз. Което беше все едно сам да подпиша смъртната си присъда, защото на следващия ден бях изхвърлен.

— И успяхте ли да кажете истината на Лорънс?

— Писах му незабавно, дори си записах среща с него — каза Джейк. — Той обаче ме помоли да изчакам до изборите и тъй като те бяха съвсем близо, се съгласих.

— И оттогава не сте могли да си намерите подходяща работа?

— Не. Поне не на същото ниво като в «Лоуъл». Акройд се погрижи за това.

— Изненадан съм, че той все още има такова влияние в банковите среди.

— Определено има врагове, но всеки път, когато кандидатствам за някое място, първият човек, с когото се свързват, е изпълнителният директор на последната банка, в която съм работил.

Алекс почти чуваше как Акройд шепне затворнически: между нас казано, на този не може да му се има доверие. Изречение, което в банковия свят затваряше всяка врата.

— Е, ако ви предложа работа, ще се съгласите ли да се върнете?

— Не. Поне не и докато Акройд е в борда. Не искам да ме изхвърлят два пъти.

— А ако Акройд подаде оставка?

— Нищо не може да го помръдне от мястото му, докато все още има мнозинство в борда и докато Ивлин притежава петдесет процента от акциите, така че какъв е смисълът?

— Може и да сте прав — каза Алекс, — защото не мога да твърдя, че собствената ми позиция е особено сигурна. А и дори това да се промени, няма как да гарантирам, че банката ще оцелее. Убеден съм обаче, че ако се върнете в борда, ще имаме много по-добри шансове.

— Какво ви прави толкова сигурен в това, след като дори не ме познавате?

— Познавам Боб Ъндъруд и Памела Робинс и щом те двамата са готови да гарантират за вас, за мен това е напълно достатъчно.

— Това е наистина комплимент. Ако успеете да се отървете от Акройд и приятелчетата му, с радост ще продължа да работя като финансист на банката.

— Нямах предвид това — каза Алекс. Джейк го погледна разочаровано. — Надявах се да се съгласите да заемете мястото на Акройд и да се върнете в «Лоуъл» като главен изпълнителен директор.

— Добро утро, господа. — Алекс огледа масата и видя само един незает стол. — Ще помоля господин Фаулър да прочете протокола от последната среща.

Секретарят на компанията стана от мястото си и отвори протоколната книга.

— Заседанието на борда се проведе на осемнайсети март — започна той — и сред обсъдените въпроси…

Мислите на Алекс се върнаха към спешно свиканата предишната вечер среща в кабинета на Харботъл, която продължи до късно след полунощ. И двамата с неохота стигнаха до заключението, че изгледите не са добри за него, особено щом Ивлин е в Бостън. Погледна към празния стол. Но ако тя не дойдеше, може би все още имаше шанс.

Когато се беше прибрал, Ана вече беше заспала. Реши да не я буди и да я товари с лошите новини. Сложи ръка върху бъдещия си син или дъщеря — малка издутина от напъпващ живот, изгарящ от нетърпение да излезе и да стане част от света. Легна си, отчаяно жадуващ за сън, но умът му не се успокои дори за момент, сякаш беше осъден убиец в нощта преди да бъде сложен на електрическия стол.

Рязко се върна в настоящето, когато Фаулър каза:

— С това завършва протоколът от миналото заседание. Има ли въпроси?

От Ивлин все още нямаше и следа.

Нямаше въпроси, особено като се имаше предвид, че всички на масата много добре знаеха каква е първата точка от днешното заседание.

— Първа точка от дневния ред е избиране на нов председател — каза Алекс.

В същия миг вратата се отвори и Ивлин нахълта в залата. Алекс изруга наум и погледна жената, която така го бе запленила при първата им среща. Ясно беше защо мъжете биваха изцяло омагьосани от нея, та било то и за кратко. Джардин и Акройд се изправиха да я поздравят и тя зае свободното място между тях.

— Извинявам се за закъснението — каза Ивлин, — но трябваше да се консултирам с адвоката си по личен въпрос, преди да дойда на заседанието.

«Кой адвокат и по какъв личен въпрос?» — запита се Алекс.

— Тъкмо се канех да призова за номинации за председателския пост след трагичната смърт на брат ви — каза Фаулър.

Ивлин кимна.

— Моля, не искам да ви бавя — каза тя и се усмихна топло на секретаря на компанията.

Г-н Джардин бързо скочи на крака.

— Бих искал да впиша в протокола, че се възхищавам на начина, по който господин Карпенко временно запълни празнината, докато намерим по-подходящ кандидат за нов председател. Смятам, че за дългосрочното развитие на компанията е най-добре постът председател на борда да се заеме от Дъг Акройд. Всички знаем каква невероятна работа свърши той като главен изпълнителен директор на банката.

— Докара я почти до просешка тояга — промърмори Боб Ъндъруд достатъчно високо, за да бъде чут от колегите си.

Джардин игнорира подмятането му и продължи:

— Затова без никакво колебание предлагам нашият бивш изпълнителен директор господин Дъглас Акройд да бъде избран за следващ председател на борда на «Лоуъл Банк».

— Имаме ли поддръжник на предложението? — попита Фаулър.

— За мен ще е удоволствие да подкрепя номинацията — тутакси се отзова Алан Гейтс.

— Още един от групата с разходи по петдесет хиляди годишно, за да се гарантира, че сладката сделка продължава — каза Ъндъруд.

— Благодаря — каза Фаулър. — Ако няма други номинации, остава само да призова към гласуване. Моля онези, които са за господин Дъг Акройд да бъде избран за нов председател, да си вдигнат ръцете.

Шест ръце се вдигнаха във въздуха.

— По реда на водене, господин председател. — Добре смазаната машина най-неочаквано изскърца и спря. — Мисля, че следва да посоча — каза Ъндъруд, — че според точка 7.9 от правилника номинираният за поста председател не може да гласува за себе си.

Алекс се усмихна. Очевидно Хартнел не беше единственият, работил през малките часове. Членовете на борда замърмориха, докато Фаулър проверяваше въпросната точка.

— Да, прав сте — измънка накрая.

— Е, че как иначе? — каза Ъндъруд. — В края на краищата основателите на компанията ни не са били глупаци.

— Обаче — каза Фаулър, — господин Акройд все пак има пет гласа. Има ли някой против?

Петима директори незабавно вдигнаха ръце.

— Въздържали се?

— Само аз — обади се Ивлин с най-невинния си глас.

Акройд изглеждаше озадачен, а Алекс не успя да скрие изненадата си.

— В такъв случай резултатът е пет срещу пет гласа с един въздържал се — каза Фаулър.

— И какво правим сега? — попита Том Родс, който рядко се обаждаше.

— Съветвам господин Фаулър да прочете точка 7.10 и може и да разберем — каза Ъндъруд.

Фаулър с неохота обърна страницата и зачете:

— В случай на равен резултат председателят има решаващ глас.

Всички се обърнаха към Алекс, който без никакво колебание каза:

— Против.

Членовете на борда замърмориха още по-високо.

Мина известно време преди Фаулър, след като отново направи справка с правилника, да попита:

— Има ли други номинации?

— Да — каза Боб Ъндъруд. — Предлагам господин Алекс Карпенко да остане наш председател, тъй като никой не може да се съмнява в изключителните му приноси, откакто зае поста.

— Подкрепям номинацията — каза Родс.

Фаулър отново пое ролята си на водещ.

— Кои са за предложението?

Само пет ръце бяха вдигнати във въздуха, тъй като Алекс не можеше да гласува за себе си.

Фаулър се канеше да попита кой е против, когато Ивлин бавно вдигна ръка заедно с другите пет. Със смаян глас Фаулър изломоти:

— Обявявам господин Алекс Карпенко за избран за поста председател на «Лоуъл Банк енд Тръст Къмпани».

Неколцина членове на борда спонтанно заръкопляскаха, докато Акройд не можеше да скрие първо изумлението, а после и гнева си. Той и другите четирима директори незабавно станаха от местата си и излязоха от заседателната зала.

— Юда — каза Акройд, докато минаваше покрай Ивлин.

— По-скоро добрата самарянка! — извика Ъндъруд, преди вратата да се затръшне.

— Ще се върнат — с въздишка каза Алекс.

— Не мисля — тихо каза Ивлин.

И замълча, докато вниманието на всички не се насочи към нея.

— Малкото ми закъснение за срещата, господа — каза тя, — се дължеше на срещата ми със старши служител от Полицейското управление на Бостън.

Всички впериха погледи в нея.

— Оказа се, че от колекцията Лоуъл била открадната «Синята Джаки» на Анди Уорхол, докато Лорънс е бил във Виетнам. — Тя млъкна и отпи глътка вода. Треперещата й ръка издаваше колко е разстроена. — Когато служителят ми каза името на извършителя, бях толкова шокирана, че незабавно се обърнах към адвоката си, който ме посъветва да дойда на заседанието и да се погрижа господин Карпенко да остане председател на банката. Сметнах също за свой дълг да уверя началника на полицията, че когато господин Акройд се изправи в съда, с радост ще се явя като свидетел по делото.

Някои от директорите закимаха, а Алекс си оставаше все така озадачен.

— Честито — каза Ъндъруд. — Току-що успяхте да изгребете пет лайна с една лопата.

— Но аз не разбирам — каза Алекс, след като смехът затихна. — Защо се съгласихте да ме подкрепите?

— Как бих могла да възразя на избора на брат ми за председател? — Никой от присъстващите не й повярва дори за миг, но следващите й думи ги изненадаха още повече. — И затова бих искала да се впише в протокола, че съм склонна да продам моите петдесет процента от компанията за един милион долара.

Сега Алекс разбра защо точно тя искаше да премахне Акройд. Канеше се да отговори на предложението й, когато г-ца Робинс нахълта в залата и му връчи бележка. Алекс я разгъна, прочете съобщението и се усмихна, преди да стане от мястото си.

— Нищо не би ме накарало да напусна тази среща, но думите «жена ви ражда» определено могат да го направят — каза той, докато бързаше към изхода.

Последваха нови аплодисменти и когато стигна вратата, Алекс се обърна.

— Боб, би ли поел нещата? Не мисля, че ще се върна днес.

— Отвън ви чака такси — каза г-ца Робинс, когато влязоха в асансьора.

Таксито полетя, сякаш се състезаваше за първо място в Дайтона. Алекс трябваше да се вкопчи в седалката, докато шофьорът се провираше на зигзаг между колите. Очевидно думите «жена ви ражда» отключваха нова предавка в скоростната кутия.

Когато след петнайсет минути таксито наби спирачки пред болницата, вече си имаха опашка от два полицейски мотоциклета. Алекс се замоли полицаите да са бащи. Извади портфейла си, пъхна стодоларова банкнота в ръцете на шофьора и се втурна вътре.

— Рестото! — извика шофьорът, но Алекс отдавна беше изчезнал от поглед.

Спря пред рецепцията и каза името си.

— Родилно отделение, стая 6Б, четвърти етаж — каза жената на рецепцията, след като направи справка с екрана и се усмихна леко. — Съпругата ви пристигна точно навреме.

Алекс изтича при асансьора, скочи вътре и натисна няколко пъти копчето 4, но това не накара кабината да се заизкачва по-бързо. Когато вратата най-сетне се плъзна настрани, той забърза по коридора, докато не откри вратата, отбелязана с 6Б. Нахълта вътре и завари Ана седнала в леглото с бебето в ръце. Тя го погледна и се усмихна.

— А, ето го и татко ти. Какво ли го е задържало толкова?

— Ужасно съжалявам, че не успях да дойда навреме — каза Алекс, докато я прегръщаше. — «В работата изникна нещо неочаквано» не е особено добро извинение, но е истина.

— Запознай се със своя син и наследник — каза Ана и му подаде бебето.

— Здрасти, приятелче. Добре ли почва денят ти?

— Направо чудесно — каза Ана. — Но с тревога очаква да разбере какво е станало на заседанието на борда.

— Не е нужно да се тревожи, баща му все още е председател на «Лоуъл Банк».

— Как така?

— Ивлин даде решаващия си глас за мен.

— И защо й е?

— Защото е трябвало да приеме, че банката вече не може да си позволи да й дава пари и може би по-важно, защото няма да може да сложи ръка на колекцията Лоуъл.

— Но защо й е било да се предава толкова лесно?

— Джаки Кенеди ни се притече на помощ — каза Алекс.

— Съвсем се обърках.

— Изглежда, че полицията е трябвало да арестува или Акройд, или Ивлин за кражбата на картината, като в същото време даде възможност на другия да свидетелства пред съда. Едва ли трябва да гадаем кое е предпочела Ивлин. Тя всъщност е толкова отчаяна, че дори предложи да ми продаде акциите си в банката.

— За колко?

— За един милион долара. Жалко, че в момента не разполагам с толкова пари.

— Да се надяваме, че някой ден няма да съжаляваш — каза Ана.

На вратата се почука и една сестра пъхна глава в стаята.

— Извинете, че ви притеснявам, господин Карпенко, но отвън има един пътен полицай, който казва, че иска да види доказателството.

Четвърта част

36.

Саша

Уестминстър, 1980

«Щеше да е по-добре депутатът Саша Карпенко никога да не беше напускал Съветския съюз» — гласеше първото изречение във водещата статия на «Таймс».

Саша се влюби в Уестминстърския дворец в мига, в който влезе през входа «Сейнт Стивън» и се присъедини към новите си колеги в Лобито на представителите. Майка му избухна в сълзи, когато той се закле, преди да заеме мястото си на пейките на опозицията. Докато държеше Библията в ръка, а депутатите от двете страни го зяпаха като извънземен, Саша се почувства като нов ученик в класа.

Главният организатор на парламентарната група на лейбъристите Майкъл Кокс му каза да кротува през първите една-две години. Той и помощниците му обаче бързо разбраха, че си имат работа с изумителен млад талант, с когото невинаги може да се излезе на глава. Така че когато Саша се изправи да произнесе първата си реч, дори първите две редици останаха по местата си, за да чуят представителя на Москва, както го наричаха консерваторите. Саша обаче беше решил да се справи с този проблем още в зародиш.

— Мистър Саша Карпенко — обяви говорителят Томас.

Камарата замълча, каквато беше традицията, когато някой депутат говори за първи път.

— Господин говорителю, позволете да започна с това, че за този руски имигрант е огромна чест да бъде член на британската Камара на общините. Ако само преди дванайсет години, когато бях ученик в Ленинград, някой кажеше, че ще седя на тези пейки преди трийсетия си рожден ден, единствено майка ми би му повярвала, особено като се има предвид, че вече бях казал на най-близкия си приятел от училище, че ще стана първия демократично избран президент на Русия.

Думите му бяха посрещнати с високи одобрителни викове от двете страни.

— Господин говорителю, имам привилегията да представлявам избирателите от Мерифийлд в графство Кент, които в своята мъдрост решиха да сменят една жена консерватор с мъж лейбърист. — Той погледна към премиера, който седеше на първия ред отсреща. — Това е нещо, което моята партия възнамерява да повтори на следващите общи избори.

Маргарет Тачър леко кимна, а седящите на пейките на опозицията изреваха одобрително.

— Опонентът ми мис Фиона Хънтър служи в тази камара три години и липсата й ще бъде осезаема в Мерифийлд — за консерваторите. Не се съмнявам, че тя в крайна сметка ще се върне на отсрещните пейки, но не и от моя избирателен район. — Седящите около него завикаха одобрително и когато Саша вдигна очи от бележките си, нямаше съмнение, че е приковал към себе си вниманието на всички.

— Някои депутати от двете страни сигурно се питат на кого съм верен в действителност. На Уестминстър? На Ленинград? На Мерифийлд? Или на Москва? Ще ви кажа на кого. На всеки гражданин от всяка страна, който вярва в светостта на демокрацията и в правото на всеки да живее в свободно общество.

Направи кратка пауза.

— Господин говорителю, нямам време за политически етикети като «ляв» и «десен». Аз съм почитател както на Уинстън Чърчил, така и на Клемънт Атли, а моите герои от университетските ми години бяха Анери Беван и Иън Маклауд. Имайки предвид тях, аз винаги ще се опитвам да съдя за всеки аргумент по достойнствата му и за всеки член на Парламента по честността на възгледите му, дори когато съм напълно несъгласен с него. Може би понякога крещя от най-високата планина, но се надявам също от време на време да оставам в долините и да слушам.

— Когато пристигнах тук, първите думи на главния организатор на парламентарната ми група ме накараха да се чувствам като ученик, пристъпващ колебливо в новото училище. — Последва смях и от двете страни на Камарата. — А, виждам, че не съм бил първият — добави той и това беше посрещнато с още одобрителни викове; единствено председателят на лейбъристите остана мълчалив. — Той ме посъветва да говоря само по теми, от които разбирам много… така че няма да ме чувате често в бъдеще.

Саша изчака смехът да затихне, преди да продължи със заключителните си думи.

— За гражданите от Мерифийлд е голям комплимент, че могат да изберат руски имигрант да ги представлява на този висок форум, на който може да изказва мнението си по всяка тема без страх и без да разчита на нечие доброжелателство. Има ли някой в тази зала, който да си мисли, че англичанин може да седне в Кремъл при същите условия? Разбира се, че не. Надявам се обаче да доживея деня, в който ще се окаже, че грешим.

Той си седна под гръмките овации от двете страни на Камарата. За всеобща изненада един белокос мъж с очила се изправи от мястото си на първия ред.

— Лидерът на опозицията — каза говорителят.

— Господин говорителю, ставам да поздравя почитаемия представител от Мерифийлд за забележителната му първа реч. — Нови одобрителни възгласи отекнаха в залата. — Смятам обаче, че трябва да му посоча, че мнозина от седящите на пейките отсреща вече мислят, че съм представител на Москва. — Викове и подмятания от залата. — Все пак съм сигурен, че говоря от името на цялата Камара, когато казвам, че всички очакваме с нетърпение следващите приноси на почитаемия депутат.

Саша погледна към галерията за гости — към Чарли, майка си, Алф и графинята, които го гледаха с открита гордост. Но едва когато прочете заглавието на водещата статия в «Таймс» на следващия ден започна да осъзнава какво въздействие е имало краткото му изказване.

«Щеше да е по-добре депутатът Саша Карпенко никога да не беше напускал Съветския съюз, тъй като би могъл да изиграе важна роля в усилията страната да прегърне ценностите на демокрацията».

— Аз съм виновен — каза Саша. — Трябваше да си дам сметка, че прекалявам.

— Никой не е виновен — отвърна Елена. — Гласувахме и единствено графинята изрази резервите си.

— Помислих си, че може да се окаже малко в повече за Елена — каза графинята.

— И се оказахте права — рече Саша. — Защото трябва да ви предупредя, че последните сметки не са приятно четиво.

Останалите членове на борда се приготвиха за лошите новини.

— «Елена 3» е на загуба седмо тримесечие поред. Макар да съм роден оптимист, не виждам как можем да обърнем тази тенденция.

— Какъв е финансовият ефект от това върху бизнеса като цяло? — попита графинята.

— Ако съберем наема, разходите за първоначалното оборудване и понесените досега загуби — Саша замълча, докато събираше числата, — сме надолу с малко повече от 183 000 паунда.

Чарли беше първата, която наруши последвалата тишина.

— Можем ли да преживеем подобен неуспех?

— Мисля, че да — каза Саша. — Но ще е на косъм.

— Каква е позицията на банката? — попита Елена.

— Все още са склонни да ни подкрепят, ако се съгласим да закрием незабавно «Елена 3» и съсредоточим усилията си върху първите два ресторанта. Макар че все още правят печалба, те също страдат от последиците от решението ми.

— Е, да погледнем на нещата откъм добрата им страна — каза Елена. — Поне ти ще можеш да ни подкрепяш с парламентарната си заплата.

— Боя се, че няма да е за дълго, защото ако Маргарет Тачър запази водещата си позиция в социологическите проучвания, може и да изгубим Мерифийлд на следващите избори.

— Не става ли дума за персонален вот, ако избирателите смятат, че представителят им си е свършил добре работата? — попита графинята.

— Разликата рядко е повече от няколкостотин гласа и обикновено те са запазени за бунтарите, които гласуват срещу собствената си партия. А ако компанията фалира, ще трябва да се оттегля и да оставя Фиона да се върне триумфално на бойното поле.

— Човек никога не бива да забравя, че катеренето по стълбата на успеха е бавно, докато падането е бързо — отбеляза графинята.

— Паднем ли, трябва просто да започнем да се катерим отново — каза Елена.

Саша разбираше, че ако «Елена» иска да оцелее, най-големият проблем ще са данъчните. Ако Агенцията за приходите поискаше своя дял плът, щяха да назначат синдик, който да разпродаде всичките активи на компанията. А ако двата ресторанта най-неочаквано излезеха на пазара, всички в бизнеса щяха да разберат, че нещата никак не вървят на добре.

Саша вече беше приел, че ако резултатът бъде такъв, ще му се наложи да изостави политическата си кариера и да си търси работа. Какъв пълен глупак се беше оказал точно когато си мислеше, че нищо не може да го изкара от релси.

Нямаше друг виновник, затова той реши да подходи пряко към проблема. Обади се в Агенцията за приходите и си записа среща със своя данъчен, мистър Дарк[22]. Дори името му звучеше зловещо. Вече можеше да си представи проклетия тип. Нисък, плешив, дебел, в края на незабележителна канцеларска кариера, изпитващ най-голямо удоволствие, когато съсипва живота на хората. Най-вероятно гласуваше за консерваторите и нямаше да се сдържи да не каже, че много съжалява, но че има много работа и не може да прави никакви изключения.

Саша паркира своето «Мини» на Тайнсдейл стрийт петнайсет минути преди уговорения час, пресече улицата и влезе в бездушно изглеждащата сграда от червени тухли. Кралският герб висеше над входа и около него спокойно можеше да пише «Надежда всяка тука оставете». Каза името си на жената на рецепцията.

— Мистър Дарк ви очаква — зловещо каза тя. — Кабинетът му е на тринайсетия етаж.

«Че къде другаде да е?» — помисли си Саша.

Дори асансьорът сякаш се влачеше с нежелание нагоре, преди да изплюе единствения си пътник. Саша излезе в монотонен сив коридор и тръгна да търси кабинета на мистър Дарк.

Почука на вратата и влезе в стая без прозорци и с покрито с червени папки бюро. Зад бюрото (първа изненада) седеше мъж на неговата възраст, който го посрещна с топла усмивка (втора изненада). Мъжът стана и стисна ръката на Саша.

— Чай, мистър Карпенко?

Идеята на един англичанин да те накара да се отпуснеш, преди да сложи в чая ти лъжица цианид.

— Не, благодаря — отвърна Саша, който искаше екзекуторът по-бързо да си свърши работата.

— Не мога да кажа, че ви виня — каза Дарк и си седна. — Зная, че сте зает човек, мистър Карпенко, затова няма да ви губя времето. — Отвори горната папка и се зачете за известно време, за да си припомни важните моменти. — Прегледах данъчните ви декларации от последните пет години и след дълъг разговор с банкера ви с ваше разрешение — Саша кимна, — мисля, че може би намерихме решение за вашия проблем.

Саша продължи да се взира в него и да се чуди каква ли ще е следващата изненада.

— В момента компанията ви дължи 126 000 паунда данъци, които очевидно не е в състояние да плати. Противно на общественото мнение обаче, ние изпитваме наслада от спасяването на компании, а не от загробването им. В края на краищата спасяването е единствената ни надежда да си получим парите.

На Саша му идеше да се разсмее, но някак си успя да се сдържи.

— Имайки предвид това, мистър Карпенко, ще ви оставим една година гратисен период, през който няма да е необходимо да плащате никакви данъци. След това ще изискаме пълната сума — той провери числото — от сто двайсет и шест хиляди паунда, изплатени за четири години. Ако през това време обаче компанията прави печалба, всяко допълнително пени ще отива в Агенцията по приходите. — Той замълча, погледна Саша през бюрото си и добави твърдо: — Давам си сметка, че следващите пет години няма да са лесни за вас и семейството ви, но ако смятате, че не сте в състояние да приемете предложението, ще бъдем принудени да отнемем всичките ви активи, защото данъчният винаги получава своето преди всички други кредитори. — Отново замълча и погледна посетителя си. — Може би е по-добре да обмислите няколко дни позицията си, преди да вземете окончателно решение.

— Няма да е необходимо, мистър Дарк — каза Саша. — Приемам условията ви и съм ви изключително благодарен, че ми давате втори шанс.

— Приветствам решението ви. Толкова много клиенти фалират и на следващия ден започват нов бизнес, без да се вълнуват от дългове и от проблемите на другите. — Мистър Дарк отвори втора папка и извади друг документ. — В такъв случай остава само да подпишете тук, тук и тук. — И дори предложи на Саша химикалка.

— Благодаря — каза Саша, като се чудеше дали в следващия момент няма да се събуди.

След като Саша подписа споразумението, мистър Дарк се изправи зад бюрото си и му стисна ръката за втори път.

— Нямам политически предпочитания, мистър Карпенко — каза той, докато го изпращаше по коридора към асансьора, — но ако живеех в Мерифийлд, щях да гласувам за вас и макар че съм се хранил само веднъж в «Елена», изживяването определено си заслужаваше.

— Трябва да ни посетите отново — каза Саша, докато вратата на асансьора се отваряше.

— Не и преди да сте изплатили напълно дълговете си, мистър Карпенко.

Вратата на асансьора се затвори.

Изгледите Саша да запази мястото не се подобриха особено след прехваления триумф на мисис Тачър във Фолкландската криза и упорития отказ на Майкъл Фут да заеме по-центристки позиции.

После обаче го споходи късмет от онзи вид, който може да промени кариерата на всеки политик. Сър Майкъл Форестър почина от инфаркт, което доведе до частични избори в съседния район Ендълсби. Шансът да заеме сигурно консерваторско място до края на живота й беше твърде изкусителен за Фиона Хънтър и малцина бяха изненадани, когато името й се появи в списъка на кандидатите. В края на краищата, твърдеше тя, Ендълсби бил половината от стария й избирателен район.

Фиона спечели частичните избори с повече от десет хиляди гласа и се върна на мястото си на зелените пейки, където враждата й със Саша несъмнено щеше да продължи. Късметът му се усмихна за втори път, когато в Консервативната асоциация в Мерифийлд избухнаха раздори кой да бъде техен кандидат за следващите общи избори и накрая избраха местен адвокат, който успя да раздели дори хората от своята партия.

След общите избори Маргарет Тачър се върна в Камарата на общините със съкрушително мнозинство, въпреки че беше отхвърлена от гласоподавателите от Мерифийлд, които решиха да запазят представителя си, дори с мнозинство от деветдесет и един гласа. Но както посочи Алф, самият Уинстън Чърчил е казал: «И един е напълно достатъчен, момчето ми».

Новият лидер на Лейбъристката партия Нийл Кинок покани Саша да седне на първия ред на опозицията като младши говорител на екипа по външните работи със специалност страните от Източния блок.

Репутацията на Саша в Парламента и извън него растеше и представителите от двете страни на Камарата добре си даваха сметка, че всеки път, когато той ставаше да вземе думата, неподготвените ще съжаляват.

Фиона стана заместник-министър на външните работи и изглеждаше предопределена за дълга парламентарна кариера. Един новоизбран представител на консерваторите обаче накара Саша да заподскача от радост, пък било то и у дома, без свидетели.

Саша прие, че няма да има милост, когато двамата се изправят един срещу друг в Камарата, но това не му пречеше от време на време да сяда на половин пинта в «Ани» с Бен Коен.

37.

Саша

Лондон и Москва

Когато правителството обяви, че ще изпрати в Москва делегация от всички партии за обсъждане на англо-руските отношения след избирането на Михаил Горбачов за генерален секретар, никой не се изненада, че Саша е избраният представител на лейбъристите.

Саша обаче не беше очарован, когато консерваторите избраха Фиона Хънтър за водач на делегацията. Чудеше се дали не го прави само защото нищо не й доставяше по-голямо удоволствие от това да му се противопоставя при всяка удала се възможност.

— Колко време ще отсъстваш с онази ужасна жена? — попита Чарли, когато Саша й каза новината.

— Три, най-много четири дни. И няма да имаме много време за приятелски разговори и сближаване.

— Не се отпускай нито за миг, защото нищо няма да достави на Фиона по-голямо удоволствие от това да съсипе кариерата ти.

— Мисля, че в момента тя се интересува повече от изграждането на нейната собствена. Надява се да стане министър при следващото пренареждане на картите — каза Саша, докато излизаше от банята.

— Изобщо не се хващай на това — каза Чарли. — И преди да си ме изоставил, замислял ли си се за името на детето ни, което би трябвало да се роди след около месец и половина?

— Ако е момче, вече съм избрал името му — каза Саша и долепи ухо до корема й.

— Имам ли право на глас, или е решено?

— Решено е. Можеш да избираш между Константин, Сергей и Николас.

— Константин — без никакво колебание каза Чарли.

Фиона се качи в самолета на «Бритиш Еъруейс» за Москва в компанията на малка група цивилни помощници. Те седнаха в предната част на салона, докато Саша остана сам отзад. Искаше му се той да водеше делегацията, а не да бъде просто сянка.

След като сигналът за задължително закопчаване на коланите изгасна, той се облегна назад, затвори очи и се замисли за връщането си в Съветския съюз за първи път от близо двайсет години. Как ли се беше променила страната? Дали Владимир беше станал офицер от КГБ? Дали Поляков все още беше в Ленинград? Дали вуйчо му Коля беше профсъюзен водач на пристанището и дали щяха да му позволят да го види?

Когато след четири часа самолетът кацна на летище «Шереметиево», Саша погледна през прозореца и видя малка делегация, която ги очакваше на пистата. Фиона слезе първа и се възползва от възможности да я снимат за пресата, на каквито не би могла да се надява у дома.

Тя бавно слезе по стълбата, като махаше на групата местни хора, събрани зад метална бариера, но те не отвърнаха на поздрава й. Едва когато се появи Саша избухнаха спонтанни аплодисменти и хората започнаха да му махат. Той тръгна неуверено към тях. Не можеше да повярва, че поздравите са за него, докато не видя плакат с думата КАРПЕНКО. Фиона не успя да скрие недоволството си, докато служителят на посолството излизаше напред да я посрещне.

Докато Саша вървеше към групата, в ръцете му тикнаха няколко букета. Той се опита да отговори на множеството въпроси, с които го засипваха.

— Ще се върнете ли да поведете страната?

— Какви са шансовете и тук да имаме свободни избори?

— Поласкан съм, че изобщо знаете името ми — каза Саша на една млада жена, която не би могла да е родена по времето, когато той беше избягал от Съветския съюз.

Огледа се и видя, че Фиона се качва в лимузината на посланика с британско знаменце.

— Мога ли да взема автобус до града? — попита той.

— Всеки от нас ще бъде горд да ви закара до хотела ви — каза един млад мъж, който стоеше пред тълпата. — Аз съм Фьодор — продължи той — и се питах дали бихте се съгласили да говорите на една среща тази вечер. Изглежда, че това ще е единственото ви свободно време преди началото на конференцията утре.

— За мен ще е чест — отвърна Саша и се зачуди дали няма да събере по-голяма публика в Москва, отколкото беше успял в Работническия клуб в Рокстън.

По пътя към града в кола, която нито по вид, нито по звучене показваше, че може да достигне целта си, Саша научи от Фьодор, че речите му често се отразяват в «Правда» и че дори са го показвали от време на време по телевизията като част от политиката на новия режим за отваряне към света.

Саша беше изненадан, макар да знаеше много добре, че ако властите смятат, че има и най-малка вероятност той да се върне в Русия и да участва в избори, кранчето бързо ще бъде затворено. Горбачов като че ли се справяше доста добре. Докато оставаше новост, която Комунистическата партия може да използва като пропагандно средство да покаже как философията й се разпространява по света, Саша беше в безопасност. Направо можеше да ги чуе: «Не забравяйте, че Карпенко е излязъл от пристанището на Ленинград, спечелил е стипендия в Кеймбридж и е влязъл в английския парламент. Нима това не е достатъчно доказателство, че системата ни работи?».

Когато стигнаха хотела, отвън на хапещия студ ги очакваше друга група. Саша стисна още много ръце и отговори на много въпроси. Накрая се регистрира и взе асансьора до стаята си. Хотелът може и да не беше «Савой», но ясно си личеше, че сънародниците му най-сетне са възприели идеята, че ако в Москва ще идват чужденци, трябва да им се осигурят някои от нещата, които се смятат за даденост на Запад. Той взе душ и облече другия си костюм, чиста риза и червена вратовръзка, след което слезе долу. Фьодор го чакаше.

Саша седна отпред и отново се зачуди дали ще успеят да стигнат до целта си. Загледа се през прозореца, докато минаваха покрай Кремъл.

— Един ден ще живеете там — каза Фьодор, докато оставяха Червения площад зад гърба си и продължаваха по пустите улици.

— Колко хора очаквате на срещата? — попита Саша.

— Няма откъде да знаем, защото никога досега не сме правили нещо подобно.

Саша неволно се запита дали руският Алф ще успее да събере повече от десетина души и спящо куче. Насочи мислите си към това какво да каже на публиката си. Реши, че ако събирането е малко, след няколко встъпителни думи просто ще отговори на въпросите им и ще успее да се върне в хотела навреме за вечеря.

Когато колата спря пред работническия клуб, вече беше измислил няколко изречения. Слезе от колата и беше посрещнат от жена в традиционна носия, която му поднесе хляб и сол. Той й благодари и й се поклони, след което последва Фьодор по тясна алея до някаква задна врата. Щом влезе в сградата, чу да скандират името му: «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!». Когато стъпи на сцената, повече от три хиляди души се изправиха като един и продължиха да скандират.

Саша зяпна събралото се множество и осъзна, че младежкото му фукане, предназначено единствено за ушите на приятеля му Владимир, се е превърнало в сплотяваща идея за безброй хора, които никога не бе виждал и които поколения наред бяха мълчали, без да дават израз на истинските си мисли и чувства.

Речта му продължи повече от час, макар че в действителност той говори не повече от петнайсет минути, а през останалото време беше прекъсван от скандиране и аплодисменти. Когато най-сетне слезе от сцената, сградата почти се тресеше от виковете «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!».

Навън хората се бяха стълпили около колата и изминаха близо километър и половина, преди Фьодор да успее да превключи на втора. Саша подозираше, че ако се опита да опише случилото се на Чарли или Елена, няма да му повярват.

Открай време се беше надявал, че ще може да изиграе някаква, та било то и съвсем малка роля в събарянето на комунизма и установяването на перестройката, но сега за първи път повярва, че може и да доживее до този ден. Дали щеше да съжалява, че не е останал в родината си? Тези мисли още занимаваха ума му, когато влезе в хотела и бързо се върна в стария си свят. Първия човек, когото видя във фоайето, беше Фиона.

— Интересно ли мина вечерта ти? — попита той.

— От посолството ни бяха осигурили билети за Болшой. Звъняхме в стаята ти, но те нямаше. Къде беше?

И тя нямаше да му повярва, ако й кажеше — и може би по-важно, нямаше да поиска да му повярва.

— На гости на стари приятели — каза Саша, взе ключа от стаята си и я последва към асансьора. — На кой етаж? — попита, когато влязоха в кабината.

— На най-горния.

Той си помисли дали да не й каже, че в Съветския съюз това е най-лошият възможен етаж, но реши, че тя няма да го разбере. Натисна двете копчета и никой не проговори, докато не стигнаха до четвъртия етаж. Саша й пожела лека нощ.

— Утре не закъснявай за автобуса. Тръгва точно в девет и петнайсет — каза Фиона, докато вратата се отваряше.

Саша се усмихна. Тя открай време обичаше да командва.

— Руснаците са прочути с навика си да те карат да чакаш — каза той, докато излизаше в коридора.

Отключи вратата на стаята си, която сигурно беше два пъти по-малка от тази на Фиона. Единствената компенсация бе, че скритите микрофони сигурно бяха два пъти по-малко. Изведнъж си даде сметка, че не е хапвал нищо, и си помисли за румсървис, но само за момент. Облече си пижамата и си легна. Все още чуваше скандирането _Кар-пен-ко_, докато полагаше глава на възглавницата. Зави се и почти моментално потъна в сън.

Запита се дали не сънува настоятелното чукане, но когато то не спря, най-накрая се събуди. Погледна си часовника — 3:07. Нямаше как да е Фиона, нали? Измъкна се от леглото, наметна халат и с неохота тръгна към вратата.

— Кой е?

— Румсървис — отвърна зноен глас.

— Не съм поръчвал румсървис — каза Саша, след като отвори вратата.

— Няма ме в менюто, скъпи — отвърна дългокраката червенокоска, облечена също в пижама и халат, но от черна коприна и разкопчани. — Аз съм специалитетът за тази нощ — каза тя и вдигна бутилка водка в едната си ръка и две чаши в другата. — Улучих стаята, нали, скъпи? — измърка на перфектен английски.

— Боя се, че не си — отвърна Саша на перфектен руски. — Но ще те помоля да дойдеш отново в седем и половина, защото забравих да си поръчам събуждане на рецепцията. — Усмихна й се мило, добави: «Лека нощ, скъпа», и затвори вратата.

Легна си, като си мислеше, че от КГБ трябва още да поработят върху проучването на целите си. Някой беше трябвало да им каже, че никога не си е падал по червенокоси. Макар че бяха познали с водката.

На следващата сутрин Саша беше сред първите качили се в автобуса и се изненада, когато Фиона изостави свитата си и седна до него.

— Добро утро, другарко министър — подразни я той. — Надявам се, че сте спали добре.

— Всъщност изкарах лоша нощ — почти прошепна Фиона. — Срещнах в салона един очарователен млад мъж, Джералд, който ми каза, че работел в посолството. Качи се в стаята ми малко след полунощ и трябваше да затръшна вратата в лицето му. Боя се обаче, че малко бях прекалила с шампанското.

— В това няма нищо лошо — каза Саша. — Ти си привлекателна необвързана жена, защо да не се насладиш на компанията на колега извън работно време? Това едва ли би предизвикало интерес у някого освен у неколцина перверзници от записващия център в Кремъл.

— Не се тревожа за секса, а за това, което може да съм казала след него — каза Фиона.

— Какво може да си казала? — попита Саша, който се наслаждаваше на всеки миг от разговора им.

Фиона скри лице в шепи и прошепна:

— Че Тачър е диктатор без чувство за хумор. Че Джефри Хол е толкова прогнил, че направо вони. И може да съм му казала имената на двама-трима от кабинета, които имат връзки със секретарките си.

— Колко нетипично за теб да си толкова недискретна, Фиона. Но едва ли бих казал, че подобни неща са новини, заслужаващи да се появят на първа страница.

— Но са, когато си ги казала, докато лежиш в обятията на офицер от КГБ.

— Не можеш да си сигурна в това.

— Знам, че в посолството не работи никой на име Джералд. Ако историята стигне до пресата, с мен ще е свършено.

— Може би не свършено, макар че вероятно би отложило повишението, за което намеква пресата. Но само ако великата Маргарет бъде най-сетне свалена, което надали ще се случи в близко бъдеще. Но защо ми казваш всичко това?

— О, я стига, Саша. Всички знаят, че имаш отлични контакти със Съветския съюз. Да не би да си си помислил и за миг, че снощната ти изява е останала незабелязана? Явно имаш влиятелни приятели в КГБ.

— Уви, нямам. Може и да не си забелязала, Фиона, но те са лошите.

— Госпожо министър? — обади се един от помощниците й, който беше спрял на почтително разстояние от тях.

— Ей сега идвам, Гъс — каза Фиона, обърна се към Саша и прошепна: — Ако можеш да помогнеш с нещо, ще съм ти вечно благодарна.

«А всички знаем каква е идеята ти за вечност», помисли си Саша, докато автобусът спираше на Червения площад.

Фиона слезе начело на малкия си отряд и беше посрещната от руския си колега, който по поведението й никога не би познал, че нещо я тревожи. «Впечатляващо», помисли си Саша, докато я следваше.

Поведоха делегацията през огромни железни порти с релефни изображения от обсадата на Москва. Двама униформени гвардейци застанаха мирно, докато англичаните минаваха между тях.

След това продължиха по широко стълбище с червена пътека до втория етаж, където имаше огромна пищно украсена зала, а в нея дълга дъбова маса с кожени столове с високи облегалки, които спокойно биха могли да красят дворец — може би го бяха правили някога.

Гостите бяха поканени да заемат местата си. Табелката с името на Саша беше третата от края. След като седнаха, делегатите бяха оставени да чакат известно време, преди руснаците да влязат и да се настанят от другата страна на масата.

Домакинът им изнесе дълга предсказуема реч, която не се нуждаеше от превод. Саша остана с чувството, че отговорът на Фиона не отговаря на обичайните й стандарти. Не че това означаваше нещо. Черновата на финалното комюнике вече беше написана и то щеше да излезе в следобеда на последния ден на конференцията, независимо какво щеше да се каже през следващите два дни.

За сутрешната сесия се разделиха на работни групи, които обсъждаха обмена на студенти, визовите ограничения и гостуването на колекцията Уолпол от Ермитажа, която да бъде изложена в Хътън Хол. Руснаците като че ли се тревожеха единствено за това дали ще си получат обратно картините.

Саша го забеляза през обедната почивка — седеше сам в другия край на залата.

Беше с тъмнозелена униформа, окичена с ордени, а златните му еполети показваха, че се е издигнал бързо по стълбицата. Саша би познал навсякъде тези пресмятащи студени сини очи.

Владимир се усмихна и тръгна към него. Когато доближи на около метър, спря досущ като боксьор срещу противника си в средата на ринга, в очакване да види кой от двамата ще замахне пръв.

Саша вече беше подготвен за началния гамбит, макар да подозираше, че Владимир също е работил доста върху своя, тъй като тази среща със сигурност не беше случайна.

— Трябва да кажа, че съм изненадан, че си намерил време да присъстваш на такова маловажно събитие, Владимир.

— При други обстоятелства не бих си направил труда, но от доста време с нетърпение очаквам да се срещна с теб, Саша.

— Трогнат съм, че Аполон е благоволил да слезе от планината.

— Първо искам да ти честитя за успеха ти, откакто избяга от страната — каза Владимир, без да обръща внимание на алюзията. — Трябва обаче да те посъветвам да не посещаваш Ленинград. Старият ти приятел полковник Поляков може да те чака. А той не е от хората, които вярват в прошката и забравянето.

— Е, до какви замайващи висини си достигнал? — попита Саша в опит и той да нанесе удар.

— Аз съм прост полковник от КГБ с назначение в Дрезден.

— Несъмнено добър трамплин към по-високи постове.

— Което е и причина да искам да те видя. Някои от хората ми бяха на срещата ти снощи. Изглежда, че ако се върнеш и се кандидатираш за президент, може да се окажеш сериозен противник — нещо, което си искал открай време.

— Но господин Горбачов вече ме изпревари, така че няма причина да се връщам. Пък и вече съм англичанин.

Владимир се разсмя.

— Ти си руснак, Александър, и винаги ще си останеш руснак. Точно както каза на обожателите си снощи. А и Горбачов няма да остане вечно на поста си. Всъщност може да си отиде по-скоро, отколкото си дава сметка.

— Какво намекваш?

— Че не е зле да поддържаме връзка. Никой не знае по-добре от теб, че в политиката най-важното е уцелването на точния момент. В замяна искам само да бъда назначен за шеф на КГБ. Което е не повече от онова, което ми обеща преди толкова много години.

— Много добре знаеш, че не съм давал такива обещания, Владимир. А и моите възгледи за непотизма не са се променили от последния път, когато обсъждахме темата — каза Саша. — А и онова беше, когато още бяхме приятели.

— Вече не можем да бъдем приятели, Александър, но това не пречи да имаме общи интереси.

— Ще приема думата ти и дори ще ти дам шанс да я докажеш — отвърна Саша.

— Какво имаш предвид?

— Момчетата ти са записали министъра снощи.

— Да, тъпата кучка беше много недискретна.

— Тя е само заместник-министър и може да се окаже много по-полезна по-нататък.

— Но тя дори не е член на партията ти.

— Разбирам, Владимир, че това е концепция, която сигурно ти е трудно да приемеш.

Владимир не отговори веднага, но накрая изправи рамене.

— Записът ще бъде в хотелската ти стая след час.

— Благодаря. И кажи на хората си да си осъвременят досиетата. Никога не съм си падал по червенокоси.

— Казах им, че само си губят времето с теб. Ти си неподкупен, което ще направи работата ми много по-лесна, когато ме назначиш за шеф на КГБ.

Владимир се отдалечи, без да каже довиждане, а Саша щеше да се върне при малката си група, ако друг не му беше пресякъл пътя.

— Не ме познавате, мистър Карпенко — каза един мъж, който изглеждаше на неговата възраст и беше с костюм, който очевидно не беше шит в Москва. — Аз обаче следя кариерата ви със значителен интерес.

В Англия Саша щеше да се усмихне и да му повярва, но в Русия… изгледа го мълчаливо и изпълнен с подозрение.

— Аз съм Борис Немцов и мисля, че ще откриете, че между нас има няколко общи неща. — Саша продължаваше да мълчи. — Член съм на Думата и вярвам, че и двамата имаме високо мнение за един човек — каза Немцов и хвърли поглед към Владимир.

— Врагът на моя враг е мой приятел — каза Саша и стисна ръката на Немцов.

— Надявам се, че след време ще бъдем приятели. В края на краищата ще има други конференции и официални срещи, на които ще можем да се срещаме и да разговаряме, без някой да отваря досие.

— Мисля, че някой вече е отворил досие — каза Саша. — Така че нека му дадем възможност да направи първия си запис. Не съм съгласен с вас — извика той достатъчно силно, та всички присъстващи да се обърнат към тях.

— В такъв случай няма какво повече да обсъждаме — отвърна Немцов и ядосано се отдалечи, без да каже нито дума повече.

На Саша му се искаше да се усмихне на отдалечаващата се фигура, но устоя на изкушението.

Владимир се взираше в двамата, но Саша се съмняваше, че са го заблудили.

38.

Алекс

Бостън, 1988

Когато в понеделник сутринта влезе в банката, Алекс не забеляза мъжа, който седеше в коридора на лобито. Във вторник съзнанието му регистрира за момент самотната фигура, но тъй като имаше среща с председателя на Федералния резерв Алан Грийнспан, на която трябваше да обсъдят последните настоявания на ОПЕК за цените на петрола и оправянето на курса на долара спрямо паунда, фигурата не се задържа за дълго в ума му. В сряда се вгледа по-внимателно в мъжа, преди да влезе в асансьора. Възможно ли беше да е седял там три дни? Памела със сигурност щеше да знае.

— С кого е първата ми среща, Памела? — попита той още преди да е свалил палтото си.

— С Шелдън Удс, новия председател на местната организация на Демократическата партия.

— Колко им дадохме миналата година?

— Петдесет хиляди долара, господин председател, но пък годината е изборна.

— Изборите винаги ме карат да си мисля за Лорънс. Е, нека ги направим сто хиляди тази година.

— Разбира се, господин председател.

— Нещо друго за сутринта?

— Не, но имате обяд с Боб Ъндъруд в «Алгонкин» и не забравяйте, че той винаги е точен.

Алекс кимна.

— Знаеш ли какво иска?

— Да напусне. «Време е да смъкна ботушите», ако си спомням точните му думи.

— Никога. Остава в борда, докато не се строполи мъртъв.

— Мисля, че се бои точно от това, господин председател.

— А за следобеда?

— Графикът ви е свободен до фитнеса в пет. Треньорът каза, че сте пропуснали последните две тренировки.

— Но това не му пречи да ми праща сметката, дори ако не ходя.

— Не това е важното, господин председател.

— Нещо друго?

— Само да ви напомня, че имате годишнина от сватбата и ще изведете съпругата си на вечеря.

— Разбира се. По-добре да отскоча до центъра следобеда и да й потърся някакъв подарък.

— Ана вече си избра подаръка, който иска — каза г-ца Робинс.

— Позволено ли ми е да науча какъв е?

— Чанта «Клое» от «Бонвит Телър».

— Добре, ще взема една днес следобед. Какъв цвят?

— Сива. Вече е опакована и беше доставена в кабинета ми вчера. Трябва само да подпишете това. — Тя сложи на бюрото поздравителна картичка.

— Памела, понякога си мисля, че би била по-добър председател от мен.

— Щом казвате. А междувременно мога ли да се погрижа да подпишете всички писма от кореспонденцията ви преди господин Удс да е дошъл?

Връщането на Памела на старата й работа беше най-умният ход, който бе правил някога, помисли си Алекс, докато отваряше папката с кореспонденцията. Прочете внимателно всяко писмо, като тук-там правеше по някоя дребна поправка или добавяше по нещо накрая. Тъкмо четеше писмо от президента на бизнес училището в Харвард, който го канеше да говори пред завършващите студенти наесен, когато на вратата се почука.

— Господин Удс — каза г-ца Робинс.

— Шелдън. — Алекс се изправи и заобиколи бюрото. — Наистина ли мина цяла година? Да ти предложа кафе?

— Не, благодаря — отвърна Удс.

— Преди да си казал каквото и да било, да, знам, че предстоят избори, и вече реших да удвоя дарението ни за партията в памет на Лорънс.

— Много щедро от твоя страна, Алекс. От него би станал чудесен конгресмен.

— Така е — каза Алекс. — Не минава ден, без да скърбя за смъртта му. Той буквално промени живота ми и така и нямах възможност да му благодаря.

— Ако беше жив, Лорънс щеше да благодари на теб — каза Удс. — Цял Бостън знае, че банката имаше сериозни неприятности, преди да я поемеш. Ама че обрат. Чувам, че си номиниран за банкер на годината.

— До голяма степен това се дължи на Джейк Колман, който е коренно различен от предшественика си.

— Да, беше наистина сполучлив ход. Предполагам знаеш, че Акройд излезе на свобода миналата седмица?

— Чух и изобщо нямаше да обърна внимание, ако на следващия ден не беше взел самолета за Ница.

— Не разбирам — каза Удс.

— И по-добре да си остане така — каза Алекс, подписа чек за 100 000 долара и му го връчи.

— Наистина съм ти много благодарен — каза той. — Но не това е причината да поискам да се видим.

— Сто хиляди не са ли достатъчно?

— Повече от достатъчно. Просто ние, тоест комитетът, се надявахме да се съгласиш да те издигнем като кандидат на демократите за младши сенатор от Масачузетс.

Алекс не успя да скрие изненадата си.

— Когато искахте да се кандидатирам за Конгреса след смъртта на Лорънс — най-сетне успя да каже той, — отказах с неохота предложението, за да мога да поема банката. Признавам обаче, че често съм се питал дали решението ми беше правилно и дали политиката не е истинското ми призвание.

— В такъв случай може би е време да приемеш едно още по-голямо предизвикателство.

— Уви, не — отвърна Алекс. — Макар че банката вече е на крака, сега искам да направя следващата стъпка и да я включа в голямата лига. Колко според теб ще дари «Банк ъф Америка» за каузата на демократите?

— Те вече ни дадоха четвърт милион за кампанията.

— Значи ще знам, че сме постигнали целта си, когато ми поискаш същата сума и по-важното, когато ти я дам, без изобщо да се замислям.

— Бих предпочел сто хиляди, стига ти да си кандидатът.

— Поласкан съм, Шелдън, но отговорът си остава не. Все пак благодаря за поканата. — Алекс докосна копчето под бюрото си.

— Жалко. От теб би станал изключителен сенатор.

— Това е голям комплимент, Шелдън. Може би в следващия живот. — Двамата си стиснаха ръцете, а г-ца Робинс влезе в стаята да изпрати г-н Удс до асансьора.

Алекс се облегна назад и си помисли колко ли различен би бил животът му, ако Лорънс не си беше отишъл — или ако с майка си се бяха качили в другия контейнер. Бързо се отърси от въпросите «какво ли щеше да е» и се върна в реалния свят. Сложи чавка върху писмото от президента на бизнес училището в Харвард.

Г-ца Робинс тъкмо беше излязла, когато телефонът иззвъня. Алекс вдигна и веднага позна гласа от другата страна.

— Здрасти, Димитрий — каза той. — Отдавна не сме се чували. Как си?

— Благодаря, добре, Алекс — отвърна Димитрий. — А ти?

— Отлично.

— Радвам се да го чуя, Алекс, но реших, че трябва да знаеш, че Иван Доноков е излязъл от затвора и е на път към Москва.

— Как е възможно? — Кръвта на Алекс се смрази. — Нали беше осъден на деветдесет и девет години без право на помилване.

— ЦРУ са го разменили за двама наши агенти, гнили в някаква адска дупка в Москва повече от десетилетие.

— Да се надяваме, че няма да съжаляват. Благодаря, че ми каза.

— Надявам се ти да не съжаляваш — каза Димитрий, но едва след като беше затворил телефона.

Алекс се опита да пропъди Доноков от ума си и продължи да подписва писма. Мислите му бяха прекъснати отново, когато г-ца Робинс влезе да вземе папката с кореспонденцията.

— Памела, преди да съм забравил, вече трети ден виждам някакъв мъж да седи на рецепцията. Имаш ли представа кой е?

— Някой си господин Пушкин. Долетял от Ленинград с надеждата, че ще се съгласите да се видите с него. Твърди, че бил ваш съученик.

— Пушкин — повтори Алекс. — Велик писател, но не помня да съм имал съученик с тази фамилия. Но щом е толкова твърдо решен да ме види, няма да е зле да му отделя няколко минути.

— Казва, че му трябвали два часа. Опитах се да му обясня, че ще имате два часа чак по Коледа, но това не го обезкуражи, което ме кара да се чудя дали не работи за КГБ.

— От КГБ не седят на рецепцията три дни, особено когато всеки може да ги види. Така че нека видим заека, преди да стреляме. Но се погрижи да ме спасиш от него след петнайсет минути — кажи му, че имам друга среща.

— Да, господин председател — отвърна г-ца Робинс, макар изобщо да не изглеждаше убедена.

Алекс продължи да подписва най-различни писма.

На вратата се почука и г-ца Робинс влезе, следвана от човек, който му изглеждаше познат. Накрая се сети.

— Миша, колко се радвам да се видим! Много време мина — каза Алекс, докато г-ца Робинс излизаше.

— И аз се радвам да те видя, Александър. Изненадан съм, че ме помниш.

— Капитанът на втория отбор по шах. Още ли играеш?

— Понякога, но така и не достигнах твоите замайващи висоти, така че не ми предлагай да изиграем партия.

— Не помня кога играх за последно — призна Алекс и отново си спомни за Доноков. — Преди да ми кажеш какво те води в Бостън, как е родният ми град?

— Ленинград е винаги прекрасен по това време на годината, както сигурно помниш — каза Пушкин на руски. — Дори се носят слухове, че скоро щели да го прекръстят отново на Санкт Петербург. Още един опит за поддържане на мита, че старият режим е сменен.

Руската реч изведнъж изпълни Алекс с тъга и дори с малко чувство за вина, че почти е забравил родината си. Вгледа се по-внимателно в Пушкин. Имаше гъст кафяв мустак, който напомняше на Алекс за баща му. Беше с костюм с широки ревери, което подсказваше, че или не се интересува от мода, или за първи път пътува извън Съветския съюз.

— Баща ми работеше на пристанището, когато твоят беше главен бригадир — каза Пушкин. — Много момчета все още си го спомнят с уважение и обич.

— А вуйчо ми Коля?

— Сега той е главен бригадир. Каза да поздравя теб и майка ти.

«Дължа му живота си», понечи да каже Алекс, но се спря, когато си спомни, че ако майор Поляков е все още жив, рискът не си заслужава.

— Моля те да му предадеш много поздрави и му кажи, че се надявам скоро да се видим.

— Надявам се да е по-скоро, отколкото предполагаш — каза Пушкин. — Виждам го от време на време, обикновено на стадиона.

— И двамата викате за «Зенит», сигурен съм.

— Че как иначе?

— А старият ми приятел Владимир?

— Не съм го виждал от години — каза Пушкин. — Последно чух, че е полковник от КГБ някъде в Източна Германия.

— Не ми се вярва това да е част от дългосрочния му план — каза Алекс. — Сигурен съм обаче, че не си дошъл чак в Бостън, за да се отдаваш на спомени. Какво имаше предвид с това, че може да видя вуйчо си по-скоро, отколкото предполагам?

— Несъмнено знаеш, че новият съветски режим е много различен от стария. Сърпът и чукът изчезнаха от знамето и се смениха със символа за долар. Единственият проблем е, че след толкова векове потисничество, първо от царете, а после от комунистите, ние руснаците нямаме традицията на свободната инициатива. — Алекс кимна, но не го прекъсна. — Така че на този фронт няма реални промени. И нищо чудно, че когато правителството реши да продаде някои от по-печелившите държавни предприятия, не се намериха хора, които да се справят с подобни драматични промени. А те се оказаха точно драматични, както открих сам, когато моето предприятие беше обявено за продан — каза Пушкин и му подаде визитката си.

— Ленинградска газова и петролна компания — прочете Алекс на глас.

— Които и да са новите собственици на ЛГП, ще станат милиардери за една нощ.

— И ти искаш да си един от тях ли?

— Не. Също като баща ти аз вярвам, че богатството трябва да се разпределя между онези, на които се дължи успехът на компанията, а не просто да се дава на някой, който случайно е приятел на приятел на президента.

— Каква е обявената цена? — попита Алекс; вече се чудеше дали срещата няма да продължи повече от петнайсет минути.

— Двайсет и пет милиона долара.

— Какъв е бил оборотът за миналата година?

Пушкин дръпна ципа на старата чанта която носеше, извади някакви листа и ги сложи на бюрото.

— Малко над четиристотин милиона долара — каза, без да му се налага да прави справка.

— А печалбата?

— Трийсет и осем милиона шестстотин и четирийсет хиляди.

— Пропускам ли нещо? — каза Алекс. — С подобна печалба компанията би трябвало да струва над четиристотин или петстотин милиона.

— Нищо не пропускаш. Просто не можеш да очакваш да смениш комунизъм с капитализъм за една нощ, като просто смениш работния комбинезон със смокинг. Съветският съюз може и да има някои от най-добрите университети на света, ако искаш да учиш философия и дори санскрит, но почти няма какво да предложи на бизнес курсовете.

— Несъмнено всяка руска банка би ти отпуснала парите, ако можеш да гарантираш подобна възвръщаемост — каза Алекс, гледаше го внимателно.

— Истината е, че подобно на всички други, банките също не са в свои води — отвърна Пушкин. — Но и да бяха, нямаше да отпуснат двайсет и пет милиона на човек, който изкарва еквивалента на пет хиляди долара годишно и има по-малко от хиляда долара в сметката си.

— С колко време разполагаш, преди да взема решение? — попита Алекс.

— Крайният срок е трийсет и първи октомври. След това компанията ще бъде продадена на всеки, който може да извади парите.

— Но това е само след месец — каза Алекс, докато г-ца Робинс влизаше в стаята, за да изпрати г-н Пушкин до асансьора.

— И това урежда идеално КГБ, които са хвърлили око на компанията.

— Памела, отмени обяда ми, обади се на всички от екипа ми по мениджмънт и инвестиции и им кажи да зарежат всичко и незабавно да дойдат тук.

— Да, господин председател — отвърна г-ца Робинс, сякаш в искането му нямаше нищо необичайно.

— Освен това поръчай шест пици за един часа. И преди да попиташ — майка ми да реши какви точно.

Г-ца Робинс влезе отново в кабинета на председателя едва след края на срещата, която продължи цели пет часа.

— Отново пропуснахте следобедния фитнес, господин председател.

— Знам. Срещата беше по-важна.

— Все още ли смятате да водите жена си на вечеря? — попита г-ца Робинс и сложи на бюрото подаръка за годишнината.

— По дяволите! — възкликна Алекс. — Кажи на Джейк, че няма да мога да вечерям с него и с господин Пушкин. Обясни им, че е изникнало нещо още по-важно.

39.

Алекс

Бостън

Ивлин вдигна телефона и чу познат глас, гласа на човек, с когото не бе разговаряла от доста време.

— Трябва да те видя.

— И защо реши, че аз искам да те видя? — попита тя.

— Защото адски добре знаеш, че не съм откраднал Уорхол — каза Акройд.

— Разговорът записва ли се?

— Не, защото определено не искам никой да чуе онова, което ще ти кажа.

— Слушам те.

— В затвора не си клатих краката, а измислих как можеш да изкараш половин милиард долара и в същото време да злепоставиш Карпенко.

Последва кратка пауза.

— Какво се иска от мен? — попита Ивлин.

— Само да потвърдиш, че ще получа десет процента от сделката, ако всичко мине добре.

— Все още слушам.

— Няма да кажа нито дума повече, докато не видя подписа ти. Не съм забравил, че при последната ни сделка се озовах зад решетките.

— В такъв случай, Дъглас, ще се наложи да долетиш до Южна Франция и да донесеш договора.

Алекс пристигна в «Марлиав» десет минути по-рано и почна да прави някакви сметки на обратната страна на менюто. След малко дойде Ана и той стана и я целуна.

— Честита годишнина, скъпа.

— Благодаря. И ето ти трудния въпрос — каза Ана, докато сядаха на любимата им маса в ъгъла. — От колко години сме женени? Това ли опитваше да сметнеш на менюто?

За щастие г-ца Робинс му беше припомнила точно преди да тръгне насам.

— От тринайсет, но щяха да са четиринайсет, ако Лорънс не ми беше оставил своите петдесет процента от банката.

— Е, заслужи си още една година живот — каза Ана и попита уж изненадано: — Какво е това?

— Отвори го и ще разбереш.

— Подозирам, че и за теб ще е толкова изненада, колкото и за мен.

Алекс се разсмя.

— Ще се престоря, че вече съм го виждал.

Ана бавно развърза червената лента, махна хартията, вдигна капака и погледна малката елегантна светлосива чанта «Клое», едновременно практична и стилна.

— Веднага щом я видях си помислих, че е идеална за теб — каза Алекс.

— Тоест измисли си го току-що — отвърна Ана и се наведе над масата да го целуне отново. — Гледай да не забравиш да благодариш на Памела от мое име.

Оберкелнерът дойде до масата им.

— Знам точно какво искам, Франсоа — каза Ана. — Салата «Ница» и дувърски език.

— За мен същото — каза Алекс. — Взех достатъчно решения за днес.

— Смея ли да попитам какви?

— В момента не мога да кажа много, защото може да се окаже или пълна загуба на време, или най-голямата сделка, на която съм попадал.

— Кога ще знаеш кое от двете е?

— Другата седмица по това време, предполагам. Тогава трябва да съм се върнал от Ленинград.

— Но нали винаги казваше, че при никакви обстоятелства няма да се върнеш в Русия и особено в Ленинград?

— Рискът е пресметнат — каза Алекс. — Мисля обаче, че спокойно можем да предположим, че след всички тези години Поляков вече е пенсионер.

— Майка ти веднъж ми каза, че офицерите от КГБ никога не се пенсионират. Какво е нейното мнение?

— Каза, че няма да се успокои, докато лично не присъства на погребението му. Но когато й обещах, че ще се видя с вуйчо Коля, ще разбера как са останалите роднини и ще посетя гроба на татко, с неохота се съгласи.

— Не искам да отиваш — тихо рече Ана. — Нека иде Джейк Колман. Бива го в сделките също като теб.

— Може би, но руснаците винаги очакват да си имат вземане-даване с главния. Между другото, в самолета има свободно място, ако искаш да дойдеш.

— Не, благодаря. Най-малкото защото имам откриване в сряда.

— Името познато ли ми е? — попита Алекс, доволен, че сменят темата.

— Робърт Индиана.

— О, да, харесвам нещата му. Жалко, че ще пропусна откриването.

— Изложбата ще продължи достатъчно, за да я видиш, когато се върнеш. Ако се върнеш.

— Нещата не са чак толкова зле, скъпа. Е, мога ли да разбера какъв е моят подарък за годишнината? — попита Алекс с надеждата да разведри атмосферата. — Защото не виждам пакет.

— Беше прекалено голям, за да го мъкна със себе си — отвърна Ана. — Бронз метър и осемдесет на метър и осемдесет от Индиана, наречен LOVE.

Тя нарисува творбата на гърба на менюто:

LO

VE

— Колко ще ми струва това?

— С обичайната отстъпка около шейсет хиляди. И ако го дариш на Константин, ще избегне данък наследство.

— Да видим дали съм разбрал правилно, любима моя — каза Алекс. — Подаръкът ми за годишнината ще ми струва шейсет хиляди долара, като всъщност ще бъде собственост на Константин, така ли?

— Точно така, скъпи. Мисля, че схвана идеята. Но добрата новина е, че вече има някакъв шанс да идеш в рая. — Ана замълча за момент. — Не че ще ти хареса.

— Защо не? — поинтересува се Алекс.

— Защото няма да познаваш никого там — отвърна тя, докато келнерът се връщаше с първите ястия.

— И какво получавам аз?

— Ще можеш да я гледаш до края на живота си.

— Благодаря — каза Алекс. — А мога ли да попитам къде е бенефициентът?

— Остана за през нощта при баба си.

— Нима майка ми си е взела една нощ почивка? — с шеговито изумление попита Алекс.

— Половин. Константин харесва маргаритите на Елена повече от всичко, което мога да му сготвя аз — каза Ана, докато приключваше със салатата си. — И не ме поглеждай така, сякаш ми казваш «и аз също». Е, с какво друго се занимава днес?

— Шелдън Удс дойде сутринта да ме пита дали искам да се кандидатирам за Сената.

— Колко време ти отне да откажеш това атрактивно предложение? — попита Ана, докато келнерът отнасяше празните им чинии.

— Мислих дълго и усилено цели двайсет секунди.

— Помня близкото минало, когато беше запленен от политиката — каза Ана. — Единственото, което си искал някога, е да бъдеш първият избран президент на независима Русия.

— И признавам, че това би било много по-изкусително от Сената — отвърна Алекс. — Но всичко се промени в деня, в който Лорънс си отиде — добави той.

Келнерът се появи отново с дувърския език.

— Със или без кости, мадам?

— Без, моля, за двама ни. Съпругът ми няма да взема важни решения тази вечер, надявам се.

— И управата се надява, че ще приемете бутилка «Шабли Борегар» заедно с нашите комплименти.

— Трябвало е да се омъжа за теб, Франсоа. Ясно е, че никога не би забравил годишнината от сватбата ни и щеше да знаеш точно какъв подарък да ми дадеш.

Франсоа се поклони и ги остави.

— Но когато Лорънс ти остави своите петдесет процента от банката, те не струваха нищо — продължи Ана. — А сега сигурно са цяло състояние.

— Може би, но не мога да си позволя да се отърва от тях, докато Ивлин все още притежава другите петдесет процента. Направя ли го, целият контрол ще премине у нея.

— Може би ще помисли дали да не продаде акциите си? В края на краищата парите в брой сякаш винаги са й проблем.

— Възможно е, но не разполагам с толкова свободни пари — отвърна Алекс.

— Ако си спомням правилно — рече Ана, — в деня, в който се роди синът ни, Ивлин ти беше предложила акциите си срещу един милион долара и аз ти казах, че един ден може да съжаляваш, че не си ги купил.

— Виновен съм — призна Алекс. — Тогава дори обмислях да продам «Елена», за да купя акциите, но щеше да е голям риск, защото ако банката се сринеше, щяхме да останем с празни ръце.

— Погледнато сега — рече Ана. — Мога ли да попитам каква е цената на тези акции сега?

— Около триста милиона долара.

Ана зяпна.

— И на банката ще й се наложи да й плати пълната сума ли?

— Може би, защото не можем да си позволим някоя друга банка да грабне половината ни акции. Случи ли се това, ще трябва да се озъртаме до края на живота си, особено ако Дъг Акройд се замеси като съветник по сделката.

— Може би е трябвало да се съгласиш да се кандидатираш за Сената. Много по-малко грижи и гарантирана заплата — рече Ана.

— И в същото време ще трябва да слушам становищата на четвърт милион гласоподаватели, а не на дузина членове на борда.

— Може и да са повече, ако сбъднеш мечтата на живота си да станеш президент.

— На Америка ли?

— Не, на Русия.

Алекс не отговори веднага.

— А — каза Ана. — Значи все още си мислиш за тази възможност.

— И си давам сметка, че сънувам и ще се събудя — отвърна Алекс.

Франсоа отново се появи до масата им.

— Да ви изкуся ли с предложение за десерт, мадам? — попита той.

— Категорично не — отвърна Ана. — И двамата ядохме достатъчно. Годишнините не бива да са извинение за качване на килограми. А той — каза тя и посочи съпруга си — днес отново е пропуснал фитнеса. Така че определено не заслужава десерт.

Франсоа напълни чашите им и отнесе празната бутилка.

— За още една паметна година заедно, госпожо Карпенко — каза Алекс и вдигна чашата си.

— Не искам да ходиш в Русия.

— Не искам да ходиш в Русия — каза Елена, докато слагаше пред тях две пици.

— И Ана не иска — отвърна Алекс.

Един сервитьор се появи почти тичешком.

— Извинете, че ви безпокоя, господин Карпенко, но секретарката ви се обади току-що да каже, че имало проблем с визите, и помоли да отидете в офиса колкото се може по-скоро.

— По-добре да ида да видя какъв е проблемът — каза Алекс. — Ще се върна колкото се може по-бързо.

Остави майка си и тревожно гледащия Пушкин да довършат пиците си и бързо се върна в офиса.

— Всичко по план ли върви? — попита г-ца Робинс.

— Да, Миша и майка ми ядяха пици, когато ги оставих. Тя може да не разбира много от банки и бизнес, но когато си в кетъринга от години, няма почти нищо, което да не знаеш за хората. Има ли нещо важно, преди да се върна?

— Асистентката на Тед Кенеди се обади да потвърди, че и петте визи ще са на бюрото ви в четири следобед, и ми напомни, че сенаторът ще се кандидатира за още един мандат догодина.

— Това ще ми струва още сто хиляди.

— Освен това ви приготвих хиляда долара в брой и еквивалента им в рубли, тъй като чековете и кредитните карти май не вървят много в Съветския съюз. Групата има резервации в хотел «Европа» за пет нощи.

— Може да се окаже, че и една ще е достатъчна.

— Капитан Фулъртън ви очаква в Лондон към единайсет вечерта. Резервирал е място на летището за единайсет и половина. Ще заредите в Лондон и ще продължите за Ленинград. Е, вече можете да се връщате и да разберете какво мисли майка ви за господин Пушкин.

Алекс не бързаше да се върне в «Елена 3» и когато влезе, завари майка си да слуша внимателно всяка дума на Миша. Тревожната физиономия се появи отново на лицето на руснака, когато Алекс отиде при тях.

— Проблем с визите ли? — попита той.

— Не, всичко е уредено. Надявам се пицата да ти е харесала.

— Никога досега не бях ял пица — призна Пушкин — и вече казах на майка ти, че знам идеалното място за откриването на първата «Елена» в Ленинград. Ако ме извините за момент, ще ида «да се освежа», както казвате тук.

— Каква е присъдата ти, мамо? — попита Алекс веднага щом Пушкин изчезна надолу по стълбите.

— Той е чисто злато — каза Елена. — Чисто. Не разбирам нищо от газ освен как да я пускам и спирам, и знам, че се запознах току-що с Миша, но спокойно бих го оставила до отворена каса.

— Семейство? — попита Алекс, който не искаше да губи нито миг, докато Миша се върне.

— Има жена, Олга, и две деца, Юрий и Татяна, които се надяват да влязат в университет, но той мисли, че шансовете на дъщеря му са по-големи, отколкото на сина, чийто единствен интерес като че ли са мотоциклетите. Честно казано, Алекс, не мисля, че Миша би ти извъртял какъвто и да било номер.

Пушкин се появи на стълбите.

— Благодаря, мамо. Е, значи тръгвам за Ленинград.

— Да не забравиш да идеш на гроба на баща ти и се опитай да се видиш с вуйчо ти. С нетърпение очаквам да чуя новини от него.

40.

Алекс

Бостън и Ленинград

Алекс беше избрал екип от четирима директори на отдели, водени от Джейк Колман, които да го придружат в Русия. Всички бяха експерти в своята област — банково дело, енергетика, корпоративно право и счетоводство. Дик Барет, шефът на отдела по енергетика на банката, вече беше прекарал няколко часа с Пушкин и призна, че е останал силно впечатлен.

— Този човек разбира от индустрията повече от така наречените експерти консултанти и в същото време изкарва само по няколко хиляди долара на година. Така че за него това е в буквалния смисъл възможността на живота. Напомни ми, че Русия държи двайсет и четири процента от световните запаси на природен газ и дванайсет процента от петрола. Ще трябва да седя до него в самолета до Ленинград.

Анди Харботъл, новият главен юрист на компанията, известен като Господин Лошата страна, трябваше да напише окончателния вариант на договора. Но не преди баща му да одобри документа.

Джейк потвърди, че Пушкин не разбира много от финанси, и предупреди Алекс, че ще научат дали числата са верни едва когато отидат в централата на ЛГП и проверят счетоводните книги.

— Как може да се очаква от него да схване нещо толкова сложно? — отвърна Алекс. — Никой никога не е получавал оферти, в които можеш да направиш печалба от хиляда процента буквално за една нощ. Ставащото в Русия днес е като златната треска в Калифорния през петдесетте години на миналия век и трябва да се възползваме от възможностите преди да го е направила конкуренцията.

— Съгласен — каза Харботъл. — И макар че по природа съм предпазлив…

— Също като баща си — подхвърли Алекс.

— Никога не съм виждал някой да грабва удала му се възможност по начина, по който го правиш ти, и това може дори да се окаже големият удар, за който така често говориш и който ще ни позволи да се наредим сред големите играчи.

— Или да ни доведе до фалит.

— Малко вероятно — отвърна Харботъл. — Не забравяй, че имаме едно голямо предимство пред конкурентите. Нашият председател е руснак и е роден в Ленинград.

«И избяга, след като едва не уби офицер от КГБ» — помисли си Алекс, но не го каза на глас.

Шестимата пътници се качиха на борда на «Гълфстрийм» и полетяха към Ленинград за «газовата треска», както я нарече Джейк. Никой от тях нямаше представа какво да очаква. Кацнаха на «Хийтроу» да заредят гориво и слязоха, за да се разтъпчат и да хапнат в терминала. На Алекс му се искаше да отиде в града и да види Тейт, Националния театър и дори Камарата на представителите, но това нямаше да стане този път…

Събуди се със стряскане, когато капитанът обяви, че започват да се спускат към летище «Пулково», и помоли пътниците да си сложат предпазните колани. Помисли си за града, който беше напуснал преди толкова много години, за баща си, за вуйчо си и дори за Владимир, който най-вероятно вече беше в Москва, а не в Ленинград. Опита се да избута майор Поляков в дъното на съзнанието си и да се съсредоточи върху сделката, която би поставила банката в друга лига. Или щяха да го арестуват още преди да е минал през митницата?

Погледна през прозореца, но видя единствено светлините на терминала и осеяно със звезди небе, каквото не беше виждал от малък.

Емоциите го разкъсваха. Не беше сигурен дали се радва, че отново е тук, но щом слезе от самолета си спомни за темпото, с което се движеха нещата в Русия. Тук те бяха бавни, по-бавни и ако си достатъчно глупав да се оплакваш — още по-бавни. Чакаха близо два часа, докато проверят паспортите им, и Алекс осъзна колко много неща приема за даденост в Щатите. Въобразяваше ли си, или инспекторът се вгледа още по-дълго в паспорта му, когато видя името Карпенко? После трябваше да чакат още час, преди да освободят багажа им и най-сетне да могат да излязат.

Пушкин ги изведе от терминала, вдигна ръка и тутакси пет коли завиха рязко и спряха пред тях. Алекс и хората му гледаха невярващо, докато Пушкин избираше три от тях. «Всичко на четири колела в Ленинград е такси», обясни той.

— До «Астория» — каза на избраните шофьори. — И гледайте да не им вземете повече от рубла — добави, докато новите му сътрудници се качваха в чакащите коли.

— Но това е по-малко и от един долар — каза Алекс, когато Миша седна до него на задната седалка.

— Повече от достатъчно — отвърна той, докато колата потегляше към центъра на града.

Последва още едно дълго пътуване. Когато най-сетне се регистрираха в хотела, всички бяха изтощени.

— Наспете се добре — каза Джейк, — защото утре ви искам в най-добрата ви форма.

* * *

Сутринта се срещнаха на закуска и макар един-двама като че ли все още страдаха от часовата разлика, след двойни кафета и солидно количество кофеин в кръвта всички бяха готови за първите си задачи.

Джейк и Алекс потеглиха към «Комерсиална банка», за да се опитат да разберат дали ще могат да прехвърлят двайсет и пет милиона долара в Ленинград на момента. След снощния им опит на летището Алекс нямаше как да не бъде малко песимист. Дик Барет замина с Миша при завода на ЛГП в покрайнините на града, а Анди Харботъл отиде да се срещне с юристите на компанията, за да обсъдят договора за най-голямата и сложна сделка, с която се беше нагърбвал. Баща му смяташе, че около нея има твърде много неизяснени неща, за да бъде достоверна.

Анди вече беше подготвил първата чернова на договор, но все пак предупреди Алекс.

— Дори руснаците да подпишат, какво гарантира, че ще получим каквито и да било доходи? Това може и да е нова златна треска, но с нея вървят и каубои, а тези не са от нашите каубои.

Единствената статистика, която беше успял да потвърди, беше, че когато американец съди руснак в съветски съд, има четири процента шанс да спечели делото.

Екипът се събра отново в хотелската стая на Джейк в шест вечерта. Джейк и Алекс докладваха, че макар руските банки да са ошашавени от неотдавнашния обратен завой в политиката на правителството, ясно им било дадено да разберат, че чуждестранните инвеститори са добре дошли и трябва да бъдат окуражавани да се връщат отново и отново.

Барет потвърди, че всичко казано от Пушкин за предприятието е вярно, макар да имаше чувството, че има какво да се иска от мерките за безопасност. Алекс нито за момент не престана да си води бележки.

— А какъв им е балансът? — попита Джейк.

— Като че ли изобщо не разбират основните правила на модерната счетоводна практика — каза Мич Блейк. — Което не е изненадващо, тъй като икономиката им десетилетия наред е била ръководена от партийни парашутисти. Но въпреки това крайният резултат си остава най-добрият, който съм виждал.

— Добре, нека вляза за момент в ролята на адвокат на дявола — каза Алекс. — Каква е лошата страна?

— Могат да ни откраднат двайсетте и пет милиона — каза Анди Харботъл. — Но мисля, че е още рано да си събираме багажа.

По време на вечерята Алекс със задоволство забеляза, че хората му най-сетне се отпускат.

— Още ли смяташ да се срещаш с вуйчо си утре по обед? — попита Джейк.

— Разбира се. Надявам се, че ще успее да ми даде малко вътрешна информация как да се оправяме със сегашния режим.

— Знаеш ли от какво се нуждае тази страна? — каза Джейк, докато се мъчеше да нареже твърдата си пържола.

— От пицария на майка ми на Невски проспект. «Елена 37».

— Първо това, а после ти да се кандидатираш за президент. Честен руснак, разбиращ от свободна инициатива — точно от това се нуждае страната сега.

— Това беше момчешката ми мечта — отвърна Алекс. — Ако баща ми не беше убит, може би…

— Може би какво? — попита Джейк, но Алекс не отговори, тъй като се взираше право напред. Току-що беше забелязал тримата мъже, седнали в другия край на ресторанта. Страхът, който беше избутал в задните части на съзнанието си, изведнъж се върна. Нямаше съмнение кой е старецът, нито какви са мутрите от двете му страни.

Гадният белег се спускаше по лявата страна на лицето му и моментално напомняше за последната му среща с Алекс. Смразяващите думи на Поляков «Ще бъдеш обесен заради това» отекнаха в ушите му. Ана беше права: изобщо не трябваше да идва тук. Джейк и хората му бяха повече от способни да сключат сделката и без него. Той обаче беше позволил на тръпката да надделее над здравия разум.

Мъжът продължаваше да се взира право в Алекс. Нямаше никакво съмнение какви са намеренията му. Докато останалите от екипа обсъждаха тактиката за следващия ден, Алекс седеше на ръба на стола си, напрегнат и готов да скочи, докато чакаше майорът да направи първия си ход в партията шах, която надали щеше да завърши с пат.

Алекс докосна лакътя на Джейк и прошепна:

— Слушай ме внимателно. Човекът, когото едва не убих, когато избягах от Ленинград, седи точно срещу нас и не вярвам, че това е случайност.

Джейк хвърли поглед към тримата мъже.

— Но, Алекс, това е било преди повече от двайсет години.

— Виж белега му, Джейк. Ти би ли забравил?

— А кои са двамата с него?

— От КГБ, така че са над закона. Не се интересуват как ще умра, а само кога.

— Трябва да те закараме в американското консулство колкото се може по-скоро.

— Няма да стигна до портала — каза Алекс. — Най-важното за всички вас е да продължите, сякаш нищо не се е случило. Ако някой пита, кажете, че са ме задържали на среща или че съм на гости на вуйчо ми. Просто протакайте, аз ще ти кажа, когато съм в безопасност.

— Не е ли по-добре поне да се обадим в консулството и да поискаме съвет?

— Погледни пак тримата и се запитай дали са от хората, които би поканил на обяд. Сега не е време за дипломатични ноти.

— И какво смяташ да правиш?

— Ще стана отново местен. Не забравяй, че съм се родил и израснал в този град. Ти се съсредоточи върху приключването на сделката. Аз ще се погрижа за себе си.

Докато говореше, група от шестима гости прекоси ресторанта към масата си. В момента, когато се озоваха между него и Поляков подобно на закриващ слънцето облак, Алекс се изниза. Джейк се обърна с думите «Забеляза ли, че…» — но него вече го нямаше.

Вместо да чака асансьора, Алекс се насочи право към стълбите. Тръгна нагоре, като непрекъснато се озърташе през рамо. Когато стигна шестия етаж, бързо влезе в стаята си и се заключи, без да си прави труда да слага табелката НЕ БЕЗПОКОЙТЕ. Набра шестте цифри на малкия сейф в гардероба и грабна от него паспорта и парите си. Пипна джоба на сакото си, за да се увери, че портфейлът с осигурените от г-ца Робинс рубли е все още на мястото си.

Когато чу гласове в коридора, бързо отиде при прозореца и го отвори. Докато излизаше на пожарната стълба, някой започна да блъска по вратата. Спусна се, като непрекъснато поглеждаше нагоре и надолу, тъй като не беше сигурен откъде точно може да дойде опасността. Когато стигна последното стъпало, погледна нагоре и видя, че една от мутрите го гледа от прозореца на стаята му.

— Ето го! — извика мъжът, когато Алекс скочи на паважа.

Други трима мъже стояха пред входа на хотела и се оглеждаха във всички посоки, така че Алекс бързо тръгна в обратната посока. Погледна през рамо и видя как единият от мъжете посочи към него и се втурна надолу по стъпалата.

Алекс сви в една странична улица и се затича, като си даваше сметка, че преследвачът му не може да е далеч. Излезе на някаква широка улица и едва не го удари един трамвай. Той продължи да тича след него, като се молеше да спре. Трамваят наистина спря с писък на стотина метра пред него, хвърляйки искри. На Алекс му се прииска да не беше пропускал тренировките във фитнеса.

Погледна назад и видя как преследвачите му изскачат иззад ъгъла. Вмъкна се през вратите на трамвая миг преди те да се затворят, хвърли няколко копейки на ватмана, след като се сети колко беше платил за таксито от летището, и се тръшна на едно празно място отзад. Погледна през прозореца и видя, че преследвачът му е спрял с ръце на коленете и се мъчи да си поеме дъх. Алекс много добре знаеше, че само след минути КГБ ще пусне мрежите си и агентите ще се пръснат из целия град да търсят американец с костюм на «Брукс Брадърс», бяла риза, синя вратовръзка и мокасини. Дотук с преструването на местен.

Усещаше потайните погледи, които му хвърляха другите пътници (в Русия всеки е шпионин). Покрай него минаваха познати места от младежките му години. И тогава си спомни, че след още две спирки ще стигне до централната гара, където линията свършваше.

Когато трамваят спря пред гара «Московская», Алекс слезе и тръгна предпазливо към входа, като се оглеждаше за хора в униформа и дори за такива, които просто стоят неподвижно. Щом стигна голямата арка, се скри в сенките с надеждата, че ще има няколко секунди спокойствие, за да измисли някакъв план.

— Търсите ли някого?

Алекс се обърна и видя слабо момче, което му се усмихваше.

— Колко? — попита Алекс.

— Десет долара.

— Къде?

— Имам място точно зад ъгъла. Ако се интересувате, последвайте ме.

Алекс кимна, но внимаваше да остава няколко крачки зад младежа, докато вървяха през полутъмната алея. Изведнъж момчето се вмъкна в занемарен жилищен блок отпреди войната, много подобен на онзи, в който беше израснал самият той. Алекс го последва по мръсните стъпала до третия етаж, където момчето отвори една врата и му даде знак да влезе.

То протегна ръка и Алекс му даде десет долара.

— Нещо специално ли желаете? — попита момчето, сякаш беше сервитьор, предлагащ менюто.

— Не. Просто се съблечи.

Момчето го погледна изненадано, но изпълни молбата на господина и се съблече по бельо. Алекс свали сакото, панталона и вратовръзката и навлече джинсите, но откри, че не може да закопчае горното копче.

— Имаш ли някакво яке?

Момчето се озадачи, но го отведе в спалнята си, отвори гардероба и се дръпна настрани. Алекс избра широк анцуг, вонящ на марихуана, и отказа предложената му бейзболна шапка на нюйоркските «Янки». Нямаше огледало да провери как изглежда, но със сигурност беше по-добре от костюма на «Брукс Брадърс».

— А сега слушай внимателно — каза Алекс и извади от портфейла си стодоларова банкнота. Момчето не можеше да откъсне поглед от парите. — Повече никаква работа за тази вечер. След като си тръгна, заключваш вратата и чакаш тук, докато не се върна. Тогава ще ти дам още една такава. — Размаха банкнотата пред лицето му. — Разбра ли?

— Да.

— Гледай да си тук, когато се върна.

— Дадено, тук ще съм.

Алекс му даде парите и без нито дума повече го остави по долни гащи и с вид на човек, спечелил от лотарията. Изчака, докато чу как ключът се завърта в ключалката, след което се спусна предпазливо по стълбите, излезе на улицата и се смеси с тълпата, вървяща към оживената гара. Но когато беше само на метри от входа, забеляза един милиционер, който оглеждаше бдително влизащите. Трудно можеше да се каже кого търси. Алекс се обърна и бавно закрачи към улицата — милиционерът очевидно не се интересуваше от хората, които излизат от гарата.

Видя едно движещо се към него такси и вдигна ръка, напълно забравил за случилото се на летището при пристигането му в Ленинград. Таксито, три други коли и една линейка незабавно отбиха, за да го качат. Алекс реши, че линейката е най-безопасна. Отвори вратата и седна на предната седалка при шофьора.

— Накъде? — попита младият мъж.

— Летището.

— Няма да ти излезе евтино.

Алекс извади още една стодоларова банкнота.

— Така бива — каза шофьорът, превключи на първа, направи обратен завой и набра скорост, без да обръща внимание на какофонията на протестиращите клаксони.

Алекс обмисли следващия си проблем. На летището със сигурност щеше да бъде рисковано като на гарата, но мислите му бяха прекъснати, когато видя милиционерска кола, спряна при една бариера на пътя. Двама милиционери проверяваха документите на шофьорите.

— Спри! — извика Алекс.

— Какъв е проблемът? — попита младият мъж, отби и спря.

— По-добре да не знаеш. Трябва да изчезна.

Шофьорът не коментира, но когато Алекс скочи, задната врата беше отворена и някаква ръка му даваше знак да се приближи. Той се качи и се озова при втори мъж в зелена униформа на парамедик, с протегната лява ръка. Алекс позна погледа и извади още една стодоларова банкнота.

— Кой те преследва?

— КГБ — каза Алекс, като ясно си даваше сметка, че има шанс петдесет на петдесет човекът или да ги ненавижда, или да работи за тях.

— Лягай — каза парамедикът и посочи носилката. Алекс се подчини и бързо беше завит с одеяло. Мъжът се обърна към шофьора. — Пускай сирената, Леонид, и настъпи газта.

Шофьорът изпълни заповедта на колегата си и изпита облекчение, когато единият милиционер не само вдигна бариерата, но и им махна да продължават. Ако бяха спрели линейката, щяха да открият пациент на носилка с глава, увита в бинтове, между които гледаше само едно око.

— Когато стигнем летището, къде се надяваш да отидеш? — попита парамедикът.

Алекс изобщо не се беше замислял за това, но мъжът сам отговори на собствения си въпрос.

— Най-добре опитай Хелзинки. По-вероятно е да проверяват полетите за западните страни. Руският ти е добър, но като гледам, е минало доста време, откакто за последно си бил в Ленинград.

— Значи Хелзинки — каза Алекс, докато линейката се носеше към летището. — Но как ще си взема билет?

— Остави това на мен — каза парамедикът. Отворената длан се появи отново, както и още сто долара. — Нямаш ли рубли? — попита мъжът. — По-добре ще е да не привличам внимание.

Алекс се усмихна и извади от портфейла си всички рубли, осигурени от г-ца Робинс, които предизвикаха още по-широка усмивка. Не си казаха нищо повече, докато не стигнаха летището. Линейката спря до бордюра, но шофьорът не изключи двигателя.

— Ще се върна колкото се може по-бързо — каза парамедикът, отвори задната врата и изскочи навън.

След петнайсет минути, които се сториха на Алекс цяла вечност, вратата се отвори отново.

— Намерих ти билет до Хелзинки — каза парамедикът и го размаха триумфално. — Дори знам от кой изход заминава самолетът. — Обърна се към Леонид. — Тръгвай към аварийния вход и не гаси светлините.

Линейката отново полетя, но Алекс нямаше как да знае накъде отиват. Само след две минути спряха и задната врата беше отворена от мъж с изгладена сива униформа. Той надникна вътре, кимна и затвори. Друг пазач вдигна бариерата и махна на линейката да продължи.

— Към самолета на «Аерофлот» при изход четирийсет и две — каза парамедикът на колегата си.

Думата «Аерофлот» не се хареса на Алекс и той се зачуди дали не го водят в капан, но не помръдна, докато задната врата не се отвори отново. Седна в носилката, уплашен, разтревожен, готов да скочи, но парамедикът само му се ухили и му тикна две патерици.

— Ще се наложи да купувам други — каза той и пусна патериците едва след като получи още една стодоларова банкнота, сякаш знаеше колко са му останали на Алекс.

Парамедикът придружи пациента си по стълбата в самолета. Даде билета и пачка пари на стюарда, който преброи сгънатите рубли, преди да погледне билета. После посочи една седалка на първия ред.

Парамедикът помогна на Алекс да седне, наведе се и му даде още един съвет, след което излезе от самолета, преди Алекс да е успял да му благодари.

Алекс загледа през прозореца как линейката бавно поема обратно към изхода, този път без светлини и сирени. Впери поглед към отворената врата на самолета, сякаш можеше да я затвори със силата на волята си. Изпита облекчение едва когато излетяха.

Когато кацнаха в Хелзинки, пулсът на Алекс почти се беше върнал към нормалното и той дори имаше план.

Беше взел присърце съвета на парамедика и когато дойде редът му на опашката и подаде паспорта си, на мястото на визата имаше стодоларова банкнота. Служителят с неразгадаема физиономия прибра Бенджамин Франклин и удари печат на празната страница.

След като мина през митницата, Алекс отиде в най-близката тоалетна, махна бинтовете и ги изхвърли в кошчето. Обръсна се, изми се, доколкото можа, и след като се избърса, с неохота навлече отново дрехите на младежа и тръгна да търси магазин, в който да реши и този проблем. Излезе от магазина половин час по-късно, с нов панталон, бяла риза и блейзър. От старото му облекло бяха останали единствено мокасините.

След час се качи на полет на «Америкън Еъруейс» до Ню Йорк и се наслаждаваше на водка с тоник, а продавачът от магазина за дрехи откри стари джинси, тениска и някакви патерици в пробната.

Когато самолетът излетя, стюардесата не попита пътника от първа класа какво желае за вечеря и кой филм иска да гледа, защото Алекс вече спеше дълбоко. Стюардесата внимателно свали облегалката на седалката му и го зави с одеяло.

Щом на следващата сутрин кацна на летище «Кенеди», Алекс се обади на г-ца Робинс и я помоли да прати шофьора му да го чака веднага щом пристигне на «Логан».

По време на краткия полет до Бостън реши, че веднага ще се прибере вкъщи и ще обясни на Ана и Константин защо никога повече няма да стъпи в Съветския съюз.

Слезе от самолета и с приятна изненада откри, че г-ца Робинс го чака при портала за пристигащи с озадачена физиономия.

— Чудесно е да се върнеш у дома — каза той, докато се настаняваше на задната седалка на лимузината. — Няма да повярваш какво ми се случи, Памела, и какъв късмет извадих, че успях да се измъкна.

— Чух част от историята, господин председател, но с нетърпение очаквам да чуя и вашата версия.

— Значи са ти казали за майор Поляков и мутрите му от КГБ, които ме чакаха в ресторанта на хотела?

— Да не би да става дума за същия полковник Поляков, който умрял преди година? — невинно попита г-ца Робинс.

— Умрял ли? — втрещи се Алекс. — Тогава кой беше онзи в ресторанта с двамата от КГБ?

— Сляп мъж с брат си и един приятел. Били на някаква конференция в Ленинград. Джейк тъкмо искал да ви каже, че е видял белия му бастун, но междувременно вие вече сте били офейкали.

— Но белегът…? Не може да се сбърка с нищо друго.

— Родилно петно.

— Но те влязоха с взлом в стаята ми… Чух го да вика: «Ето го!».

— Бил е нощният портиер. И не е влязъл с взлом в стаята ви, защото е имал ключ. Джейк е стоял зад него и е успял да ви идентифицира.

— Но някой ме гонеше и едва успях да скоча навреме в трамвая.

— Дик Барет каза, че нямал представа, че можете да тичате толкова бързо…

— А линейката, бариерата на пътя, да не говорим…

— С нетърпение очаквам да чуя всичко за линейката, за бариерата на пътя и защо не сте се качили на собствения си самолет, където сте щели да намерите съобщение, обясняващо всичко — каза г-ца Робинс, докато лимузината завиваше и минаваше през портал с надпис «Служебен вход». — Но това ще трябва да почака, докато се върнете.

— Къде отиваме?

— Не ние, господин председател, само вие. Джейк се обади рано сутринта да каже, че е приключил сделката с господин Пушкин, но имало проблем, защото сте казали на директора на «Комерсиална банка» в Ленинград, че договорът няма да е валиден без вашия подпис.

Лимузината спря до стълбата на частния самолет на банката, който очакваше единствения си пътник.

— Приятен полет, господин председател — каза г-ца Робинс.

Пета част

41.

Саша

Лондон, 1994

— Ред! Ред! — призова говорителят. — Въпроси към министъра на външните работи. Мистър Саша Карпенко.

Саша бавно се изправи от мястото си на първия ред на опозицията.

— Може ли външният министър да потвърди, че Великобритания най-сетне ще подпише Петия протокол от Женевската конвенция, тъй като ние сме единствената европейска страна, която не го е направила досега?

Мистър Дъглас Хърд стана да отговори на въпроса, но в същото време се появи квестор и даде някаква бележка на дежурния организатор на лейбъристите. Той я прочете, след което я пусна по редицата до министъра в сянка. Саша разгъна листчето, прочете съобщението, веднага стана и тръгна неспокойно покрай първия ред, като понякога настъпваше колегите си — също като човек, на когото му се налага да излезе от пълен киносалон по средата на филма. Спря да обясни на говорителя причината за действията си. Говорителят се усмихна.

— Като говорим за ред — обади се външният министър и скочи на крака, — не би ли трябвало уважаемият депутат да бъде поне така любезен да остане и да изслуша отговора на собствения си въпрос?

— Да, да! — извикаха неколцина членове от страната на мнозинството.

— Не и в този случай — отвърна говорителят без други обяснения.

Депутатите от двете страни се разшумяха, зачудени какво е накарало Саша така внезапно да напусне залата.

— Въпрос номер две — каза говорителят и се усмихна на себе си.

Когато Саша стигна до изхода, портиерът попита:

— Такси, сър?

— Не, благодаря — отвърна Саша, който вече беше решил да тича чак до «Сейнт Томас», вместо да чака такси, което трябваше да направи кръг по площада и да се надпреварва с десетина светофара, докато стигне до болницата. Беше останал без дъх, когато стигна средата на Уестминстърския мост, след като се беше провирал между въоръжени с фотоапарати туристи. С всяка следваща крачка болезнено си даваше сметка колко си е позволил да се отпусне през годините.

След раждането на дъщеря им Чарли беше направила два аборта и д-р Радли им беше казал, че това може да е последният им шанс за още едно дете.

Когато стигна южния край на моста, Саша изтича надолу по стълбите и продължи покрай Темза, докато не стигна до болницата. Не попита жената на рецепцията в коя стая е жена му, защото и двамата бяха посетили д-р Радли предишната седмица. Мина покрай пълния асансьор и продължи нагоре по стълбите към родилното отделение. Този път спря на рецепцията, за да каже името си на дежурната сестра. Тя затърси в компютъра, докато той се мъчеше да си поеме дъх.

— Мисис Карпенко вече е в залата за раждане. Седнете, няма да отнеме много време.

Саша изобщо не потърси място за сядане, а закрачи нервно по коридора, като се молеше наум за неродения си син. Елена не беше одобрила, че бяха поискали да научат пола на детето преди да се роди. Запита се защо ситуации като тази винаги го караха да се моли, докато не го правеше при други обстоятелства. Е, може би с изключение на Коледа. Определено пропускаше да благодари на Всевишния, когато всичко беше наред. А в момента нещата едва ли можеха да вървят по-добре. Наташа, която той обожаваше, го беше дресирала да изпълнява всяка нейна заповед през последните петнайсет години. Чарли я беше чула как казва на своя приятелка: «Иначе какъв е смисълът от бащите?».

Макар че се наложи да затегнат коланите (още един от изразите на майка му) след затварянето на «Елена 3», минаха цели четири години, преди компанията отново да излезе на печалба и данъчните да си приберат всичко дължимо. Другите два ресторанта носеха сносни доходи, макар че Саша беше приел, че печалбата им би била много по-голяма, ако не беше избрал да прави политическа кариера. Перспективата за второ дете го накара да се запита за бъдещето. Дали щеше да стане министър? Или избирателите му щяха да го изоставят? В края на краищата Мерифийлд си оставаше спорно място и само глупак можеше да смята, че гласовете му са гарантирани. Може би никога нямаше да станат богати, но можеха да си позволят комфортен живот и почти нямаха от какво да се оплакват. Саша отдавна беше приел, че ако реши да прави политическа кариера, човек не може да очаква винаги да пътува в първа класа.

Беше много доволен, когато го назначиха за помощник на външния министър в кабинета в сянка, след като Тони Блеър застана начело на опозицията. Блеър беше човек, който сякаш имаше необичаен недостатък за лидер на лейбъристите — искаше наистина да бъде на власт.

Робин Кук, външният министър в сянка, призоваваше за етична външна политика и каза на Саша, че очаква от него да не престава да напомня на руските си колеги, че новооткритото богатство на страната им трябва да се разпределя между обикновените хора, а не да се дава на група незаслужаващи олигарси, мнозина от които не само че се бяха установили в Мерифийлд, но и не плащаха никакви данъци.

На четири очи Саша каза на Кук, че не само споделя становището му, но дори обмисля да се върне в родината си и да се състезава в следващите избори за президент, ако нещата не се подобрят. Макар че се радваше да види края на комунизма, не му харесваше особено онова, което беше дошло на негово място.

Получаването на надеждна информация от Русия поначало беше трудна задача, но Саша бе станал близък приятел с Борис Немцов, който сега беше депутат в Думата, и бе създал тесен кръг приятели след по-младите служители в посолството. Срещаха се на официални събирания, конференции и партита в други посолства и Саша бързо откри, че един млад втори секретар, Иля Резинев, е дори готов да му предаде информация от вуйчо му.

Когато Горбачов беше сменен от Елцин, Иля каза на Саша, че старият му приятел от училище Владимир е от кръга приближени на новия президент и се очаква да бъде повишен. След неотдавнашното разпускане на КГБ Владимир заложил на стария си университетски преподавател Анатолий Собчак, който бе станал първия демократично избран кмет на Санкт Петербург. Владимир бил сред първите назначени от него и станал председател на комисията за външни и икономически отношения на града. Иля каза на Саша, че нито една газова или петролна сделка в провинцията не можела да се сключи без одобрението на Владимир, макар че самият той рядко слагал подписа си в окончателния документ и никой не бил изненадан, когато сменил три къщи за три години, като всяка следваща била по-великолепна от предишната, въпреки че официално се водел само на държавна заплата.

Иля предупреди Саша, че ако Собчак бъде избран отново, няма да има награди за позналия кой ще бъде негов наследник като следващ кмет на Санкт Петербург.

— А след това кой знае докъде може да стигне Владимир?

Саша спря да крачи и погледна към родилната зала, но вратите й си оставаха неумолимо затворени. Мислите му отново се насочиха към Русия и предстоящата му среща с Борис Немцов, който като издигащ се политик възнамеряваше да посети Лондон през есента и да запознае Саша с положението в страната и дали изобщо има смисъл да обмисля да се кандидатира за президент. Елцин беше успял да разочарова и най-яростните си поддръжници, които смятаха, че му липсва желание за така необходимите реформи. Мнозина световни лидери също се оплакваха на четири очи, че не можеш да проведеш среща с руския президент след четири следобед. По това време той вече не можеше да говори разбираемо на какъвто и да било език. По време на едно кратко посещение в Дъблин Елцин не успя дори да слезе от самолета и остави ирландския министър-председател да го чака напразно на пистата.

Саша погледна за пореден път часовника си и се запита какво ли се случва зад затворените врати — и тогава те внезапно се отвориха и д-р Радли излезе в коридора. Саша тръгна с надежда към него, но когато докторът свали маската си, нямаше нужда да му казват, че никога няма да има син.

* * *

Саша се питаше дали някога ще се примири със смъртта на Константин. Беше държал момчето в ръцете си няколко секунди, преди да му го вземат.

Колегите му в Парламента едва ли можеха да проявят по-голямо съчувствие и разбиране. Но дори те започнаха да се питат дали не е изгубил интерес към политиката, след като пропусна три събирания на групата и на два пъти не се появи в залата по време на заседания.

Лидерът на опозицията се срещна с външния министър в сянка и двамата се съгласиха да изчакат до края на дългата лятна ваканция на Парламента.

Елена им подхвърли, че и двамата се нуждаят от почивка, колкото се може по-далече от Уестминстър.

— Защо не идете в Рим, Флоренция или Милано — предложи Джино. — Ще посетите най-добрите опери, галерии и ресторанти на света. Павароти и Бернини в компанията на безкрайна паста и сицилианско червено вино. Какво повече му трябва на човек?

«Ню Йорк, Ню Йорк» — предложи друг италианец по радиото в колата. Чарли и Саша решиха да послушат съвета на Синатра.

— Но какво ще правим с Наташа?

— Тя с нетърпение очаква да се отърве от вас — увери ги Елена. — А и се надяваше да отиде със съученици до Единбург на концерт на Кики Ди.

— Значи е решено.

Саша се зае да планира ваканция, каквато Чарли никога да не забрави. Щяха да плават пет дни с «Кралица Елизабет Втора», а след пристигането си в Ню Йорк да отседнат в «Плаза». Щяха да видят «Метрополитън», Музея на модерното изкуство и «Фрик»; дори успя да уреди билети за концерт на Лайза Минели в Карнеги Хол.

— И после ще се върнем с «Конкорд».

— Ще фалираме — каза Чарли.

— Не се безпокой, консерваторите все още не са върнали вкарването в затвора за дългове.

— Сигурно ще го включат в следващата си партийна програма — предположи Чарли.

Петдневното плаване с «КЕ2» беше идилично и намериха неколцина нови приятели, някои от които дори смятаха, че лейбъристите могат да спечелят предстоящите избори. Всеки ден започваше с тренировки във фитнеса, но въпреки това и двамата успяваха да качват по половин килограм на ден. Последния ден станаха преди изгрев-слънце и излязоха на палубата, за да бъдат посрещнати от Статуята на свободата, а силуетите на небостъргачите на Манхатън с всяка минута се извисяваха все повече към небето.

След като се регистрираха в хотела (Чарли го беше уговорила да се откаже от президентския апартамент и да се задоволят с двойна стая няколко етажа по-долу), не пропуснаха нито минута.

«Метрополитън» омагьоса Чарли с безбройните си експонати от различни култури. От Византия до Караваджо, холандските майстори, Рембранд и Вермеер, а френските импресионисти буквално настояваха да бъдат посетени отново. Музеят на модерното изкуство също я заплени и изненада Саша, който невинаги можеше да направи разлика между Пикасо и Брак през кубичните им периоди. «Фрик» обаче се превърна в техен втори дом с Белини, Холбайн и Мери Касат, които ги привличаха отново и отново в галерията. А Лайза Минели ги накара да станат на крака и да викат: «Бис!», след като изпя «Може би този път».

— Какво ще правим последния ден? — попита Саша, когато отидоха на късна закуска в градината.

— Да идем да позяпаме витрините.

— Защо просто не отидем в «Тифани» и не изкупим всичко?

— Защото вече надхвърлихме бюджета.

— Сигурен съм, че все още разполагаме с достатъчно пари, за да вземем нещо за двете баби и за Наташа.

— Тогава ще зяпаме витрините на Пето авеню, но ще купим всичко от «Мейси».

— Компромис — каза Саша и сгъна вестника си. — От «Блумингдейл».

Чарли избра за майка си кожени ръкавици, а Саша взе за Елена «Суоч» — тя неведнъж беше намеквала за този часовник.

— А за Наташа?

— Тези «Ливайс» — каза Чарли. — Приятелките ще й завиждат.

— Но те са изтъркани и скъсани — каза Саша, когато ги видя на витрината.

— А твърдиш, че си бил народен човек.

Докато вървяха натоварени с торби обратно към «Плаза», Чарли спря да се възхити на една картина на витрината на галерия на Лексингтън авеню.

— Ето какво искам аз — каза тихо, вперила поглед в хипнотизиращите цветове и стила на художника.

— Значи си се омъжила за погрешния човек.

— О, за това не съм сигурна — каза Чарли. — Но все пак възнамерявам да разбера колко ще ти струва — добави и влезе.

Стените на галерията бяха покрити с абстрактни картини и Чарли се възхищаваше на една творба на Джаксън Полък, когато я доближи възрастен господин.

— Великолепно произведение, мадам.

— Да, но е толкова тъжно.

— Тъжно ли, мадам?

— Че е умрял толкова млад, без да разгърне напълно таланта си.

— Така е. Имахме привилегията да го представляваме приживе и тази картина мина през ръцете ми три пъти през последните трийсет години.

— Смърт, развод и данъци?

Възрастният мъж се усмихна.

— Случайно да се занимавате с изкуство?

— Работя като консерватор за колекцията Търнър.

— О, в такъв случай моля да предадете много поздрави на Николас Серота — каза той и й връчи визитката си.

Саша отиде при тях.

— Смея ли да попитам за цената на картината на витрината?

— Ротко ли? — каза г-н Розентал и се обърна към клиента си. — Алекс, нямах представа, че си в града. Но със сигурност знаеш, че жена ти вече я купи за колекцията.

— Жена ми вече я е купила?

— Преди две седмици.

— Няма как да го е направила с депутатска заплата.

Розентал нагласи очилата си, вгледа се по-внимателно в клиента и каза:

— Моите извинения. Трябваше да осъзная грешката си веднага щом заговорихте.

— Казахте «колекцията» — рече Чарли.

— Да, колекцията Лоуъл в Бостън.

— Това е нещо, което винаги съм искала да видя — каза Чарли. — Но доколкото разбрах, тя е заключена в банков трезор.

— Вече не — отвърна Розентал. — Всички картини бяха върнати на мястото им в къщата в Бостън преди известно време. С удоволствие ще ви уредя лично посещение, мадам. Кураторът на колекцията работеше при мен и съм сигурен, че ще й е приятно да се запознае с вас.

— За съжаление довечера летим обратно за Лондон — рече Чарли.

— Колко жалко. Е, може би следващия път — каза Розентал и леко им се поклони.

— Странно — каза Чарли, след като излязоха на Лексингтън. — Очевидно те взе за някой друг.

— При това за някой, който може да си позволи Ротко.

— Хайде, по-добре да побързаме, ако искаме да стигнем на летището в пет — каза Чарли и погледна за последен път картината на витрината. — Опитвам се да си представя какво ли е да имаш Ротко.

— Знам, знам — каза Саша. — Ако Бог е искал да летим, е щял да ни даде криле.

— Не се подигравай — каза Чарли. — Самолетът лети много по-бързо.

— Направен е да лети с такава скорост. Така че просто се настани, отпусни се и се наслаждавай на шампанското.

— Но целият самолет се тресе. Не го ли усещаш?

— Ще престане веднага щом преминем звуковата бариера и после ще бъде като при всеки друг полет, само дето ще се движим с над хиляда и петстотин километра в час.

— Изобщо не искам да мисля за това — каза Чарли и затвори очи.

— И недей да заспиваш.

— Защо?

— Защото това е първото ти и единствено пътуване с «Конкорд».

— Освен ако не станеш премиер.

— Това няма да се случи, но…

Чарли стисна ръката му.

— Скъпи, благодаря ти за най-фантастичната почивка, която съм имала. Макар че трябва да призная, че с нетърпение очаквам да се прибера у дома.

— Аз също — каза Саша. — Чете ли уводната статия на сутрешния «Ню Йорк Таймс»? Като че ли дори американците вярват, че ще спечелим следващите избори. — Саша се обърна към нея и видя, че е заспала. Прииска му се и той да можеше да го направи. Погледна пътеката и видя човек, когото позна моментално. С удоволствие би му се представил, но не искаше да го притеснява. Мъжът се обърна и погледна към него.

— Каква щастлива случайност, мистър Карпенко — каза Дейвид Фрост. — Тази сутрин казах на продуцента си, че трябва да ви поканим час по-скоро в сутрешното ни предаване. Особено интересно ми е да чуя възгледите ви за Русия и колко според вас ще изкара Елцин.

За първи път Саша наистина повярва, че може би е само въпрос на време да стане министър.

За първи път от години Саша се радваше на партийната конференция в Блекпул. Вече нямаше реч след реч от подиума с искания към правителството за промени, защото този път министрите в сянка говореха за реформите, които ще направят, щом торите съберат смелост да обявят нови избори.

Всеки път, когато излизаше от хотела и тръгваше към конферентния център, минувачи му махаха и му викаха: «Успех, Саша!». Журналисти, които преди нямаха време за питие в «Ани», сега го канеха на обеди или вечери, които невинаги можеха да влязат в графика му. Посланието в заключителната реч на партийния лидер едва ли можеше да е по-ясно. Гответе се за правителство на новите лейбъристи. Подобно на всички останали в претъпканата зала, Саша с нетърпение очакваше Джон Мейджър да обяви общи избори.

Саша се чувстваше виновен, че от доста време не е посещавал графинята. Майка му пиеше чай с нея веднъж седмично и през годините двете бяха станали близки приятелки. Елена редовно му напомняше, че именно яйцето на Фаберже на графинята беше променило коренно живота им. Бяха минали обаче месеци, откакто възрастната дама беше посещавала срещите на борда, въпреки че продължаваше да притежава петдесет процента от компанията.

Когато Саша почука на вратата на апартамента й на Лаундс Скуеър, му отвори същата вярна прислужница, която за първи път го бе отвела при господарката си.

Саша се смая колко е остаряла графинята от последния път, когато я беше виждал. Оредялата й бяла коса и дълбоките бръчки по лицето й бяха като предвестници на смъртта. Тя му се усмихна немощно.

— Седни при мен, Саша — каза тя и потупа ръба на леглото. — Трябва да обсъдя нещо с теб. Знам колко си зает, така че ще се опитам да не ти губя времето.

— Бъдете спокойна, за никъде не бързам — каза Саша, докато сядаше. — Съжалявам, че от много време не сме се виждали.

— Няма значение. Майка ти ме държи в течение за всичко, с което се занимаваш. Компанията отново носи добра печалба и се надявам да доживея да те видя как ставаш министър.

— Разбира се, че ще доживеете.

— Скъпи ми Саша, стигнах възраст, на която смъртта ми е съседка, и точно затова исках да те видя. Двамата с теб имаме толкова общи неща, не на последно място привързаността и обичта към родината. Огромни длъжници сме на британските си домакини, че са толкова цивилизовани и толерантни, но кръвта във вените ни си остава руска. Когато умра…

— Да се надяваме, че няма да се случи още много време — каза Саша и хвана ръката й.

— Единственото ми желание — продължи тя, без да обръща внимание на прекъсването, — е да бъда погребана до баща ми и дядо ми в църквата «Свети Николай» в Санкт Петербург.

— Желанието ви ще бъде изпълнено. Така че моля, не мислете повече за това.

— Много мило от твоя страна и ще ти бъда вечно благодарна. А сега да минем на по-приятна тема, скъпо момче. Ще ти разкажа една история, която сигурно ще те развесели. Когато бях малка, цар Николай II дойде в детската ми стая и също като теб седна на ръба на леглото ми. — Саша се усмихна и продължи да държи ръката й. — Подозирам, че ще бъда единствената в историята на страната ни, на чието легло са сядали цар и бъдещ президент на Русия.

42.

Саша

Уестминстър, 1997

Джон Мейджър протака до последния ден от петата година на парламента. Междувременно вече никой не се питаше дали лейбъристите ще спечелят общите избори, а само колко голямо ще е мнозинството им.

Мястото на Саша в Мерифийлд вече не се смяташе за маргинално и затова го пратиха да обикаля страната и да говори на събирания в избирателни райони, в които рядко бяха виждали някой с червена розета. Дори Фиона Хънтър с нейните 11 328 гласа мнозинство в съседния избирателен район ходеше от врата на врата и организираше срещи, сякаш се бори за ключово оспорвано място.

Саша прекара последната седмица от кампанията сред приятели и поддръжници в Мерифийлд, докато чакаха да научат присъдата на нацията. В ранните часове на 2 май, петък, главният преброител на окръг Мерифийлд обяви, че мистър Саша Карпенко е спечелил мястото с 9741 гласа мнозинство. Алф му напомни за дните, когато разликата е била двуцифрена, при това след трето преброяване.

На сутринта той попадаше на едни и същи кратки заглавия на първите страници на почти всеки национален вестник: ПЪЛНА ПОБЕДА.

Когато беше обявено и последното място в Северна Ирландия, Лейбъристката партия имаше мнозинство от 179 души. Саша остана разочарован, че Бен Коен е изгубил мястото си, но трябваше да признае, макар и само пред себе си, че Фиона е оцеляла с мнозинство от две хиляди гласа. Реши да се обади на Бен по-късно през деня да му изкаже съболезнованията си.

Включи телевизора, докато Чарли слагаше две яйца да се варят.

— Никаква телевизия, докато не се подготвиш — сгълча го Наташа и му размаха пръст.

— Това е подготовката ми, млада госпожице — отвърна баща й, докато гледаха как един черен «Ягуар» се движи бавно към Бъкингамския дворец, возейки пътник, който имаше среща с монарха. Всички знаеха, че Нейно Величество ще попита мистър Блеър дали е в състояние да състави правителство и че той ще я увери, че ще го направи.

Когато мина отново през портала четирийсет минути по-късно, колата се насочи право към Даунинг стрийт 10, където пътникът й щеше да се нанесе за следващите пет години и щеше да носи титлите «първи министър» и «първи лорд на съкровищницата».

— И какво следва? — попита Чарли.

— Подобно на много мои колеги, ще седя до телефона с надеждата да получа обаждане от премиера.

— А ако не ти се обади? — попита Наташа.

— Ще седя на задните редици през следващите пет години.

— Не мисля — каза Чарли. — Междувременно, някои от нас имаме работа. Обади ми се веднага щом научиш нещо. И не забравяй, че тази сутрин ти караш Наташа на училище — добави тя и излезе, за да хване метрото до гара Виктория.

Саша счупи черупката на яйцето си и откри, че е твърдо сварено. Когато Наташа отиде да си вземе чантата, той се опита да прочете сутрешните вестници. Те вече бяха история. Искаше да прочете утрешните вестници и да научи, че са му предложили работа.

Наташа надникна в кухнята.

— Хайде, татко, време е да тръгваме. Не бива да закъснявам.

Саша заряза недояденото яйце, грабна ключовете на колата от етажерката и бързо последва дъщеря си на улицата.

— Казах ли ти, че тази година в училищното представление ще играя Порция? — попита Наташа, докато си слагаше колана.

— Коя Порция? — попита Саша и потегли.

— От «Юлий Цезар».

— «Ти, Порция, си мойта високоуважавана съпруга, тъй близка, както алените капки за моето потиснато сърце!»[23]

Наташа продължи:

— «Тогава щях да зная твойте тайни! Жена съм аз — признавам, — но все пак жена, която Брут нарече своя.»

— Не е зле — каза Саша.

— Все още търсим подходящ за ролята на Брут, ако случайно не намериш някакво друго занимание, папа — каза Наташа, докато спираха пред училището.

— Офертата си я бива. Ще ти кажа довечера дали нямам по-добра.

— Между другото — каза Наташа, докато слизаше, — сгреши една дума.

— Коя?

— Нали все ми казваш: не бъди мързелива, момиче, потърси сама? Приятен ден, папа, и късмет!

Саша изчака телефонът да иззвъни три пъти, преди да вдигне.

— Саша, Бен съм. Просто се обаждам да ти пожелая късмет.

— Съжалявам, че изгуби мястото си, приятелю. Но съм сигурен, че ще се върнеш.

— Съмнявам се. Имам чувството, че партията ти ще държи мнозинството известно време.

— Няма ли изгледи да те пратят в Камарата на лордовете?

— Прекалено съм млад. Пък и опашката за там вероятно е доста дълга.

— Ще поддържаме връзка — каза Саша, като си даваше сметка, че това няма да е чак толкова лесно.

— Ще те оставя на мира — каза Бен. — Знам, че сигурно очакваш обаждане от Номер десет. Успех.

Саша още не си беше седнал, когато телефонът иззвъня отново. Той грабна слушалката още преди да е звъннал втори път.

— Номер десет — каза гласът на телефониста. — Премиерът се питаше дали можете да се видите с него в три и двайсет следобед.

«Ще проверя графика си дали съм свободен», едва не отвърна Саша, но каза само:

— Разбира се.

През следващия час се преструваше, че гледа новините, че чете вестници и дори че обядва. Обадиха му се няколко колеги, които също бяха получили покани или все още чакаха с безпокойство, както и други, сред които Алф Райкрофт, които искаха да му пожелаят успех. Между разговорите Саша нахрани сънливия котарак и прочете второто действие на «Юлий Цезар», за да открие сбърканата дума.

Потегли за Камарата на общините малко след 14:30 и паркира на паркинга за депутати. Полицаят на портала му отдаде чест веднага щом го видя. Дали знаеше нещо, за което Саша бе в неведение?

Излезе от Уестминстърския дворец малко след три, бавно прекоси площада и продължи по Уайтхол покрай Външното министерство. Дали онези вътре го гледаха? Дежурният полицай на Даунинг стрийт нямаше нужда да проверява списъка си.

— Добър ден, мистър Карпенко — каза той и му отвори портала.

— Добър ден — отвърна Саша и започна дългото вървене по улицата, за да разбере съдбата си.

Изненада се, когато вратата на Номер 10 се отвори още докато беше на няколко крачки от нея. Той влезе вътре за първи път и видя млада жена, която го очакваше.

— Добър ден, мистър Карпенко. Бихте ли ме последвали?

И го поведе по стълбището покрай портретите на бившите премиери. Джон Мейджър вече беше заел мястото си между тях.

Когато стигнаха първата врата, младата жена спря, почука леко, отвори и се дръпна настрани. Саша влезе и завари премиера седнал срещу празен стол, на който като че ли вече бяха седели няколко души. Зад него седеше секретарка с химикалка в ръка.

— Сигурен съм, че не сте особено изненадан — каза премиерът, след като Саша седна, — но бих искал да се присъедините към Робин във Външно като негов заместник-министър. Надявам се, че ще можете да приемете предложението ми.

— За мен е чест — каза Саша. — И удоволствие да служа в първата ви администрация.

— Освен това бих искал да ме държите в течение за ставащото в Русия, особено ако личното ви положение се промени — продължи премиерът.

— Личното ми положение ли, господин премиер?

— Посланикът ни в Москва ми каза, че ако решите да се върнете в Русия и да се кандидатирате срещу Елцин, ще спечелите с по-голямо мнозинство, отколкото аз изкарах на изборите. Случи ли се това, аз ще съм онзи, който ще се опитва да си уреди среща с вас.

— Но мандатът на Елцин изтича след три години.

— Да, но социологическите проучвания показват, че процентът му на одобрение е едноцифрено число и продължава да пада.

— Социологическите проучвания нямат значение, господин премиер. В Русия е важно колко бюлетини попадат в урните, кой ги слага там и най-вече кой ги брои.

— Дотук с тяхната гласност — каза Блеър. — Но имам чувството, че времето ви може и да дойде, Саша. Така че ме дръжте в течение, а дотогава успех на новата работа.

Секретарката се наведе и прошепна нещо в ухото на премиера. На Саша не му беше необходимо да му казват, че срещата е приключила, и се канеше да си тръгне, когато премиерът добави:

— Името ви също е в списъка на онези, които ще бъдат поканени в Тайния съвет.

— Благодаря, господин премиер — каза Саша и двамата си стиснаха ръцете.

Когато излезе от кабинета на премиера, Саша завари същата млада жена да го чака в коридора.

— Ако ме последвате, господин министър, отвън ви чака кола, която да ви откара до Външно министерство.

Денис Хийли му беше казал веднъж, че човек никога не забравя първия, който го е нарекъл министър. Но че само след седмица имаш чувството, че това е малкото ти име.

Докато излизаше от Номер 10, Саша се размина с влизащия Крис Смит и се зачуди какво ли място ще бъде предложено на него. Стъпи на тротоара и някакъв як мъж, който спокойно можеше да е нападател на местен отбор по ръгби, се представи.

— Добър ден, господин министър, аз съм Артър и съм вашият шофьор.

И отвори задната врата на чакащата кола.

— Предпочитам да седна отпред — каза Саша.

— Боя се, че не може, сър. Съображения за сигурност.

Саша се качи отзад. Неволно се зачуди за какво изобщо му е кола — Външно министерство беше само на няколкостотин метра. «Съображения за сигурност» — отново му обясни Артър.

— Мога ли да се обадя по телефон?

— Апаратът е в облегалката за ръка, господин министър. Просто вдигнете слушалката и веднага ще се свържете с телефонната централа на Външно. Кажете им кого търсите и ще ви свържат на мига.

— Ако им дам номера, нали?

— Това няма да е необходимо, сър.

Саша повдигна облегалката и взе слушалката.

— Добър ден, господин министър — каза нечий глас. — С какво мога да ви помогна?

— Бих искал да говоря с жена си.

— Разбира се, сър, свързвам ви.

Фиона веднъж му беше казала, че е нужно малко време да свикнеш с внезапната промяна в стандарта, след като минеш от опозиция в мнозинство.

— Ало? — обади се гласът от другата страна на линията.

— Добър ден, обажда се Саша Карпенко, министър на Нейно Величество във Външно министерство.

Изчака Чарли да избухне в смях.

— Съжалявам, господин министър — каза гласът, — но жена ви в момента я няма. Ще й предам, че сте я търсили.

— Много се извинявам… — започна Саша, но връзката вече беше прекъснала.

— Току-що направих първия си гаф, Артър.

— И съм сигурен, че няма да е последният. Но трябва да призная, че сте първият, който успя да го направи още преди да е стигнал до министерството.

43.

Алекс

Бостън и Давос, 1999

Заседанието на борда вървеше достатъчно гладко, докато Джейк не премина към последната точка от дневния ред — «Други».

— Какво иска Ивлин? — попита председателят, зяпнал невярващо главния си изпълнителен директор.

— Да продаде своите петдесет процента в банката. Предлага ги първо на нас.

— Колко биха стрували акциите й на пазара? — попита Боб Ъндъруд.

— Четиристотин, може би петстотин милиона.

— А колко иска тя за тях? — попита Мич Блейк.

— Един милиард.

Събралите се мъже, които бяха в състояние да играят покер часове наред, без и един мускул на лицето им да трепне, ахнаха от изненада.

— Ивлин много добре осъзнава, че докато притежава петдесет процента от банката, все едно е опряла пистолет в главата ни.

— Което означава, че спокойно може да дръпне и спусъка — каза Алекс. — Защото ние не разполагаме с такива пари.

— Както каза веднъж Джордж Сорос, ако държиш петдесет и един процента от компания, ти си й господар, а ако притежаваш четирийсет и девет или по-малко, си слуга.

— Някой да има идеи? — попита Алекс и огледа събралите се.

— Да я убием — каза Боб Ъндъруд.

— Това няма да реши проблема — прозаично рече Джейк. — Защото съпругът й Тод Халидей ще я наследи и ще трябва да си имаме работа с него.

— Можем да обявим, че блъфира — каза Ъндъруд. — И тя скоро ще открие, че никой няма да поиска да плати подобна нелепа сума за акциите й.

— Не бих бил толкова сигурен в това — каза Джейк. — Бостънската банка с удоволствие би сложила ръка на руското ни портфолио, което бие всичките ни конкуренти, и подозирам, че ще са готови да й платят много над исканата цена.

— Защо просто не игнорираме тази проклетница? Може пък и да се разкара — предложи Блейк.

— Тя вече е предвидила това и е решила да паркира танковете си в предния ни двор — каза Джейк.

— И какво смята да използва като муниции? — попита Алекс.

— Правилника на компанията.

— Кой член по-точно? — попита Анди Харботъл, който си мислеше, че го знае наизуст.

— Деветдесет и втори.

Членовете на борда зачакаха, докато Харботъл прелисти опърпаната книга в кожена подвързия. Когато стигна до търсения член, той го прочете на глас:

— Ако акционер или група акционери притежават петдесет или повече процента от акциите на компанията, те имат право да задържат всякакви решения на борда за шест месеца.

— Изброила е единайсет решения от миналата година, които възнамерява да оспори — каза Джейк. — Подобен ход ще блокира банката за половин година и тя казва, че ако не изкупим акциите й, ще дойде на годишната среща на акционерите другия месец и ще отправи заплахата си лично.

— Кой я е подучил на това? — зачуди се Ъндъруд.

— Лично аз залагам на Акройд — каза Джейк. — Но тъй като има криминално досие, той не би рискувал да вдигне глава над парапета. Така че ще се наложи да си имаме работа лично с Ивлин.

— Но предвид отношенията й с Акройд в миналото защо не й предложим четиристотин хиляди и да видим как ще отговори? — каза Ъндъруд.

— Можем да опитаме — съгласи се Джейк. — Но все пак имам ли някакви граници за маневриране?

— Шестстотин, като дори това е прекалено — каза Алекс.

— Мисля, че като борд трябва да приемем, че ще изпълни заплахата си — каза Джейк. — В този случай Акройд ще я посъветва да продаде акциите си на Бостънската банка за седемстотин милиона.

— Тази трябва да бъде обесена на първия стълб, както се е случило с много от английските й предци — каза Ъндъруд.

— Мен трябва да обесят — каза Алекс. — Не забравяйте, че навремето ми предложи нейните петдесет процента за един милион, а аз й отказах.

— Бичувана и разчленена — продължи Ъндъруд.

— Засега не — каза Джейк. — Все още имаме един коз в ръкава си.

— Честито — каза Ана. — Винаги е чудесно да бъдеш признат от равните ти.

— Благодаря — каза Алекс. — Особено като се има предвид, че в Давос ще присъстват всички играчи, които имат реална роля във финансовия свят.

— За какво ще говориш?

— За ролята на Русия в новия световен ред. Единственият проблем е, че срещата едва ли можеше да се състои в по-неподходящо за банката време.

— Ивлин пак ли създава проблеми?

— Заплашва да хвърли бомба на годишната среща на акционерите, ако не се съгласим с нелепите й искания.

— Защо не отменим уикенда в Лондон? Така ще можем да отлетим направо за Давос.

— Не, и двамата имаме нужда от почивка, а ти от месеци очакваш това пътуване.

— От години — каза Ана. — Откакто господин Розентал ми каза, че никога няма да разбера значението на английския акварел, докато не видя картините на Търнър в Тейт.

След като посети дискретно най-добрия майстор на перуки в Бостън, той си взе билет обратно до Ница и плати в брой. Пътният агент му направи и отворена резервация в хотел «Париж», защото не беше сигурен колко време ще му е необходимо, за да изпълни плана си.

По специалност беше микромениджър, обсебен от детайлите. Кумирът му генерал Айзенхауер беше писал в мемоарите си, че ако силите са изравнени, планирането и подготовката решават изхода от битката.

Когато се качи на самолета за Ница, беше повече от готов да се изправи срещу нея на всяко бойно поле, което избере тя.

Г-ца Робинс им беше резервирала стаи в «Конот», любимия хотел на Лорънс в Лондон. Тъй като имаха само един уикенд преди Давос, всяка минута от престоя им беше от значение.

Националната галерия, колекцията Уолас и Кралската академия бяха задължителни и не ги разочароваха. Хенри Гудман в ролята на Шерлок ги накара да поискат да продължат престоя си и да видят всяко друго представление в Националния театър. И как можеш да избираш между Националния исторически музей, «Виктория и Албърт» и Музея на науката, освен ако не обиколиш и трите на бегом?

Ана остави колекцията Търнър и Тейт за последната им сутрин и двамата стояха пред входа много преди галерията да отвори. «Изглед към архиепископския дворец», нарисувана от художника, когато е бил едва на петнайсет, едва ли можеше да остави съмнения у някого в гения на Търнър. А след като видя «Корабокрушение» и «Венеция», на Ана й се прииска да предложи на Алекс да отиде в Давос без нея.

Тя се обърна и го видя да бъбри с някаква жена, която не приличаше на туристка и баджът на ревера й показваше, че може би работи в Тейт. От известно време Ана искаше да пита някого за отношенията между Търнър и неговия велик съвременник и съперник Констабъл, така че отиде при тях.

— Много съжалявам — тъкмо казваше жената. — За момент си помислих, че сте моят… Колко глупаво от моя страна. — И забързано се отдалечи. Изглеждаше засрамена.

— Какво беше това? — попита Ана.

— Не съм сигурен, но мисля, че ме взе за някой друг.

— Да не би да водиш двоен живот, скъпи? — подразни го тя. — Защото тя е точно твоя тип — тъмни очи, тъмна коса и изглеждаше много интелигентна.

— Намерих една такава преди известно време — отвърна Алекс и прегърна жена си. — И честно казано, една ми е достатъчна.

— Да не би да усещам, че започваш малко да се изнервяш заради речта?

— Може и да си права.

— Тогава да се връщаме в хотела за още една репетиция.

Изобщо не забелязаха, че главният консерватор на галерията ги гледа от прозореца на кабинета си, докато излизаха на Мибланк и спираха такси. Ако не бяха костюмът на «Брукс Брадърс» и американският акцент, Чарли можеше да се закълне… и тогава си спомни. Възможно ли беше това да е жената, която е работила в галерията на Розентал, а сега е куратор на колекцията Лоуъл?

Той седна на мястото си в първа класа и с облекчение откри, че не вижда познати лица сред пътниците. Използва дългия полет над Атлантика да премисли отново и отново стратегията си, макар да знаеше, че трябва да изглежда изненадан при първата им среща. Както беше при всеки опитен оратор, дори импровизациите се нуждаеха от репетиция.

Насочи вниманието си към досието й и си помисли, че вече сигурно знае за нея повече, отколкото знаят и най-близките й приятели. Когато самолетът кацна, се питаше какво ли би могло да се провали. Защото винаги има нещо, което не си очаквал. Пак Айзенхауер.

След като мина през паспортната проверка и прибра двата си големи кожени куфара, взе такси до хотел «Париж» и се регистрира. Даде на пиколото голям бакшиш, което беше част от плана. Трябваше да го запомнят. Не можеше да спи в самолети и затова направо си легна и не се събуди до осем на следващата сутрин.

Прекара деня в запознаване с разположението на хотела и казиното от другата страна на площада — не че някога беше играл комар. Важно беше да изглежда като редовен посетител, преди да се натъкнат един на друг. И най-важното, вечерите трябваше да бъдат репетирани до последната секунда.

В понеделник вечеря сам в ресторанта на хотела и се постара да спечели оберкелнера Жак с още един екстравагантен бакшиш, преди да се прибере в стаята си. Във вторник Жак потвърди, че тя и съпругът й вечерят в ресторанта всеки петък, след което отиват в казиното отсреща и остават на игралните маси до малките часове на нощта.

В сряда Жак го премести на масата до тяхната и го настани на мястото с гръб към нея. В четвъртък Жак много добре знаеше ролята, която се очаква да изиграе. Но пък мосю му беше оставил няколко големи поощрения и той предполагаше, че ако изиграе своята част, ще има и още.

В петък вечерта той седеше на мястото си трийсет минути преди вдигането на завесата. Направи поръчката си, но каза на Жак, че не бърза.

Двамата влязоха в ресторанта малко след осем и Жак дори не погледна към него, докато ги съпровождаше до обичайната им маса. Той продължи да чете международното издание на «Уолстрийт Джърнъл», тъй като искаше тя да усети, че е сам.

Жак изчака отнасянето на чиниите на основното ястие, преди да се вдигне завесата за второто действие, когато се върна на сцената да изиграе ролята си. Наведе се и прошепна в ухото й:

— Забелязахте ли кой седи на съседната маса, мадам?

— Ако имаш предвид възрастния господин с гръб към мен, не.

— Това е Джордж Сорос. Винаги ми дава бакшиш, когато е тук, и обикновено го удвоява при следващото си идване.

— Значи е редовен посетител?

— Гостува ни веднъж годишно, мадам, само за една седмица. За да може да се отпусне някъде, където никой няма да го познае.

— Днес ще пропусна десерта, Жак — каза тя. — Както и съпругът ми.

Тод изглеждаше разочарован, защото открай време си падаше по рулада с горчив шоколад, но познаваше този неин поглед.

— Както желаете, мадам — рече Жак и докато минаваше покрай следващата маса, напълни чашата на госта с вода — знак, че е изпълнил ролята си и напуска сцената.

След минута Тод стана и дискретно излезе от ресторанта. Гостът на съседната маса обърна страница на вестника си и продължи да чете. Ивлин стана, като избута стола си назад, докато не се удари в неговия.

— Много съжалявам — каза тя, когато той се обърна.

— Няма нищо — отвърна той, като стана и леко й се поклони.

— Боже мой, да не би да сте онзи, за когото ви мисля?

— Зависи кой искате да съм — отвърна той и се усмихна топло.

— Господин Сорос?

— Разбихте прикритието ми, мадам.

— Ивлин Лоуъл — каза тя и отвърна на усмивката му.

Той отново се поклони.

— Имах честта да познавам баща ви. Чудесен човек, от когото научих много.

— Да, скъпият папа. Иска ми се да беше жив, за да поискам съвета му за един проблем, който имам.

— Може би аз ще успея да ви помогна?

— О, не, не бих искала да се натрапвам…

— Скъпа госпожо, за мен ще е чест да посъветвам дъщерята на Джеймс Лоуъл и може би по този начин да се отплатя донякъде за добротата му през годините. Заповядайте, седнете при мен — каза той и издърпа стола й до своя.

— Колко мило от ваша страна — каза Ивлин, докато сядаше.

— Жак, чаша шампанско за дамата, а за мен обичайното. — Оберкелнерът забърза да изпълни поръчката. — Е, с какво мога да ви помогна, госпожо Лоуъл?

— Ивлин, моля.

— Джордж — каза той, облегна се назад и остави Ивлин да му разкаже всичко, което той вече знаеше, докато двамата отпиваха от питиетата си — шампанско за нея и бренди за него.

— Доста често срещан проблем, когато става въпрос за наследство — каза той, след като тя свърши. — Особено когато между наследниците има вражда. Наричат го дилемата петдесет на петдесет.

— Колко интересно — каза тя, попиваше всяка дума.

— Разбира се, има просто решение.

— И какво е то?

— Първо трябва да ви попитам нещо, Ивлин. Можете ли да пазите тайна?

— Със сигурност мога — отвърна тя и сложи ръка на бедрото му.

— Защото ще трябва да работим в тясно сътрудничество през следващите няколко дни и не искам никой, ама наистина никой да научава източника на това, което ще кажа, включително съпругът ви.

— В такъв случай може би ще е по-добре да се качим в стаята ви, където няма да ни притесняват — каза тя и плъзна ръка малко по-нагоре по бедрото му.

Боб определено не беше очаквал подобно нещо, но щом се налагаше…

Последният път, когато Алекс се беше чувствал толкова нервен, беше на бойното поле във Виетнам. И също като тогава чакането беше най-лошата част.

Първата му тревога беше, че никой няма да дойде да го слуша. Когато Нелсън Мандела, Джордж Сорос и Хенри Кисинджър фигурират в менюто, трябва да приемеш, че в най-добрия случай ще играеш ролята на десерта. Организаторите обаче го увериха, че «Ролята на Русия в новия световен ред» ще бъде специалитетът на деня и че повечето делегати ще си го поръчат.

Когато един помощник почука на вратата на стаята на говорителите и му каза, че е време, Алекс дори нямаше смелост да попита как изглежда залата. Накрая не издържа и надникна иззад завесата. Оказа се, че организаторите не са преувеличавали. Залата беше толкова претъпкана, че някои седяха по пътеките.

Клаус Шваб стана да го представи и каза на делегатите, че Алекс Карпенко е сред водещите банкери инвеститори в напъпващата руска република през последното десетилетие със сключването на сделки, изумили по-предпазливите му конкуренти, които останали да му дишат прахта. Банка «Лоуъл» беше дала ново значение на думите «отношение между риск и печалба», сключвайки поне една сделка, донесла хиляда процента печалба през първата година, като в същото време вдигаше заплатите на всички работещи в компанията.

— В дните на златната треска — каза Шваб — е трябвало да се качиш на фургона и да потеглиш на запад. В днешна Русия се качваш на частен самолет и политаш на изток.

Алекс изпита облекчение, че Шваб не спомена също, че му се е наложило да бяга от Санкт Петербург в линейка, но не и преди портфейлът му да бъде изпразнен от мъжка проститутка и свободен от дежурство парамедик.

Когато излезе на сцената, за да заеме мястото на Шваб, беше посрещнат с дружелюбни аплодисменти — от онези приемания, които сякаш ти казват: ще изчакаме да видим как ще мине речта, преди да произнесем присъдата си.

Алекс погледна редиците изпълнени с очакване лица и ги накара да изчакат още малко, преди да започне.

— Всеки път, когато говоря пред моя Лайънс Клъб, на студентски форум или дори на бизнес конференция, обикновено съм сигурен, че ще бъда по-информиран от всеки присъстващ. Приех тази покана, без да си давам сметка, че всички в тази зала ще бъдат много по-информирани от мен.

Последвалият смях му позволи да се отпусне мъничко.

— През последното десетилетие банка «Лоуъл» работи в Русия с местните хора и господин Шваб беше така добър да ни опише като едни от лидерите в тази област. Същата банка работи в Бостън в продължение на повече от век, а за нас все още мислят като за начинаеща компания. В контекста на инвеститорското банкиране в Русия обаче на нас се гледа като на утвърден фактор само десет години след стъпването ни в страната. Как е възможно това?

— Преди по-малко от петдесет години Сталин управлява една от най-големите империи на света — продължи той. — След смъртта му през 1953 той е оплакван като национален герой и му издигат статуи и в най-малките градчета. По целия свят името му се изрича наред с имената на Рузвелт и Чърчил. Но днес ще ви е трудно да откриете статуя на Сталин в бившия Съветски съюз, освен в родния му град.

— След Сталин идват поредица неизбрани деспоти, които преди това години наред са се спотайвали в сянката му — Хрушчов, Брежнев, Андропов и Черненко, които се вкопчваха във властта, докато не умираха или не биваха отстранявани насила. И изведнъж всичко се промени буквално за една нощ, когато на сцената излезе Михаил Горбачов и обяви началото на гласността. Просто преведено, това означава политика на по-отворено за съвети правителство и по-голяма информираност.

Замълча за момент.

— От март 1990 година, когато Горбачов стана първият избран президент на Съветския съюз, страната започна бързо да се променя и за първи път предприемачи можеха да работят в нея без ограниченията на централизирано командваната икономика.

Всички слушаха внимателно.

— Само че хората начело на тази трансформация бяха същите мутри от стария режим. Как бихте се почувствали, ако лидерът на Комунистическата партия на Америка получи ключовете за Форт Нокс? При това въпреки факта, че Съветският съюз има една от най-добрите образователни системи в света, стига да искате да бъдете философ или поет, но не и да учите икономика. В онези дни щяхте да имате по-добър шанс да изучавате санскрит в Московския университет, отколкото да се научите да се ориентирате в една електронна таблица.

— Русия държи двайсет и четири процента от световните резерви на газ, дванайсет процента от петрола и има повече дървен материал от всяка друга страна на света — продължи той. — Но макар вече да не мисли за себе си като за другар, обикновеният работник все така получава около петнайсет долара седмична заплата и малцина изкарват по повече от петдесет хиляди на година. Това е по-малко от заплатата на секретарката ми. Така че преходът от комунизъм към капитализъм в никакъв случай няма да бъде лесен.

— Всички знаем, че първото впечатление по принцип е трайно, и затова не биваше да се изненадвам, когато се върнах в родината си и още в първите часове се сблъсках с някои от проблемите на Русия. Стоях на един ъгъл в опит да спра такси и нямаше как да не забележа, че макар по улиците да нямаше недостиг на беемвета, мерцедеси и ягуари, почти не видях «Форд Фиеста» или «Фолксваген Поло». Разликата между бедни и богати в Русия е по-рязко изразена, отколкото в която и да било друга страна по света. Два процента от руснаците притежават деветдесет и осем процента от националното богатство, така че кой може да обвинява обикновените граждани, че отхвърлят капитализма и искат да се върнат към онова, което сега възприемат като доброто старо време на комунизма? Ако искаме западните ценности да победят, Русия се нуждае най-много от средна класа, която със своята усилена работа и усърдие ще може да се облагодетелства от зашеметяващото богатство на природни ресурси на страната.

Пак замълча за момент.

— Това не означава, че в Русия няма чудесни възможности за правене на бизнес. Разбира се, че има. Ако обаче реши да инвестира на изток, човек трябва да внимава — това не е за малодушни… Господин Шваб спомена, че «Лоуъл» сключи сделка, която донесе на банката ми хиляда процента печалба за една година. Не ви каза обаче, че подписахме и три други договора, по които изгубихме всичките си инвестиции до последния цент, като в единия случай мастилото дори още не беше изсъхнало на хартията. Така че златното правило за всяка компания, възнамеряваща да открие клон в Русия, е да мисли, когато избира партньора си. Когато има потенциал за хиляда процента печалба, простаците, алчните и откровено безчестните ще изпълзят като хлебарки изпод дъските на пода. И ако партньорът ви наруши договора, не си правете труда да го съдите, защото съдията със сигурност е на заплата при него.

— Възможно ли е всичко това да се промени към добро? — попита той риторично. — Да. Догодина руският народ ще отиде при урните да избира нов президент. Спокойно можем да приемем, че хората няма да преизберат Борис Елцин, който вече щеше да е подложен на импийчмънт във Вашингтон или затворен в Тауър в Лондон, ако стоеше начело на тези страни.

Последва смях. Хуморът често подчертава истината. Алекс обърна на следващата страница.

— Комунистическата партия, която изглеждаше мъртва и заровена преди десет години, отново надигна глава и вече има преднина според социологическите проучвания. Но ако за президентския пост се появи кандидат, чийто главен интерес е демокрацията, а не напълването на собствените му джобове, кой знае какво може да постигне страната?

Залата се разшумя.

— Виждате пред себе си руснак, който избяга в Америка преди трийсетина години, но който напоследък редовно се връща в родината си, защото банка «Лоуъл» гледа дългосрочно. Надявам се след сто години Америка да остава най-големия съперник на Русия. Не на бойното поле, а в заседателната зала на борда. Не в ядрената надпревара, а в надпреварата за изкореняване на болести. Не на улиците, а в класните стаи. Но това може да се постигне само ако всеки руски глас има еднаква тежест.

Последваха дълги аплодисменти, а Алекс обърна на следващата страница.

— Преди двеста години Америка е била във война с Великобритания. През последния век двете страни се обединиха на два пъти, за да се бият срещу общ враг. Защо Америка и Русия да нямат подобна цел? — Алекс сниши глас почти до шепот. — Надявам се сред вас да има такива, които ще се присъединят към мен в опита да направим този идеал възможен, като строим мостове вместо да ги разрушаваме и като вярваме, както би трябвало да вярва всяко цивилизовано общество, че всички хора се раждат равни, независимо в коя страна. Мога само да се надявам, че следващото поколение руснаци и американци ще приеме това за даденост.

Аудиторията, която беше решила да изслуша Алекс, преди да произнесе присъдата си, се изправи на крака и го накара за пореден път да се запита дали не е трябвало да заеме мястото на Лорънс не в банката, а на политическата арена.

— Беше великолепен, скъпи — каза Ана, когато той слезе от сцената. — Но не си спомням да репетираше последните абзаци сутринта в банята.

Алекс не коментира. Не помогна и това, че през следващите два дни, когато го спираха в конферентната зала, в хотела, на улицата и дори на летището, различни делегати му казваха: «Може би вие сте човекът, който трябва да се кандидатира за президент на страната си».

И нямаха предвид Америка.

— Какво? — попита Дъг Акройд.

— Продадох един процент от акциите си в «Лоуъл» за двайсет милиона долара — гордо каза Ивлин.

— И защо направи тази глупост?

— Защото с продажбата му успях да преценя реалната цена на петдесетте ми процента — един милиард долара.

— И в същото време си предала контрола на банката на Карпенко — сопна се Акройд. — Сега те притежават петдесет и един процента от компанията, а ти само четирийсет и девет.

— Не — възрази Ивлин. — Не продадох процента си на банката.

— А на кого?

— На Джордж Сорос, за когото несъмнено ще се съгласиш, че има много по-добър нюх за банковото дело и инвестициите от нас.

— Така е — каза Акройд. — Но мога ли да попитам как така попадна на този велик човек?

— Срещнах го преди две седмици в Монте Карло. Щастлива случайност, не мислиш ли?

— Не, не мисля, че е била щастлива случайност, Ивлин. А добре заложена клопка и ти си попаднала в нея.

— Това пък защо го казваш?

— Защото преди две седмици Джордж Сорос беше в Давос и изнасяше лекция върху механизма на обменните курсове. Знам, защото бях в публиката.

Коленете на Ивлин се подгънаха и тя се свлече на най-близкия стол.

— И какво да правя сега? — попита след известно мълчание.

— Приеми офертата на банката за шестстотин милиона, преди да са размислили.

— Госпожа Лоуъл-Халидей приема предложението на банката за шестстотин милиона долара за акциите й — каза секретарят. — Но ми трябва одобрението на борда, преди да сложа подписа си.

— Но това беше когато тя притежаваше петдесет процента от банката — каза Джейк. — Благодарение на брилянтната акция на Боб сега тя има само четирийсет и девет процента и ние контролираме компанията.

— Предложи й триста милиона и се съгласи на четиристотин — каза Алекс.

— Мислиш ли, че ще се съгласи? — попита Мич Блейк.

— Със сигурност — отвърна Алекс. — Акройд ще й каже, че е изключено да получи по-добро предложение другаде, и ако тя приеме, добрата новина ще бъде, че на банката няма да й се наложи да й плати нито един цент.

— Как така? — попита Алан Гейтс.

— Просто е, но може би е време Джейк да разкаже на борда малко повече за коза, който винаги сме държали в ръкава си.

Джейк отвори една папка и прелисти няколко страници, преди да открие подписаното съглашение.

— Госпожа Лоуъл-Халидей е взела няколко заема през годините, когато брат й Лорънс беше председател на борда. Като главен изпълнителен директор Акройд е одобрил трансакциите и за да може донякъде да ги легитимира, Ивлин се е съгласила да плаща пет процента годишна лихва до връщането на заема. За нейно съжаление, но в полза за банката, тя не е върнала нито цент, но пък изобщо не е и възнамерявала да го прави. — Джейк обърна на следващата страница и продължи: — Резултатът е, че след повече от двайсет години дълг и натрупани лихви в момента тя дължи на банката малко повече от четиристотин петдесет и един милиона долара.

Джейк затвори папката. Настъпи тишина, последвана след миг от аплодисменти.

— Но дори да приеме офертата, тя пак ще дължи на банката повече от петдесет милиона — каза Боб.

— И ние ще се съгласим да й ги опростим срещу нейните четирийсет и девет процента акции — отвърна Джейк.

— Браво — каза Алекс и огледа присъстващите. — Аз обаче още чакам да чуя подробности как Боб е успял да постигне всичко това.

Останалите директори също насочиха вниманието си към най-дългогодишния член на борда, който вече нямаше кичур бяла коса.

— Един джентълмен винаги трябва да пази дискретност, когато е замесена дама — каза Боб. — Все пак мога да съобщя на борда, че госпожа Ивлин Лоуъл-Халидей не знае разликата между това да преспиш с някого и да те изчукат. Между другото, господин председател, вече мога ли да се оттегля от борда?

44.

Саша

Лондон, 1999

— Възнамерява ли уважаемият джентълмен да посети другия си избирателен район в близко бъдеще?

Саша се усмихна, а други направо се разсмяха на подмятането. Беше подготвил добре отговора си.

— Мога да кажа на уважаемия депутат, че нямам планове да посещавам Русия в близко бъдеще. С нетърпение обаче очаквам да видя премиерата на «Лебедово езеро» в Кралската опера в изпълнение на балета на Болшой театър. — За малко да добави, че това е най-добрият балет на света, но се сдържа.

— Мистър Кенет Кларк — каза говорителят.

— Съветвам уважаемия джентълмен при следващото му посещение в Москва да посочи на президента Елцин, че за страна, представяща се за демокрация, има още много какво да се желае по въпроса за спазването на човешките права.

Този път одобрителните викове бяха силни, и не на шега.

Саша отново се изправи.

— Ако уважаемият депутат бъде така добър да ми посочи конкретни примери, можете да бъдете сигурни, че ще ги проверя. За членовете на Камарата обаче може би ще е интересно да научат, че господин Борис Немцов, бившият вицепремиер на Русия, седи в галерията за видни гости и съм сигурен, че е чул въпроса.

Саша погледна нагоре и се усмихна на приятеля си, който, изглежда, се забавляваше на момента си на слава.

Когато въпросите към външния министър приключиха и говорителят призова да продължат с дневния ред, Саша бързо излезе от залата и отиде в Централното лоби, където се бяха разбрали да се видят с Немцов.

— Добре дошъл в Уестминстър, Борис — каза той, докато стискаше топло ръката на госта си.

— Благодаря — отвърна Немцов. — Беше удоволствие да те видя как отстояваш позицията си повече от добре. Макар че трябва да се съглася, че на спазването на човешките права у нас не се държи особено и колегите ми много ще се зарадват, когато им кажа, че съм чул въпросът да се повдига в британската Камара на общините.

— Имаш ли време да пийнем чай на терасата? — попита Саша.

— Чакам го с нетърпение цял ден — отвърна Немцов.

Саша поведе госта си по покритото със зелена пътека стълбище към терасата, откъдето се откриваше изглед към Темза.

— Е, какво те води в Лондон? — попита той и каза на появилия се веднага сервитьор: — Само чай, благодаря.

— Официално съм тук да се срещна с кмета на Лондон и да обсъдим екологичните проблеми на свръхнаселените градове, но основната ми цел е да се видя с теб и да те запозная със случващото се на политическия фронт в Русия.

Саша се облегна назад и заслуша внимателно.

— Както знаеш, президентските избори ще се проведат след година.

— Малко преди следващите общи избори във Великобритания — каза Саша.

Сервитьорът сложи на масата поднос чай и бисквити.

— Елцин вече обяви, че няма да участва в следващите избори, вероятно повлиян от сегашния си рейтинг на одобрение, който според социологическите проучвания е около четири процента.

— Това е наистина трудно за постигане — каза Саша, докато наливаше чая.

— Не и ако се будиш всяка сутрин с махмурлук и си пиян преди обед.

— Елцин има ли си помазан наследник?

— Доколкото знам, не. Но дори да имаше, едно такова помазване е равносилно на целувката на смъртта. Не, единственото наистина значимо име в момента е на лидера на Комунистическата партия Генадий Зюганов и повечето хора смятат, че връщането към миналото ще е истинска катастрофа, макар че тази възможност не може просто да се отхвърли. Честно казано, Саша, едва ли би имал по-добър шанс да станеш нашия следващ президент.

— Но може би моят рейтинг на одобрение също ще витае около четирите процента.

— Радвам се, че повдигна този въпрос — каза Немцов и извади листче от вътрешния си джоб. — Направихме неофициално проучване и се оказа, че в момента рейтингът ти е четиринайсет процента. Двайсет и шест процента от хората обаче дори не знаят кой си, а трийсет и един още не са решили. Така че сме окуражени. Ако се върнеш в Санкт Петербург и официално обявиш намерението си да се кандидатираш, мога да ти гарантирам, че процентите ще се променят тутакси.

— Признавам, че се колебая — каза Саша. — Миналата седмица «Таймс» писа в уводната си статия, че ако лейбъристите спечелят следващите избори, което изглежда много вероятно, аз може да съм следващият външен министър.

— Честно казано, изобщо не се изненадвам, след като видях представянето ти в Камарата днес следобед и как си наясно с толкова много теми. Все пак ще посоча, че президент на Русия е много по-голяма награда за човек, роден и израснал в Санкт Петербург.

— Прав си. Но не мога да позволя колегите ми да го научават. Освен това трябва да съм сигурен, че имам реален шанс за успех, преди да се откажа от всичко, за което работих толкова усилено.

— Това е напълно разбираемо — каза Немцов, — но няма да можем да преценим шансовете ти, докато не разберем кой е основният ти противник.

— Но ти беше вицепремиер — каза Саша. — Защо ти не се кандидатираш?

— Защото моят рейтинг не е много по-добър от този на Елцин. Сигурен съм обаче, че с моята подкрепа можеш да спечелиш.

— Радвам се да го чуя. Но Владимир си остава проблем. В края на краищата той беше заместник-кмет на Санкт Петербург и идеята да се кандидатирам за президент няма да му хареса.

— Няма защо да се тревожиш за Владимир. Той напусна Санкт Петербург минути преди да бъде арестуван за злоупотреба с обществени средства. Отпраши към Москва и за последно са го виждали в Кремъл.

— Какво прави там?

— Носят се слухове, че работи в тясно сътрудничество с Елцин, но никой не е сигурен като какъв точно.

— Владимир се интересува само от едно нещо — да стане шеф на ФСС.

— Чудно ми е кого ли си мислят, че са заблудили, когато закриха КГБ и го възродиха като Федерална служба за сигурност. Старите мутри вършат старата работа, дори в същата стара сграда — каза Немцов. — Но ако Владимир успее да постигне целта си, по-добре да не си създаваш враг в негово лице. Всъщност, ако е на твоя страна, това би помогнало на каузата ти.

— Ако е на моя страна, това само би навредило на каузата ми — каза Саша. — Не бих могъл да постигна нищо значимо, ако той непрекъснато наднича зад рамото ми. Владимир би се противопоставил яростно на промените, които бих искал да направя като президент.

— Но в политиката понякога се налага да правиш компромиси…

— Компромисите са за онези, които нямат кураж, морал и принципи.

— Саша, не е нужно да убеждаваш мен, че си подходящият човек за поста, но първо трябва да се погрижим да те изберат.

— Съжалявам, че съм толкова негативен, но не бих искал да стана президент и да открия, че някой друг дърпа конците.

— Разбирам. Но щом заемеш поста, ще можеш да срежеш въпросните конци. Не забравяй, няма власт без пост.

— Разбира се, че си прав — отвърна Саша. — Ще ти кажа веднага щом взема решение.

— И кога ще е това?

— Скоро, Борис. Има един-двама души, с които трябва да се посъветвам, преди да взема окончателно решение.

— Майка ти със сигурност ще настоява да се кандидатираш, нали? В края на краищата баща ти определено би искал да те види като президент.

— Тя е единствената в семейството, която е стопроцентово против тази идея — засмя се Саша. — Твърдо вярва в принципа «по-добре врабче в ръката»…

— А какво мисли жена ти?

— Изчаква.

— Ето това е нещо, което всеки политик на света разбира.

Саша се разсмя.

— Но ще ме подкрепи, ако смята, че наистина искам поста, и вярва, че мога да го спечеля.

— А дъщеря ти?

— В момента Наташа се интересува единствено от Брад Пит.

— Някакъв начинаещ политик ли?

— Не, американски актьор. Наташа е убедена, че би се влюбил в нея на мига, ако се срещнат. И не разбира защо служител от Външното министерство не може да го уреди. «Колко важен си всъщност, татко?» Все това ме пита.

Немцов се разсмя.

— Същата работа е и у дома. Синът ми иска да е барабанист в местна джазова банда и не проявява абсолютно никакъв интерес към влизане в университета.

Биг Бен удари четири пъти.

— По-добре да се връщам при колегите, преди да са се досетили защо всъщност съм дошъл в Лондон — каза Немцов.

— Благодаря, че ми отдели толкова много време, Борис. И за подкрепата ти — каза Саша, докато прекосяваха заедно Централното лоби.

— Всеки път, когато те виждам, Саша, се убеждавам все повече, че ти си подходящият човек за следващ президент.

— Благодарен съм за подкрепата ти и ще ти кажа веднага щом реша.

— Ако се върнеш в Санкт Петербург, може и да се изненадаш колко голямо ще бъде посрещането — каза Немцов.

— Радвам се, че не се налага аз да вземам това решение — каза Чарли.

— Но все пак го правиш, скъпа — отвърна Саша. — Защото изобщо не бих и помислил за такова рисковано начинание без твоята благословия.

— Замислял ли си се колко много имаш за губене?

— Разбира се, че съм се замислял. И тъй като Лейбъристката партия със сигурност ще спечели следващите избори, лесно мога просто да изчакам и да се надявам да стана външен министър. Много по-големият риск е да напусна Камарата, да се върна в Русия и цяла година да водя предизборна кампания, а накрая някой да ми отмъкне наградата.

— Особено ако въпросният някой е не друг, а старият ти приятел Владимир.

— Докато е приближен на Елцин, по-вероятно ще се озове в затвора, отколкото в Кремъл.

— Тогава нека ти задам един прост въпрос — каза Чарли. — Ако ти предложа на поднос и двете позиции, президент на Русия и британски външен министър, коя би избрал?

— Президент на Русия — без колебание отвърна Саша.

— Значи имаш отговора — каза Чарли. — Както и моя. Иначе ще прекараш остатъка от живота си в питане: «А какво ли щеше да стане, ако…?».

— Мислиш ли, че трябва да се посъветвам още с някой, преди да взема подобно окончателно решение?

Чарли се замисли дълго и сериозно.

— Няма смисъл да питаш майка си, защото и двамата много добре знаем какво е мнението й. Нито пък дъщеря ти, която мисли за съвсем други неща. Все пак бих искала да чуя мнението на Алф Райкрофт. Той е мъдър стар мошеник, който те познава от повече от двайсет години и има рядката способност да мисли нестандартно. И още по-важното, винаги ти мисли само най-доброто.

— На какво дължа великата чест, господин министър? — попита Алф, докато водеше Саша към дневната.

— Имам нужда от съвета ти, Алф.

— Тогава сядай. Едва ли ще ни притесняват, тъй като жена ми излезе да върши добри дела. Мисля, че днес е помощник-библиотекар в болницата.

— Тя е истинска светица.

— Също като Чарли. Истината е, че и двамата сме спечелили от лотарията на брака. Е, с какво мога да ти помогна, младежо?

— Аз съм на четирийсет и шест — каза Саша. — Наричаше ме младеж, когато дойдох за първи път в избирателния район преди повече от двайсет години. Сега никой не ме нарича така.

— Изчакай да стигнеш до моите години и ще си благодарен, ако някой те нарече така. И тъй, когато се обади и ми каза, че искаш да обсъдим личен въпрос, не ми беше трудно да се досетя какво те тормози.

— И до какво заключение стигна?

— Естествено, бих искал да станеш външен министър. Така бих могъл да прекарам остатъка от дните си в разказване на момчетата от клуба по крикет как пръв съм забелязал потенциала ти.

— Това си е самата истина — засмя се Саша.

— Още когато те интервюирахме за първи път за мястото в Мерифийлд разбрах, че си специален. Така че това, което ще кажа, Саша, може и да те изненада. Мисля, че трябва да напуснеш Камарата на общините, да се върнеш в Русия и да осъществиш съдбата си, ако изразът не е твърде драматичен.

— Този път залогът е много голям — каза Саша.

— Такъв е бил и за Уинстън Чърчил, когато преминал на страната на консерваторите, защото със сигурност никога нямаше да стане премиер, ако беше останал с лейбъристите.

— Но аз прекарах последните трийсет години в тази страна — каза Саша. — Така че в сравнение със смяната на пейките пътят до Москва е доста дълъг.

— Ленин не е мислел така, а не забравяй, че е бил в Швейцария в началото на революцията.

— По-добър пример не можеш ли да измислиш? — разсмя се Саша.

— Ганди е практикувал право в Южна Африка, когато е усетил революцията във въздуха и се върнал в Индия, за да стане неин духовен водач. Съветът ми, Саша, е да се върнеш в родината си, защото сънародниците ти ще видят в теб онова, което аз видях преди двайсет години — почтен, честен човек с непоколебими убеждения. И ще прегърнат тези убеждения с облекчение и ентусиазъм. Но моето мнение е просто дрънкане на един старец.

— Което го прави още по-важно — каза Саша. — Защото не е онова, което очаквах да чуя.

Саша винаги посещаваше с удоволствие руското посолство и една от причините за това беше, че никой не можеше да организира по-добро парти от посланика Юрий Фокин. Отминали бяха дните, в които сградата беше заобиколена от непристъпни бариери и малцина знаеха какво се случва зад затворените й врати.

Саша помнеше времето, когато ако попиташ руски дипломат колко е часът, той ще ти отговори според московското време. Сега посланикът с готовност отговаряше на всеки зададен му въпрос. Човек само трябваше да реши за себе си дали чува истината.

Този път обаче Саша не отиваше в посолството, за да се наслади на спокойна и весела вечер. Това щеше да е последната му възможност да прецени какви са му шансовете, ако реши да се кандидатира за президент. Сред гостите щеше да има неколцина руснаци, които можеха да повлияят на решението му по един или друг начин, и той искаше задължително да разговаря с всеки от тях. Останалите гости щяха да са различни политици, бизнесмени и хрантутници, готови да присъстват на всяко парти, стига напитките да се леят и да има достатъчно мезета, за да не им се налага да вечерят след това.

Шофьорът на Саша зави надясно от Кенсингтън и спря пред бариерата, водеща в Кенсингтън Палас Гардънс — район, известен повече като Ембаси Роу — дълга права улица с елегантни къщи, които рядко се обявяваха за продан.

Дежурният отдаде чест и вдигна бариерата веднага щом видя министерската кола. Минаха покрай посолствата на Индия, Непал и Франция, преди да стигнат това на Русия. Един прислужник се втурна да отвори задната врата на лимузината. Саша слезе, благодари му и тръгна към посолството.

Сградата можеше спокойно да бъде английска извънградска къща от началото на века със своето преддверие с дъбова ламперия, голям часовник в шкаф и портрети на исторически личности. На Саша винаги му беше забавно, че човек никъде не можеше да види портрета на някой цар и дори на Ленин или Сталин. За една от великите империи на света историята сякаш беше започнала през 1991 година.

Когато влезе в салона, забеляза, че някои от гостите прекъсват разговорите си и се обръщат да го погледнат — нещо, с което все още не беше свикнал и се чудеше дали някога ще свикне.

Огледа претъпканото помещение и бързо откри четири от целите си. Единият от тях, Анатолий Савников — официално дипломатически аташе, а реално шеф на руските тайни служби в Лондон — бъбреше с Фиона. Ако не се намираха в руското посолство, Саша би си помислил, че се опитва да я сваля. Несъмнено в помещението имаше поне още десетина шпиони, които беше по-трудно да бъдат идентифицирани. Правилото на Външно министерство беше съвсем просто — приеми, че всички са шпиони.

Огледа се и видя посланика да води задълбочен разговор с редактора на «Дейли Телеграф» Чарлз Мур. Явно трябваше да изчака преди да размени няколко думи с Юрий — думи, които вече бяха внимателно обмислени.

Отиде при търговския министър Леонид Бубка с надеждата, че той може да се издаде, но Бубка сменяше темата всеки път, когато в разговора се появеше думата «избори». Саша не се отказа лесно, но Бубка продължи да блокира всеки негов опит да отбележи точка с майсторство, на което би завидял и Лев Яшин. Когато старият му приятел Иля Резинев, вторият секретар в посолството, докосна лакътя му, Саша дискретно се дръпна настрани и го заслуша внимателно.

— Чу ли кого са назначили за директор на ФСС? — тихо попита Иля.

— Не ми казвай. Нима Владимир най-сетне е успял?

— Боя се, че да — потвърди Иля.

— Старото КГБ с ново име — каза Саша. — Ръководено от същата шайка, облечена в костюми вместо униформи. Кого е трябвало да изнудва този път?

— Като че ли Елцин — каза Иля. — Владимир му обещал, че който и да го смени като президент на следващите избори, ще се погрижи срещу него и семейството му никога да не бъдат повдигнати обвинения в корупция и измама.

— В такъв случай първото, което бих направил аз, ако стана президент, би било да изхвърля Владимир и ясно да дам да се разбере, че никой извършил сериозно престъпление срещу държавата не може да се надява на имунитет.

— Ако го направиш, Саша, ще се наложи да построиш още много затвори.

— Ако се налага.

— Само внимавай на кого го казваш, защото заместникът му е тук тази вечер.

— Кой е той?

— Високият як мъж, който разговаря с Фиона Хънтър.

Саша погледна над рамото му и видя как един мъж подава на Фиона визитката си. Човек, когото трябваше да избягва. Обърна се и видя, че посланикът стои сам до камината и пали пура.

— Извинявай, Иля. Трябва да поговоря насаме с шефа ти. Благодаря за информацията, беше много ценна.

Саша бързо прекоси помещението.

— Добър вечер, Юрий. Поредното чудесно парти.

Застана до стената, за да е сигурен, че на посланика ще му се наложи да обърне гръб на гостите си, така че само най-твърдо решените или нетактичните да се осмелят да ги прекъснат.

— Забелязах те на представлението на Болшой миналата седмица — каза посланикът. — Остават си една от най-добрите ни експортни стоки.

— Гуданов беше великолепен — призна Саша.

— Имаме проблем с него и искам да го обсъдя с теб, но сега не е времето. Е, Саша, взе ли вече решението си?

— Преди да отговоря на този въпрос, Юрий, много ще ми бъде интересно да разбера какви са шансовете ми според теб.

— Както много добре знаеш, нямам право да изразявам лично мнение. Аз съм само скромен говорител на правителството, на което служа. Но — каза Юрий, минавайки на руски, — ако бях комарджия, какъвто не съм, разбира се, бих заложил малка сума, че догодина по това време шеф ще ми бъдеш ти.

— Само малка сума ли?

— Посланиците винаги трябва да внимават със залозите — каза Юрий без дори намек за усмивка.

Саша се разсмя и се запита колко ли други политици са чували от него същите тези думи.

— И имам една малка молба — каза Юрий. — Ще съм ти задължен, ако ми кажеш решението си преди да направиш официално изявление.

— Ако реша да се кандидатирам, ще се погрижа да получиш изявлението ми преди да е стигнало до пресата.

— Благодаря — каза Юрий. — Трябва да те помоля и за още едно нещо, преди…

— Посланик, какво фантастично парти — каза един мъж, който явно не беше забелязал, че двамата са увлечени в разговор и може би не искат да ги прекъсват.

— Благодаря, Пиърс — отвърна посланикът. — Радвам се, че дойде.

Моментът беше отминал и Саша се изниза, тъй като редакторът на «Дейли Мирър» не беше сред четиримата, с които трябваше да разговаря. Тръгна бавно към изхода, като спираше да размени по няколко думи с другите гости и обръщаше особено внимание на онези, които го заговаряха на руски, тъй като границите на избирателния му район можеше и да се променят. Погледна назад към салона и видя, че мъжът, когото избягваше, се взира в него.

Часовникът в преддверието удари веднъж и му напомни, че след половин час има гласуване в Камарата. След няколко минути партито щеше да остане без политици от различните партии, тъй като трябваше да се върнат за задължителното гласуване — не че Саша имаше някаква представа какъв точно закон ще приемат.

Докато излизаше от посолството, колата му се материализира от нищото и Артър изскочи да му отвори задната врата. Саша тъкмо се канеше да се качи, когато чу познат глас.

— Саша! — Той се обърна и видя Фиона да бърза надолу по стълбите. — Ще ме качиш ли?

— Разбира се — каза Саша и се дръпна, за да може старата му неприятелка да се настани до него на задната седалка.

— Добър вечер, Артър.

— Добър вечер, мис Хънтър.

— Много ми се иска да можех да остана още малко — каза Фиона, докато колата потегляше, — но шефът няма да е доволен, ако пропусна задължително гласуване. Но по-важното е какво ще отговориш на единствения въпрос, който си задаваха всички на партито?

— И какво казваха те за шансовете ми? — попита Саша, прибягвайки до стария политически трик да отговаря на въпроса с въпрос — макар да знаеше, че Фиона няма да се върже.

— Всички говорещи английски бяха на твоя страна, както и половината руснаци, макар че един от тях — тя бръкна в чантата си и извади визитка, — Иван Доноков, определено не ти е приятел. Зададе ми много странен въпрос — дали си живял някога в Америка. — Саша я погледна объркано. — Казах му, че доколкото знам, не си. После го попитах какво мисли за шансовете ти, ако решиш да излезеш на ринга.

— И той какво отговори?

— Призна, че си може би един от сериозните състезатели, но каза, че на сцената щял да излезе и един черен кон.

— А каза ли името на коня? — попита Саша, като се мъчеше да скрие безпокойството си.

— Смятал, че един твой стар приятел, Владимир…

— Той не ми е приятел — каза Саша. — Както и да е, единственият му интерес беше да стане шеф на ФСС и след като вече постигна целта си, няма да поглежда по-надалече, а само ще се стреми да си запази мястото.

— Доноков не беше на това мнение. Той е сигурен, че Владимир също поглежда през Червения площад към Кремъл.

— Но това просто не е реалистично.

— Защо да не е, ако има подкрепата на Елцин?

— Защо му е на Елцин изобщо да помисля да подкрепя такъв човек?

— Изглежда, че дъщерята и зетят на Елцин ще бъдат арестувани и обвинени в измама и той някак е успял да направи така, че проблемът да изчезне. Чух, че видеозаписът на момиче на повикване, извършващо характерните си услуги на бюрото на главния прокурор, си заслужавал да се види.

— Но това не е причина да подкрепиш кандидатурата на човек, който е напълно неподходящ за президент.

— Саша, как би се почувствал ти, ако си президент и има опасност дъщеря ти да влезе в затвора?

— Бих настоявал за спазването на закона.

— Наистина ти вярвам — каза Фиона, — което само доказва какви щастливци ще бъдат, ако изберат теб. Но склонен ли си също да жертваш Външното министерство, когато има вероятност да останеш с празни ръце?

— Доноков каза ли каква е неговата позиция? — попита Саша, отново отговаряйки на въпроса с въпрос.

— Не. Но няма съмнение, че щом е заместник-директор на ФСС, ще подкрепи шефа си.

— В Русия нещата не стават по този начин. А каза ли какво е мнението му за шансовете ми? — попита Саша, продължавайки да ръфа същия кокал.

— Не, но каза, че ако не се кандидатираш, няма да има никакво съмнение кой ще е следващият президент.

— В такъв случай не мога да се сетя за по-добра причина да се кандидатирам — каза Саша, сваляйки гарда си. Нито за миг не беше помислял, че Владимир може да се окаже сериозен претендент, но приемаше, че ако наистина се кандидатира, състезанието ще бъде жестоко, защото борбата беше единственият спорт, в който Владимир наистина го биваше.

— Ако наистина решиш да се кандидатираш — каза Фиона, — мога само да се надявам да спечелиш. Много ще липсваш на Камарата и от теб би станал адски добър външен министър. Но Русия е много по-голямо предизвикателство. И ако станеш президент, отношенията със Запада ще се подобрят моментално, което може да бъде само от полза за всички, включително за руския народ.

— Много мило от твоя страна, Фиона. И след като вече зная кой е най-вероятният ми противник, не бих се отказал от някои от твоите характерни умения.

— Ще приема това като комплимент — каза Фиона, докато колата влизаше през служебния вход в двора на Стария дворец. Докато Саша слизаше от колата, звънецът зазвъня, двамата се разделиха и всеки тръгна по пътя си.

«Каква ирония», помисли си Саша, докато влизаше в лобито на мнозинството. За вземането на решението му бе помогнало не онова, което беше научил на партито, а информацията, дошла от най-неочаквания източник, при това на задната седалка на колата му.

Когато Саша каза на Елена, че възнамерява да се върне в Русия и да се кандидатира за президент, тя сякаш изобщо не го чу.

— Разбира се, мамо, ще те разбера, ако не искаш да дойдеш с мен.

— Разбира се, че ще дойда с теб — тихо каза тя.

Отначало Саша се изненада, после се зарадва и накрая се натъжи, когато тя му каза каква е причината да размисли.

— Толкова съжалявам — каза той и я прегърна. — Вуйчо Коля беше прекрасен човек и двамата сме му толкова задължени.

— Роднините ме попитаха дали ще бъдеш така добър да произнесеш реч на погребението му.

— Разбира се, че ще го направя. Предай им, че за мен ще е чест.

— Жена му ми каза какви са били последните думи на Коля — въздъхна Елена. — «Кажи на Саша, че ако е син на баща си, от него ще стане чудесен президент.»

Саша направи кратко изявление пред журналистите в лобито в десет сутринта на следващия ден.

Депутатът Саша Карпенко се оттегля от поста си във Външно министерство. Освен това подава оставка като представител на Мерифийлд, тъй като възнамерява да се върне в родната си Русия и да се кандидатира за президент на предстоящите избори.

Премиерът отговори малко по-късно от Даунинг стрийт:

— Правителството губи изключителен служител и силен парламентарист. Надявам се и вярвам същите тези умения да му послужат, когато се върне в родната си страна. И ако бъде избран на високия пост, към който се стреми, всички можем да очакваме една положителна нова ера в англо-руските отношения.

Лорд Коен беше сред първите, които му се обадиха.

— Саша, ако търсиш кой да оглави кампанията ти, още съм на разположение.

— Не бих могъл да намеря по-добър, Бен, това е сигурно.

Бившият заместник-премиер на Русия му се обади на следващия ден, докато Саша се бръснеше.

— Много се зарадвах на новините — каза Немцов. — Медиите направо полудяха и според първото публикувано проучване в сутрешните вестници се ползваш с двайсет и девет процента одобрение.

— А как се представя Владимир?

— Два процента, а само преди седмица бяха четири.

Може би най-големият шок за Саша бяха обажданията от множество държавни глави и премиери от цял свят през следващите четирийсет и осем часа. Всички те му казваха съвсем не завоалирано само едно — искаше ми се да имах право на глас.

Руският посланик му се обади вечерта преди полета за Санкт Петербург.

— Саша, от два дни се мъча да се свържа с теб, но винаги ми дава заето. Да не би да съм пропуснал нещо? — Саша се разсмя. — Шефовете ми ме инструктираха да се погрижа пътуването ти до Санкт Петербург да мине колкото се може по-гладко. Ще пратим кола да откара теб и семейството ти до летището и инструктирах «Аерофлот» да затворят салона за първа класа, така че никой да не те безпокои.

— Благодаря, Юрий, много мило от твоя страна, тъй като ще трябва да работя върху две важни речи.

— Е, коя новина искаш да чуеш първо, добрата или лошата?

— Добрата — отвърна Саша.

— Само петдесет процента от руските жени смятат, че изглеждаш по-добре от Джордж Клуни.

Саша отново се разсмя.

— А лошата каква е?

— Няма да ти хареса да научиш кой е новоназначеният премиер на Елцин.

Шеста част

45.

Алекс и Саша

На път към Амстердам, 1999

Алекс вдигна телефона на бюрото си.

— Търси ви човек на име Димитрий — каза г-ца Робинс. — Казва, че ви е стар приятел и че не би ви притеснявал, ако не е спешно.

— Познавам го по-отдавна и от теб, Памела, и наистина е стар приятел. Свържи ме.

— Ти ли си, Алекс?

— Димитрий, радвам се да те чуя след толкова много време. От Ню Йорк ли се обаждаш?

— Не, от Санкт Петербург. Трябва да ти съобщя тъжната новина, че вуйчо ти е починал. — Алекс онемя. Почувства се виновен, че не беше успял да види вуйчо си при последното си посещение в Санкт Петербург. — Щях да се обадя на Елена и да не притеснявам теб — продължи Димитрий, — но не зная как да се свържа с нея на работата й.

— Можеш да ме притесняваш винаги, когато решиш, Димитрий. Ще кажа на майка ми, защото тя ще иска да е на погребението. Знаеш ли кога ще бъде?

— Следващия петък, в църквата «Апостол Андрей». Знам, че времето е малко, но ако успееш да дойдеш, роднините се надяват да произнесеш реч.

— Винаги ще имам време за човека, който спаси живота ми — рече Алекс. — Предай им, че за мен ще е чест.

— Много ще се зарадват. Ти си нещо като герой в града, така че се подготви за голямо посрещане.

— Благодаря, Димитрий. Очаквам с нетърпение да се видим.

Алекс затвори и натисна копчето под бюрото си. Г-ца Робинс се появи след секунди с бележник и химикалка.

— Разчисти графика ми. Пътувам за Санкт Петербург.

— В моменти като този — с престорена въздишка каза Чарли — ми се иска да имах частен самолет, за да не се занимаваме с безкрайни опашки и задържания.

— Бихте ли си отворили чантата, мадам?

— Когато беше министър, пак ли минаваше през всичко това, татко? — попита Наташа, докато отваряше сака си.

— Не, но пък винаги си даваш сметка, че си в правителството само за ограничено време. Маргарет Тачър навремето каза, че само кралицата може да си позволи да свикне с подобни привилегии.

— Но ако станеш президент…

— Дори президентът може да заема поста най-много осем години — каза Саша, докато вземаше багажа си. — Думата наскоро постанови, че президентът може да служи само два последователни мандата от четири години. И никой не може да вини руснаците за това, след като са живели векове наред в диктатура. А и честно казано, осем години е предостатъчно време за всеки човек със здрав разум.

— Баба изглежда притеснена — прошепна Наташа, докато обикаляха безмитния магазин. — Не знаех, че никога не се е качвала на самолет.

Саша се обърна и майка му му се усмихна едва-едва.

— Не мисля, че това е истинската причина да е толкова притеснена — каза той. — Не забравяй, че не е стъпвала в Русия от повече от трийсет години и че благодарение на брат й успяхме да избягаме и да започнем нов живот в Англия.

— Искало ли ти се е някога да си се качил в другия контейнер, татко? — попита Наташа. — И да беше отишъл в Америка?

— Определено не — каза Саша и я прегърна през раменете. — Ако беше станало това, нямаше да те има да бъдеш светлина в живота ми. Макар че трябва да призная, че тази мисъл ми е минавала през ума от време на време.

— И сигурно сега щеше да си конгресмен. Или дори сенатор.

— Или пък животът ми щеше да тръгне в съвсем различна посока и изобщо нямаше да се занимавам с политика. Кой знае?

— И да имаш частен самолет, за който мама толкова мърмори.

— Не се оплаквам — каза Чарли и хвана Саша под ръка. — С избора на онзи контейнер той промени и моя живот.

— Моля пътниците от Полет 017 на «Бритиш Еъруейс» за Амстердам да отидат на изход четиринайсет и да се подготвят за качване на самолета.

Ана погледна през малкия прозорец и видя Алекс да върви по пистата с неизменния телефон, който сякаш му беше станал трета ръка.

— Извинявай, извинявай — каза той, когато се качи. — Понякога ми се иска да не бяха изобретявали мобилните телефони.

— Но не много често — отвърна Ана, докато той сядаше до нея.

Веднага щом Алекс закопча колана си, тежката врата се затвори и секунди по-късно самолетът започна да маневрира към южната писта, запазена единствено за частни машини.

— Майка ти почти не е продумала, откакто се качи на самолета — прошепна Ана.

Алекс погледна назад. Елена седеше до Константин, който държеше ръката й. Тя му се усмихна едва-едва, докато самолетът започна да набира скорост по пистата.

— Не забравяй, че вуйчо ми е единственият й брат и че отдавна щеше да иде да го види, ако не се страхуваше, че майор Поляков ще я очаква на пистата.

— Но не се ли вълнува, че ще се върне в Русия след толкова години?

— И в същото време се страхува, предполагам. Сигурно се разкъсва между страха и вълнението. Токсична комбинация.

— Колко ли по-различно са щели да се развият събитията, ако Поляков е отишъл на футболния мач онзи следобед — каза Ана. — И ако ти беше решил да останеш в Санкт Петербург.

— Всеки може да посочи момент в живота си, когато се случва нещо, което го кара да тръгне в съвсем различна посока. Може да е нещо толкова просто като онзи път, когато се качи във влака и реши да седнеш до мен.

— Всъщност ти се качи във влака и реши да седнеш до мен — каза Ана, докато самолетът се отделяше от земята.

— Или да избереш в кой контейнер да се скриеш — продължи Алекс. — Често се питам…

— Татко, къде ще спрем за презареждане? — попита Константин.

Алекс погледна сина си през рамо.

— В Амстердам. Там ще направим кратка почивка, преди да продължим към Санкт Петербург.

* * *

— Колко време ще останем в Амстердам? — попита Наташа, след като влязоха в транзитната зала.

— Два часа, след което ще се прекачим на самолета на «Аерофлот».

— Ще имаме ли време да вземем такси до Рейксмузеум? — попита Чарли. — Винаги съм искала да видя «Нощна стража».

— По-добре да не рискуваме — отвърна Саша. — Кметът на Санкт Петербург ми каза, че се очаква голямо посрещане на летището, и ако изпуснем самолета…

— Разбира се — каза Чарли и отново си помисли колко нервен е съпругът й. — Пък и докато водиш кампанията си, винаги мога да отида в Ермитажа. Ще разгледаме Рейкс друг път.

— На връщане у дома може би — ухили се Наташа.

— Тоест след осем години — уточни Чарли.

— Ето какво ще направя — каза Саша. — Ако стана президент, ще идем на ваканция в Амстердам и ще разгледаме както Рейкс, така и музея на Ван Гог.

— Руските президенти не ходят на ваканция — каза Елена. — Защото ако отидат, някой друг ще седне зад бюрото им.

Саша се разсмя.

— Мисля, че ще откриеш, че това се е променило, мамо.

— Не бих разчитала на това, докато старият ти приятел Владимир души наоколо.

— Как е Елена? — попита Ана, когато Алекс се върна на мястото си.

— Иска й се да се беше върнала в Санкт Петербург преди години и да беше благодарила подобаващо на Коля, задето рискува живота си, за да ни помогне да избягаме.

— Тя на няколко пъти го кани да дойде в Бостън — напомни му Ана. — Но той така и не прие предложението й.

— Подозирам, че Поляков се е погрижил никога да не му издадат виза — каза Алекс. — Мама винаги казва, че с радост би се върнала у дома за погребението му.

— След всички тези години тя продължава да мисли за Санкт Петербург като за свой дом — каза Ана. — И с теб ли е същото?

Алекс не отговори.

— Моля, закопчайте коланите си — каза капитанът. — След двайсет минути кацаме в Амстердам.

— Жалко, че няма да имаме достатъчно време да посетим Рейксмузеум — каза Ана, докато самолетът се гмуркаше в облаците.

— Последния път, когато направихме нещо такова, беше на връщане от Давос, когато посетихме Тейт — каза Алекс.

— Това беше преди Давос, а не след — напомни му Ана. — Най-трайният ми спомен от онзи път беше как лежиш във ваната в хотела и репетираш речта си.

— И изпуснах листовете във водата и после ти трябваше да я пишеш отново.

— А ти заспа, докато траках на машината — подразни го Ана.

— Мисля, че може да се нарече справедливо разделение на труда — каза Алекс.

— И какво се очаква да правим сега, господарю? — попита Ана, когато самолетът кацна. — Да идем в пицарията на летището и да видим какво има да предложи конкуренцията ли?

— Не, вече открих, че нищо в Амстердам не може да се сравнява с «Елена». Като слезем, ще ни чака кола, която ще ни откара до Рейкс и после до музея на Ван Гог. Но можем да прекараме само по един час във всеки от тях, за да не изпуснем определеното ни време за излитане.

Ана го прегърна.

— Благодаря, скъпи. Това са две от галериите, които трябва да видиш преди да умреш, както казва господин Розентал.

— Не смятам да умирам в близко бъдеще — отвърна Алекс, докато самолетът спираше до чакащата лимузина.

Саша и семейството му се качиха на Полет 109 на «Аерофлот» за Санкт Петербург малко след дванайсет. Капитанът излезе от пилотската кабина да ги поздрави.

— Само искам да кажа, че за нас е чест да бъдете на борда, господин Карпенко, и от името на целия екипаж ви желая успех на изборите. Лично аз със сигурност ще гласувам за вас.

— Благодаря — отвърна Саша.

Една стюардеса ги отведе до местата им и им предложи питиета. Дори Елена остана впечатлена.

Самолетът отлетя в 12:21 и докато останалите от семейството дремеха, Саша отново преговори речта, която щеше да изнесе при пристигането си на летището. Трябваше също да подготви реч за погребението на вуйчо си, но това щеше да почака, докато не се настанят в хотела.

— Позволете първо да благодаря на всички ви за невероятното посрещане…

Саша се облегна назад и се запита какво ли бе имал предвид Немцов, когато бе споменал за голямо посрещане.

«Вярно, че ме нямаше дълго, но сърцето ми винаги…»

Алекс и семейството му се върнаха на летището малко след 11:30, след като посетиха Рейкс и музея на Ван Гог.

— «Нощна стража» и «Слънчогледи» за по-малко от два часа — каза Ана, докато преглеждаше пощенските картички, които бе купила.

Капитан Фулъртън беше осигурил време за излитане, така че да пристигнат в Санкт Петербург около пет и половина местно време. Изпита облекчение, когато видя лимузината на г-н Карпенко да минава през портала няколко минути преди срока.

Щом семейството се качи на борда, капитанът бавно изведе машината на източната писта, където спря, за да изчака самолета на «Аерофлот», преди от кулата да му дадат разрешение за излитане.

Седма част

46.

Александър

На път към Санкт Петербург

На стотина километра от крайната дестинация самолетът започна да се тресе. Първо съвсем малко, после по-силно. Отначало Александър си помисли, че просто са попаднали в зона със силна турбуленция, но когато погледна през прозореца, видя, че бързо губят височина. Обърна се да види как са останалите от семейството и видя, че са заспали дълбоко, без да имат представа за положението. Можеше да отиде в кабината да говори с капитана, но вместо това се вкопчи в облегалките на седалката и започна да се моли.

— Помощ, помощ, помощ. Алфа Фокстрот четири нула девет. Повреда във втори двигател, не мога да поддържам височина, спускам се на три хиляди метра, моля за радарни вектори към Пулково.

— Разбрано, Алфа Фокстрот четири нула девет. Поемете по курс три три нула градуса, летището е на шест нула километра пред вас, писта десет е разчистена за приземяване, дължина три хиляди метра. Ще ви трябва ли спешна помощ?

— Не мога да поддържам височината и курса. Виждам редица възвишения пред себе си.

— Намирате се на четирийсет и два километра от летището. Можете да кацнете на писта десет отляво. Източен вятър със скорост пет метра в секунда.

— Четири нула девет, повреда на първия двигател — каза капитанът, като се мъчеше да не издаде отчаянието си. — Не мога да запаля двигателите отново. В момента планирам.

— Намирате се на трийсет километра от летището. След хълмовете пред вас има само равен терен. Спешната помощ е в готовност.

— Разбрано. Виждам пролука между хълмовете. Ако успея да стигна до пистата, ще направя аварийно кацане. — Капитанът натисна копчето за спускане на колесниците, но не се случи нищо. Той натисна копчето отново, но колесниците упорито си оставаха на място. Капитанът завъртя друг превключвател. Самолетът продължаваше да се спуска.

— Внимание, говори капитанът. Ще предприемем аварийно кацане. Закопчайте коланите си и се наведете напред.

Александър се обърна да погледне семейството си и се почувства виновен, че е позволил на амбициите да надделеят над мисълта за безопасността на най-близките му. Но дори той не бе осъзнавал докъде може да стигне Владимир, за да е сигурен, че няма да има сериозен съперник за президентския пост.

Самолетът вече се въртеше безконтролно по спускаща се спирала — надолу, надолу и надолу, докато не се удари в склона на хълма и не избухна в пламъци.

Отряд елитни руски десантчици се появи на мястото само след минути — но пък бяха в готовност от няколко часа. Щом намериха черната кутия, десантчиците изчезнаха обратно в гората.

Друг самолет продължи полета си към Санкт Петербург, без да има представа за разигралата се трагедия.

Когато самолетът кацна на летище «Пулково», Александър погледна през прозореца и видя само равна земя. В далечината се извисяваха сиви бетонни блокове.

Самолетът зави и спря пред терминала, но едва след като двигателите замлъкнаха той чу скандирането: «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!».

Погледна назад към най-близките си хора и им се усмихна окуражаващо. Елена не отвърна на усмивката му. Вратата се отвори и стълбата се спусна.

Александър излезе на бледата отслабваща светлина.

Нищо не можеше да го подготви за онова, което щеше да последва.

Озова се пред същинско море от хора, чийто край не се виждаше. Всички скандираха: «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!». Александър инстинктивно вдигна ръка и хиляди други ръце му помахаха в отговор.

В подножието на стълбата стоеше група посрещачи, водени от кмета и старшите му служители. Докато Александър слизаше по стъпалата, шумът достигна кресчендо и той не знаеше как да реагира на този необуздан ентусиазъм. Погледна назад към семейството си, което слизаше след него — майка му изглеждаше изпълнена с опасения, жена му смаяна, а единственото му дете като че ли се наслаждаваше на всеки миг.

Щом стъпи на пистата, се надигна рев, какъвто не беше чувал нито един руски президент. Кметът пристъпи напред и се ръкува топло с блудния син.

— Добре дошли отново в Санкт Петербург, Александър. Дори в най-смелите си сънища не сме очаквали това. По преценка на директора на полицията повече от сто хиляди ваши сънародници са дошли да ви посрещнат с добре дошли в родината. Подобна подкрепа ясно показва колко много хора искат да сте нашият следващ президент.

— Благодаря — отвърна Александър, напълно изгубил дар слово и неспособен да изрази как се чувства в момента.

— Може би ще кажете няколко думи на верните си поддръжници — предложи кметът. — Чакат ви от часове.

— Не бях очаквал подобно посрещане — призна Александър, но думите му потънаха сред скандирането «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!».

Кметът го поведе към малък подиум. Макар да беше заобиколен от сто хиляди души, викащи името му, Александър никога през живота си не се беше чувствал по-самотен. Наложи се да изчака няколко минути, преди множеството да се успокои достатъчно, за да може да говори; това поне му даде малко време да събере мислите си.

— Скъпи сънародници — започна той, — как мога да ви се отблагодаря за подобно зашеметяващо посрещане? Посрещане, което ме вдъхновява да мечтая за вашето добруване. Но за превръщането на тази мечта в реалност ще се нуждаем от труда на всички нас.

Скандирането и виковете изригнаха отново, потвърждавайки готовността на хората да го направят. Александър не продължи, докато отново не настъпи тишина.

— Винаги съм вярвал, че Русия е способна да заеме полагащото й се място сред водещите страни в света, но за да постигнем това, трябва окончателно да разбием оковите на диктатурата и да се погрижим огромните богатства на родината ни да се разпределят между народа, вместо да пълнят джобовете на отделни хора. Нека най-сетне освободим спящия си гений, така че светът да не се страхува от военната ни мощ, а да се възхищава от мирните ни постижения. Защо наричат британците световни лидери, когато страната им е по-малка и от най-малката ни област? Защото имат куража да излязат на ринга срещу противници от по-тежка категория. Защо Америка винаги се сочи за лидер на свободния свят? Защото ние не сме свободни. Тази свобода сега е на една ръка разстояние, затова нека я прегърнем заедно. — Той вдигна ръце във въздуха и отново минаха няколко минути, преди да може да продължи.

Докато гледаше към изпълнените с очакване лица, обърнати към него, Александър се опита да не позволява на хвалебствията им да замъглят преценката му, макар да знаеше, че никога няма да му се отвори друга възможност като тази и че трябва да се възползва от нея. Наведе се напред, докато устните му почти не докоснаха микрофона и не настъпи момент на пълна тишина, за която осъзна, че ще продължи само секунди, преди магията да бъде развалена.

— Баща ми, а не аз, би трябвало да стои тук и да приема вашите акламации. Той е рискувал живота си, защитавайки града срещу нашия общ враг, за което благодарната нация го награди с ордена «За отбраната на Ленинград». Но днес сме изправени срещу по-коварен враг, който няма морал и скрупули и чийто единствен интерес е неговият личен. Това са хората, които убиха баща ми, защото искаше да създаде профсъюз, защитаващ правата на другарите му работници. Алчни, егоистични хора, които представляват единствено себе си.

Спусналата се над тълпата тишина беше почти осезаема.

— Скъпи сънародници, не се връщам в родината си да търся отмъщение, а да продължа по стъпките на баща си. Вдъхновен съм от вашата вяра в мен и моето единствено желание е да ви служа. Затова ще се кандидатирам за най-високия пост в страната и искам да стана ваш президент.

Последвалата буря от аплодисменти и викове сигурно можеше да се чуе и в центъра на Санкт Петербург. Но подобно на Марк Антоний, Александър знаеше, че не може да каже нищо повече, тъй като беше дошло времето да излезе на бойното поле. Беше посял семената на революцията и сега трябваше да чака те да покълнат. Докато слизаше от подиума, привържениците му продължаваха да скандират: «Кар-пен-ко! Кар-пен-ко!».

В края на тълпата стоеше елегантно облечен едър мъж, който не се включи в аплодисментите. Наскоро назначеният шеф на тайните служби набра номер на мобилния си телефон, но се наложи да почака известно време, преди да чуе гласа от другата страна на линията.

Доноков вдигна телефона високо във въздуха, за да може шефът му да чуе скандирането на тълпата.

— Канех се да направя изявление пред пресата и да изразя дълбоката си покруса от трагичната смърт на Александър Карпенко и семейството му — каза министър-председателят. — Героична фигура, която със сигурност щеше да бъде нашият следващ президент и да изиграе важна роля в изграждането на една нова Русия, ако си спомням точните думи.

— Щеше да е малко прибързано, предполагам — каза Доноков. — Но бъдете сигурен, положението е под контрол. Няма да допусна същата грешка втори път.

— Да се надяваме за ваше добро — каза премиерът, докато слушаше ликуващата тълпа на заден фон.

— Сигурен съм, че няма да се наложи да чакате дълго, за да направите изявлението пред пресата — каза Доноков.

— Радвам се да го чуя. Но първо ще произнеса прощална реч на погребението на стария ми приятел от училище, преди да обявя, че ще се кандидатирам за президент — каза Владимир Путин.

___________

Пояснителни бележки

1

Танто за танто (лат.). — Б.пр.

2

Камъкът от Бларни — варовиков блок от стената на крепостта Бларни в Ирландия. Вярва се, че който го целуне, става обаятелен и сладкодумен. — Б.пр.

3

Ниски жилищни блокове, най-често тухлени, строени масово през 50-те години в СССР. — Б.пр.

4

Има се предвид църквата «Сейнт Мери ле Боу» в центъра на Лондон; човек, роден в района, в който се чуват камбаните й, се смята за кокни, или истински лондончанин. — Б.пр.

5

Оксфордски университет (съкратено от латинското наименование на града — Oxonia). — Б.пр.

6

Бавно, следователно сигурно (лат.). — Б.пр.

7

G-man (от Government man, човек на правителството) — жаргонно название на специален агент. — Б.пр.

8

Много близо, на косъм (лат.). — Б.пр.

9

Кавалерийска атака на англичаните срещу руснаците в битката при Балаклава по време на Кримската война (25.10.1854 г.), при която двете страни претърпяват тежки загуби. — Б.пр.

10

Хораций Кокъл — римски герой, защитавал моста на Тибър по време на война между римляни и етруски през 507 г. пр.н.е. — Б.пр.

11

Вината е моя (лат.). — Б.пр.

12

Чист. — Б.пр.

13

На английски — тъкачът Ник Ботъм, чието второ име означава «дъно» или «задник». — Б.пр.

14

Герой от едноименна трагедия на Шекспир и римски пълководец, влязъл в конфликт с плебеите и принуден да води война срещу родния си град. — Б.пр.

15

Цитат от поемата «За неговата слепота» на Джон Милтън, публикувана първо под заглавието «Когато си помисля как светлината ми помръква». — Б.пр.

16

Английски мебелисти. — Б.пр.

17

Демилитаризирана зона. — Б.пр.

18

Фут-фол (foot-fault) — нарушение в тениса, при което биещият сервис престъпва чертата на корта; лег-бифор (leg-before) — нарушение в крикета, при което батерът поставя крак пред вратичка; хукър (hooker) — нападател в ръгби, но и проститутка. — Б.пр.

19

Район на Лондон. — Б.пр.

20

Орган, определящ границите на избирателен район. — Б.пр.

21

Цитат от Ричард III на Шекспир: «Днес нямам настроение да давам» (IV:2), превод В. Петров. — Б.пр.

22

Тъмен, мрачен (англ.). — Б.пр.

23

Шекспир, «Юлий Цезар», Второ действие, първа сцена. Превод В. Петров (с малка промяна от автора). — Б.пр.

Content

Джефри Арчър
Ези печели

Първа част

1. Александър

2. Александър

3. Александър

Втора част

4. Саша

5. Алекс

6. Саша

7. Алекс

8. Саша

9. Алекс

10. Саша

11. Алекс

12. Саша

13. Алекс

14. Саша

15. Алекс

16. Саша

Трета част

17. Алекс

18. Саша

19. Алекс

20. Саша

21. Алекс

22. Саша

23. Алекс

24. Алекс

25. Саша

26. Саша

29. Алекс

30. Алекс

31. Саша

32. Алекс

33. Саша

34. Алекс

35. Алекс

Четвърта част

36. Саша

37. Саша

38. Алекс

39. Алекс

40. Алекс

Пета част

41. Саша

42. Саша

43. Алекс

44. Саша

45. Алекс и Саша

Седма част

46. Александър

Пояснителни бележки